Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

04.05.2016р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Відділу культури Савранської РДА про визнання дій відповідача незаконними, запису у трудовій книжці про його звільнення - недійсним та поновлення на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що з 02.04.2014р. він працював на посаді директора Байбузівського сільського будинку культури, але 31.03.2016р. його було звільнено з займаної посади згідно п.9 ст.36 КЗпП України без попередження (а.с.1-3). Під час розгляду справи позивач неодноразово змінював свої вимоги (а.с.77-78, 114, 142, 150-151, 154-155) та остаточно просив суд визнати незаконним та скасувати запис у його трудовій книжці про звільнення з посади, поновити на посаді директора Байбузівського будинку культури з 01.04.2016р., стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01.04.2016р. по 01.05.2018р. в розмірі 82573,65грн., матеріальну допомогу за 2016 рік в розмірі 2512грн., за 2017 рік - в розмірі 3392грн., а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4700грн. (а.с.159). В судове засідання позивач та його представник не з'явилися, подали до суду заяву, в якій позов підтримали, просили його задовольнити, а справу розглянути за їх відсутності (а.с.160). Представник відповідача в судове засідання також не з'явилася, подала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу без її участі за наявними у матеріалах справи документами (а.с.161), та письмові заперечення проти позову (а.с.157-158). Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, прийшов до наступного. Згідно ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. За змістом ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з ч.1 ст.233 цього Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено, що на підставі наказу №17-06/15, виданого Відділом культури Савранської РДА 29.03.2016р., позивача було звільнено з займаної посади директора будинку культури с.Байбузівка з 31.03.2016р., згідно ст.36 п.9 КЗпП України (а.с.18, 103), при цьому, як вбачається з матеріалів справи про наступне вивільнення позивача не було персонально попереджено не пізніше ніж за два місяці (лист Відділу культури Савранської РДА від 18.12.2017р. №17-23/102, а.с.100). Згідно зі ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п.3 ч.1 ст.85 у поєднанні із п.6 ч.1 ст.92 Конституції України виключно законами визначаються, зокрема, основи соціального захисту, засади регулювання праці, зайнятості і культури. В силу ч.1 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Отже, судом встановлено, що відповідачем при проведенні звільнення [PERSON] з посади директора будинку культури с.Байбузівка не було виконано вимоги положень ч.1 ст.49-2 КЗпП України щодо персонального попередження про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, що призвело до порушення трудових прав позивача. Посилання представника відповідача на те, що позивач визнав доцільність впровадження контрактної форми працевлаштування в комунальних закладах культури та відповідний конкурс згідно зі змінами до Закону України «Про культуру» та звернувся до конкурсної комісії про допуск його до участі у конкурсі на посаду директора будинку культури с.Байбузівка (а.с.131) суд не бере до уваги, оскільки позивач персонально не попереджений про його звільнення за два місяці, як це вимагає ст.49-2 КЗпП України. Також встановлено, що [PERSON] було звільнено з посади директора будинку культури с.Байбузівка у зв'язку із набранням 24.02.2016р. чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28.01.2016р. №955-VIII, на підставі п.9 ст.36 КЗпП України. У розділі II «Прикінцеві положення» Закону України №955-VIII (в редакції, яка діяла на час звільнення позивача) п.2, абз.2 п.3 та п.5 визначено, що: «Набрання чинності цим Законом є підставою для припинення безстрокового трудового договору з керівниками державних та комунальних закладів культури, а також з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури. Ця норма не поширюється на професійних творчих працівників комунальних закладів культури у територіальних громадах з населенням до 5 тисяч жителів. Органи управління державних та комунальних закладів культури протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом зобов'язані розірвати безстрокові трудові договори з керівниками державних та комунальних закладів культури і провести конкурс на заміщення посад керівників таких закладів у порядку, визначеному цим Законом. Конкурсна процедура може не застосовуватися для призначення керівників комунальних закладів культури у територіальних громадах з населенням до 5 тисяч жителів». Також, відповідно до ч.4 ст.21-2 Закону України «Про культуру» (в редакції, яка діяла на час звільнення позивача) орган управління оголошує конкурс на посаду керівника державного чи комунального закладу культури не пізніш як за два місяці до завершення строку повноважень керівника державного чи комунального закладу культури відповідно до контракту або впродовж семи днів з дня дострокового припинення його повноважень. З довідки, виданої Байбузівською сільською радою Савранського району Одеської області 11.05.2018р. №02-11/80/128, вбачається, що чисельність населення на території Байбузівської сільської ради станом на 01.05.2016р. складала 892 чоловіка (а.с.156), отже передбачена Законом України №955-VIII норма щодо припинення безстрокового трудового договору з керівниками державних та комунальних закладів культури на трудові правовідносини між позивачем і відповідачем не поширюється. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позивача [PERSON] було звільнено з займаної посади директора будинку культури с.Байбузівка з 31.03.2016р., згідно ст.36 п.9 КЗпП України, без законних підстав, з порушенням порядку вивільнення працівників, передбаченим ч.1 ст.49-2 КЗпП України, а тому його трудові права порушені й у відповідності до ст.19 ЦК України підлягають захисту судом шляхом визнання незаконним і скасування наказу про його звільнення з посади та поновлення позивача на цій посаді. Як встановлено ч.ч.1, 2 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік; якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи, що в Савранському районному суді Одеської області з 30.06.2016р. по 03.07.2017р. не здійснювалося правосуддя (у зв'язку з тривалою тяжкою хворобою судді Лепехи В.А. та закінченням повноважень в межах п'ятирічного строку в інших суддях цього суду), у зв'язку з чим заява [PERSON] про поновлення на роботі розглядалася більше одного року не з його вини, суд вважає за необхідне прийняти рішення про виплату позивачу середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, а також матеріальну допомогу на оздоровлення за 2016 і 2017 рік. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 (надалі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз.3 п.2 цього Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Так, згідно листа Відділу культури Савранської РДА від 15.05.2018р. №17-23/28 середньоденна заробітна плата директора будинку культури с.Байбузівка, Савранського району, за лютий і березень 2016 року (тобто за останні два календарні місяці роботи, що передували дню звільнення [PERSON] з посади) становить 109,76грн. (а.с.149). Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 Порядку). Кількість часу вимушеного прогулу за період з 01.04.2016р. по 01.05.2018р. складає: у 2016 році - 186 робочих днів, у 2017 році - 248 робочих днів і у 2018 році - 81 робочий день, а всього 515 робочих днів; сума оплати вимушеного прогулу за цей період складає 56557,30грн. (515 робочих днів х 109,76грн.). Суд погоджується із розрахунком коефіцієнта підвищення заробітної плати за вказаний період вимушеного прогулу, який становить 1,46, наданим позивачем 22.05.2018р. (а.с.154-155), тобто сума оплати вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнта підвищення заробітної плати складає 56557,30грн. х 1,46 = 82573,65грн.. Крім того, відповідно до ч.3 ст.29 Закону України «Про культуру» працівники у сфері культури, які працюють у державних і комунальних закладах культури, мають право на допомогу для оздоровлення під час надання щорічної відпустки у розмірі посадового окладу, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню матеріальна допомога на оздоровлення за 2016 рік в сумі 2512,00грн. та за 2017 рік в сумі 3392,00грн.. Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.04.2016р. по 01.05.2018р. складає 82573,65грн. + 2512,00грн. + 3392,00грн. = 88477,66грн.. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є законними і обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. З урахуванням положень ст.137, п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України на користь позивача з відповідача також підлягає стягненню сума документально підтверджених та належним чином обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4700,00грн. (а.с.110-111). Вказані витрати суд вважає співмірними із складністю даної справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на їх виконання, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також ціною позову. В силу ч.7 ст.235 КЗпП України, п.п.2, 4 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі незаконно звільненого позивача, а також присудження позивачеві виплати заробітної плати за один місяць. На підставі ч.6 ст.141 ЦПК України, з урахуванням положень п.1 ч.1 ст.5, ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» та відповідно до ч.ч.1, 2 ст.4 цього Закону суд присуджує з відповідача за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір в сумі 1589,58грн. (884,78грн. + 704,80грн.).

Outcome: approved