Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

02 листопада 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, укладеного між нею та відповідачем [PERSON], 04 жовтня 2006 року у виконавчому комітеті Великолучківської сільської ради Мукачівського району у Закарпатській області, актовий запис № 45. Позовні вимоги мотивує тим, що спільне життя з відповідачем не склалося, через відсутність взаємопорозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обовязки. Шлюб носить формальний характер, шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, на протязі пів року проживають окремо, примирення між ними неможливе. Від даного шлюбу мають двох малолітніх дітей, доньку [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO], які знаходиться на вихованні та утриманні позивача, а тому позивач просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі 2000 гривень на кожну дитину щомісячно, до досягнення ними повноліття. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не зявилися. Від представника позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить суд позов задовільнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час\~та місце\~розгляду справи\~повідомлявся належним\~чином, однак причину неявки суду не повідомив, будь-яких клопотань, заперечень суду не надавав. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частиною п'ятою\~ст. 55 СК України\~дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями частин третьої та четвертої\~ст.56 СК України\~передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. За ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено,\~що між\~позивачем та\~відповідачем,\~04\~жовтня 2006\~року укладено\~шлюб у\~виконавчому комітеті\~Великолучківської сільської\~ради Мукачівського\~району у\~Закарпатській області,\~актовий запис\~№ 45\~(повторне\~свідоцтво про\~шлюб Серії\~І ФМ\~№ 187839\~видане 19.10.2018\~року,\~а.с.6). Відповідно до статей 12,13 ЦПК України\~сторони користуються рівними правами щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зіст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд бере до уваги ту обставнину, що відмовідач не подав заперечень щодо розірвання шлюбу, а позивач наполягає на його розірванні, не згідна на примирення, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Суд вирішуючи справу про розірвання шлюбу, перш за все виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, та позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення, внаслідок чого позов в цій частині підлягає задоволенню. Від даного шлюбу мають малолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії І-ФМ № 062134 від 23.02.2007 року, а.с.8) та доньку [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії І-ФМ № 114342 від 08.10.2008 року, а.с.9). Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989p., батько (- ки) або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення знайшло своє відображення в українському законодавстві. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч.2\~ст.51 Конституції України) закріплюється в сімейному законодавстві (ст. 180 СК України). Відповідно із\~ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.141СК\~України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає наобсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно до ч. 1\~ст. 184 СК України\~і роз'яснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № З «Про застосування судами окремих норм\~Сімейного кодексу України\~при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі; вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Разом з цим, суду не надано жодних доказів фінансової спроможності відповідача, так само, як і не надано доказів про стан його здоровя, чи перебування на його утриманні інших непрацездатних осіб, а тому встановити платоспроможність відповідача в суду нема можливості. При прийнятті рішення щодо розміру аліментів суд виходить з прожиткового мінімуму для дитини встановленого\~Законом України «Пpo Державний бюджeт на 2018 рік», який на період з 01 липня по 30 листопада 2018 року становить: для дитини віком від 6 до 18 років 1944 гpивень, з 01 грудня по 31 грудня 2027 гривень. Законом України від 17.05.2017 № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів»\~частину другу ст. 182 викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Закон не містить вимоги визначення точного розміру аліментів суто як половини відповідного розміру прожиткового мінімуму на дитину, відповідні розміри прожиткового мінімуму є не абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв'язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат тощо. Слід враховувати також, що за наявності для того підстав, істотної зміни обставин, законодавства тощо, сторони не позбавлені права ставити в подальшому питання про зміну розміру стягуваних аліментів, зміну способу стягнення, участь у додаткових витратах і т.ін. Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи як позицію позивача, так відсутність доказів платоспроможності відповідача, рівень споживчих цін, суд робить висновок про те, що вимога про стягнення з відповідача аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень на дитину є недостатньо обґрунтованою, а тому позов слід задоволити частково та стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1500 гривень щомісячно. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: partial