Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

03.10.2016 [PERSON] звернулася до суду з позовом [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення відповідача з квартири [ADDRESS], визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття її з реєстрації місця проживання. Позовні вимоги мотивувала тим, що сторони з 08.06.1985 перебували у шлюбі. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 08.12.2005 шлюб між ними було розірвано. Позивачу [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS], яку вона успадкувала в 2002 році. Відповідач не є співвласником вказаної квартири, але досі в ній зареєстрований і періодично проживає. На прохання позивача виїхати та не перешкоджати їй у реалізації права власності на вказане помешкання відповідач не реагує. У зв'язку із наведеним позивач [PERSON] звернулась з позовом до суду та просить: зобовязати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні квартирою № 2 у будинку №6 по вул. Шмідта у м. Умані шляхом виселення [PERSON]; визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою № 2 в будинку № 6 по вул.\~Шмідта у м.\~Умані; зобовязати Уманський міський сектор ДМС України в Черкаській області зняти [PERSON] з реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. При цьому вказала, що відповідач періодично зявляється та проживає в квартирі, що належить їй на праві власності, тим самим своїм перебуванням чинить їй перешкоди в користуванні та розпорядженні майном. На цей час вони вже більше 10 років розлучені, відповідач права спільної сумісної власності на майно не набув та до цього часу проживав за їхньою усною домовленістю за її згодою до часу, поки на підшукає собі інше житло. Зараз у них вникли неприязні відносини, тому вона змушена звернутись з вказаним позовом до суду. Відповідач [PERSON], повідомлений про місце, день і час судового розгляду, в судове засідання 03.04.2017 не зявився, про причини неявки не повідомив і клопотання про відкладення судового засідання не подав. Попередньо, в судовому засіданні 26.01.2017, пояснив, що дійсно проживає вже більше 30 років у квартирі [ADDRESS], яка належить на праві власності позивачу [PERSON] його колишній дружині. Іншого житла він не має і через незадовільний фінансовий стан не може його придбати або винаймати, тому і не виїжджає. Позивач його вже тривалий час постійно провокує на сварки та вимагає, щоб з'їхав, залишив квартиру. Як би мав власне житло, то негайно б зїхав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що позивач [PERSON] є власником 2/25 частин житлового будинку з надвірними спорудами по вул.\~Шмідта, 6, в м. Умані Черкаської області, та має право користування такими приміщеннями будинку: 2-1 коридор, 2-2 кухня, 2-3 кімната, гараж «д», а також спільно з іншим співвласником [PERSON] вбиральнею «Б», душем «Ж», воротами з хвірткою, замощенням. Зазначене підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13.08.2002, посвідченим завідуючим Уманською міською державною нотаріальною конторою [PERSON] і зареєстрованим у реєстрі за № 1-4003, та Договором про порядок користування частинами жилого будинку між співвласниками від 13.09.2002, що посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області [PERSON] і зареєстрований у реєстрі за № 5948. 08.12.2005 шлюб між [PERSON] та [PERSON], укладений між ними 08.06.1985, був розірваний, що підтверджується рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 08.12.2005 у справі № 2-3009-2005 та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-СР №\~080120, виданим 06.09.2016 Уманським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. Відповідно до довідки № 214 від 06.09.2016 [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [INFO]. ЇЇ сімя складається з 4 чоловік: вона; син [PERSON], [INFO], син [PERSON] [INFO]; чоловік [PERSON], [INFO]. У судовому засіданні встановлено й не заперечується позивачем, що у вказаному житлі відповідач [PERSON] проживав з часу, коли вони одружились, тобто з 1985 року, був зареєстрований за її згодою як її чоловік на початку 1998 року та зареєстрований і продовжує проживати в ньому на цей час. Як визнали сторони, позивач дозволила [PERSON] проживати в її частині будинку після розірвання шлюбу допоки він підшукає або придбає собі інше житло. Згідно з нормами ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Аналогічні положення містяться і в ч. 1 ст. 405 ЦК України. І до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Також ст. 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Разом з тим, відповідно до норм ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Норми, які встановлюють порядок виселення із займаного житлового приміщення, передбачені ст.\~109 ЖК УРСР. У частині першій цієї статті закріплено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом; виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Відповідно до ч.\~2 ст.\~109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду. Отже, з норм статей 9, 156, 157 ЖК УРСР вбачається, що сам по собі факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє колишніх члені сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку має відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.\~116 цього Кодексу, або ж в порядку ст. 168, 169 ЖК УРСР за умови укладення власником договору найму жилого приміщення із колишнім членом сім'ї. .Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Також статті 15, 16 ЦК України містять норми про те, що особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. При цьому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вже зазначалось вище, матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами те, що позивач, скориставшись своїми правами, наданими власнику будинку, що передбачені ст. 150 ЖК УРСР та ч. 1 ст. 383 ЦК України, надала відповідачу як члену її сім'ї право проживання (користування) її частиною будинку, тобто [PERSON] вселився та займає житлове приміщення у встановленому законом порядку. Оскільки відповідач [PERSON] є зареєстрованим у будинку, в період шлюбу з позивачем та після розірвання шлюбу проживав і проживає на цей час у належній позивачу частині будинку, а припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє його права користування займаним жилим приміщенням, що відповідає положенням ч.4 ст.156 ЖК УРСР, і позивач не надала суду доказів того, що відповідач перешкоджає їй користуватися її власністю, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо виселення відповідача і визнання його таким, що втратив право користування житлом, і тому в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити. Позовна вимога про примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку в будинку позивача не підлягає задоволенню з таких підстав. З норм статей 3, 7, 10 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV від 11.12.2003 (у редакції на час пред'явлення позову) вбачається, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється вповноваженим органом реєстрації виконавчим органом міської ради відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України правил на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою;. У зв'язку з наведеним суд вважає, що вимога позивача про примусове зняття [PERSON] з реєстраційного обліку місця проживання пред'явлена до неналежного відповідача і за відсутності для того фактичних підстав, тому не може бути задоволена. На підставі наведеного вище,

Outcome: dismissed