Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

03 червня 2020 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але не проживає. Усі витрати по оплаті житлово-комунальних послуг позивач оплачує самостійно, тому змушена звернутись до суду. Ухвалою від 20 липня 2020 року зазначений позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 30 листопада 2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач підтримала позов, надала пояснення аналогічні змісту позову, просила позов задовольнити, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений, причини неявки суду не повідомив, відзиву не подав. Третя особа - [PERSON] до судового засідання подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав, підтвердив, що відповідач не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2005 року. У відповідності до положень ст. 280-281 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. Вислухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири квартирою [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Фондом комунальної власності міської ради, згідно розпорядження від 27.10.2005 року №2772-р. Статтею 55 Конституції України гарантується судовий захист прав і свобод людини і громадянина. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 383 ЦК України визначено, що власник жилого будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК України, зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до ст. 156 ч. 1 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до довідки ПП «ЖЕК-10» від 05.09.2019 № 1569 у кв. [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , 1948 р.н. - з 15.10.1975, [PERSON] , 1971 р.н. - з 16.12.2005, [PERSON] , 2000 р.н. - з 16.12.2005. Згідно акту про не проживання від 05 вересня 2019 року [PERSON] , 2000 р.н. в квартирі [ADDRESS] не проживає з 2000 року. Факт не проживання [PERSON] в кв. [ADDRESS] також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які пояснили, що з початку 2018 року жодного разу не бачили [PERSON] , проживаючим у квартирі позивача і про його місцезнаходження їм нічого не відомо. Частиною 1 статті 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі йог відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки між позивачем та відповідачем відсутні будь-які договірні відносини з приводу користування житловим приміщенням, останній більше одного року не проживає та не користуються квартирою [ADDRESS] , суд вважає, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням у спірній квартирі.

Outcome: approved