Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

03 липня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», у якому просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 33 391,94 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 14 липня 2016 року перебував у трудових відносинах з ВП «Дебальцевське пасажирське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця ПАТ «Українська залізниця» на посаді машиніста тепловоза, що підтверджується копією трудової книжки. Починаючи з березня 2017 року ПАТ «Укрзалізниця» припинила виплату заробітної плати. 17 липня 2017 року на підставі наказу № 3041 Дн/Ос від 10 липня 2017 року позивач звільнений у зв`язку зі скороченням штату працівників п. 1 ст. 40 КЗпП України. За період трудової діяльності з березня 2017 року по липень 2017 року йому не виплачена заробітна плата, сума якої складає 3 391,94 грн. Ухвалою від 27 березня 2020 року справу прийнято до провадження, ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. В позовній заяві позивач просив розглянути цивільну справу без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи від учасників не надходило, відзив відповідач не надав. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності зазначає наступне. Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки [NUMBER] , заведеної на ім`я позивача, востаннє 13 травня 2007 року позивач був переведений на посаду машиніста тепловоза. 01 квітня 2008 року технологічна дільниця з обслуговування тягового рухомого складу локомотивного депо Родакове приєднане до локомотивного депо Дебальцеве пасажирське. Локомотивне депо Дебальцеве-пасажирське Донецької залізниці з 28 липня 2006 року перейменовано на Локомотивне депо Дебальцеве-пасажирське Державного підприємства «Донецька залізниця» згідно наказу № 509/Н від 28 липня 2006 року. Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» згідно Закону України від 23 лютого 2012 року № 4442-іV, постанови КМУ від 25 травня 2014 року № 200. На підставі відповідного наказу, 11 липня 2016 року Локомативне депо Дебальцеве - пасажирське «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Дебальцевське пасажирське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», про що містяться записи в трудовій книжці (а.с. 6-9). 17 липня 2017 року [PERSON] було звільнено у зв`язку зі скороченням штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці та копією наказу (розпорядження) від 10 липня 2017 року (а.с. а.с. 9, 15). Зі змісту вказаного наказу вбачається, що відповідачем було прийнято рішення про виплату компенсації за 29 днів відпустки, вихідної допомоги та з виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку. Згідно довідки виданої позивачу, яка підписана головним інженером Дмитренко Ю.О. та головним бухгалтером Трускаловою О.І. , [PERSON] працював машиністом тепловоза виробничого підрозділу «Дебальцевське пасажирське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з 14 липня 2016 року по 17 липня 2017 року. Сума нарахованої заробітної плати з березня 2017 року по липень 2017 року складає 41 907,83 грн. Сума до виплат з березня 2017 року по липень 2017 року складає 33 391,94 грн. Відсутнє документальне підтвердження про виплати заробітної плати з березня 2017 року по липень 2017 року зі структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця ПАТ «Українська залізниця» (а.с. 11). До встановлених обставин суд застосовує такі норми права. Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з частиною першою статті 113 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахунково-платіжна відомість. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч. 3, 4 ст. 12, ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. За змістом положень ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача обов`язку доведення наявності права отримання певних сум (висновок Верховного Суду в постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 227/5138/18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 910/5953/17 (провадження № 12-98гс19) дійшла висновку, що АТ «Укрзалізниця» є правонаступником ДП «Донецька залізниця» з дати державної реєстрації АТ «Укрзалізниця» (21 жовтня 2015 року). Позивачем на підтвердження розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати як доказ надано лише довідку підписану головним інженером Дмитренко Ю.О. та головним бухгалтером Трускаловою О.І . Оцінюючи наданий доказ суд зазначає, що він не може бути належними доказом нарахування заробітної плати, оскільки не містять штампу чи печатки підприємства. Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеці України», введеного в дію Указом Президента від 15 березня 2017 року № 62/2017, нарахування заробітної плати працівникам підприємства було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», а також відсутність передачі з непідконтрольної території первинних документів, які є підставою бухгалтерського обліку господарських операцій. Тому суд вважає, що [PERSON] не доведене існування у відповідача перед позивачем заборгованості по заробітній платі за березень-липень 2017 року, оскільки надана позивачем довідка не є належним та допустимим доказом, що підтверджує наявність заборгованості по заробітній платі підприємства перед [PERSON] у зазначеному у позовній заяві розмірі. Сам по собі факт звільнення позивача з АТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах. Подібний правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц (провадження № 61-36644св18). Будь-які інші докази того, що позивач в спірний період виконував свої посадові обов`язки та йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата позивачем не надані, тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю. Позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», згідно положень якого від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до ст. 43 Конституції України, ст. 47, 110, 113, 116, 117 КЗпП України, ст. 12, 81, 141, 258-259, 265, 354 ЦПК України, ст.ст. 263, 617 ЦК України, ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в України», суд -

Outcome: dismissed