Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

02.06.2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Первомайськвугілля» про стягнення середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати при звільненні. В обґрунтування вимог зазначила, що з 29.11.2017року вона перебувала у трудових відносинах з ДП «Первомайськвугілля», де працювала на посаді головного бухгалтера. 11.01.2019року її було звільнено з роботи за прогули без поважних причин, а рішенням Димитровського міського суду від 20.06.2019 її було поновлено на роботі та стягнуто з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Поновившись на роботі та відпрацювавши на посаді два робочих дні, вона 24.06.2019 звільнилася з роботи за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати. При звільненні відповідач не здійснив з нею остаточного розрахунку, а саме не сплатив їй компенсацію втрати частини заробітку через порушення строків виплати заробітної плати за період з липня 2018 по червень 2019року в сумі 8510,55грн., на яку вона має право відповідно до ст.34 Закону України «Про оплату праці». Зазначена компенсація їй була виплачена лише 04.03.2020року. Вказуючи на те, що затримка розрахунку склала 175 робочих днів, позивач, посилаючись на норми ст.ст. 116,117 КЗпП України, просить суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 100677,50 грн. та понесені нею судові витрати в виді судового збору, сплаченого при зверненні до суду, в розмірі 1006,77 грн. Згідно відзиву відповідача на позовну заяву, позов ним не визнається. Відповідач вважає, що позивачка пропустила строк звернення до суду, встановлений ст.233 КЗпП України, так як про порушення свого права вона дізналася 10.02.2020року з його листа №8/25-4-52 від 03.02.2020 про нарахування їй компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, а звернулася до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку після його сплину. У зв`язку цим просив суд у задоволенні позову відмовити. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити у повному обсязі. Позицію відповідача щодо пропуску строку звернення до суду вважав хибною, так як строк звернення до суду має відраховуватися не з моменту, на який вказує відповідач, а з моменту виплати компенсації. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 29.11.2017 року перебувала в трудових відносинах з Державним підприємством «Первомайськвугілля», працюючи на посаді головного бухгалтера. 11.01.2019 року згідно наказу №10-к була звільнена з роботи відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України за прогули без поважних причин. 15.05.2019року була прийнята на посаду головного бухгалтера в ТОВ «Єрмак Голд». Рішенням Димитровського міського суду від 20.06.2019 року позивачка була поновлена на роботі, і на її користь було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.011.2019року по 20.06.2019року в розмірі 89619,80грн. Наказом відповідача від 21.06.2019 року наказ про звільнення позивачки було скасовано, і з 21.06.2019 року вона була поновлена на посаді. Згідно наказу №148к від 24.06.2019 року позивачка була звільнена з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується записами її трудової книжки (а.с.8-18). 21.01.2020 року позивач звернулась до відповідача із письмовою претензією про нарахування і виплату їй компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату (а.с.25). Згідно відповіді відповідача від 03.02.2020 року, отриманої позивачкою 10.02.2020 року, компенсація втрат частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати нарахована за період з липня 2018 року по червень 2019 року включно в сумі 10572,11 грн., що з урахуванням утримань становить 8510,55 грн. (а.с.26-28,57). Згідно виписки з карткового рахунку позивача АТ «КБ Приватбанк», вказана сума їй перерахована 04.03.2020 року (а.с.30). Дослідивши докази та надавши їм юдидичну оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого. Статтею 47 ч.1 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільнення працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як вбачається з заявленого позивачкою позову, спір виник з приводу несвоєчасно сплаченої компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до ст.34 Закону України від 24.03.1995року «Про оплату праці», яка провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Відповідно до п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15.10.2013року №9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Як встановлено судом, при звільненні позивачки з роботи така компенсація виплачена не була, що підтверджується дослідженими судом доказами. З питання виплати компенсації позивачка звернулася до відповідача 21.01.2020року. Згідно довідки відповідача від 03.02.2020 компенсація за несвоєчасну виплату позивачці заробітної плати нарахована з липня 2018року по червень 2019року, розмір якої за вирахуванням податків становить 8510,55грн. Вказана сума після звернення позивачки до відповідача була їй сплачена 04.03.2020року. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Заявляючи вимогу про стягнення середнього заробітку за час прострочення виплати компенсації втрати частини заробітку через порушення строків виплати заробітної плати в сумі 8510,55грн., позивачка просить суд стягнути з відповідача 100677,50 грн., яка більша аніж в десять разів від заборгованої їй суми та, на думку суду, є непропорційною наслідкам правопорушення. Тому, вирішуючи питання відповідальності відповідача за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні, суд з урахуванням розміру заборгованості, її характеру, вважає за можливе зменшити розмір середнього заробітку, який відповідач має сплатити позивачці в порядку ст.117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні, до 10000грн., що відповідатиме принципам розумності, справедливості та пропорційності. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Таких висновків суд дійшов з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18) та позиції Верховного Суду від 29.07.2020 у справі №212/6331/19, провадження №61-1610св20, де зазначається на те, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення. Доводи відповідача про пропуск позивачкою строку звернення до суду суд вважає безпідставними. Статтею 233 КЗпП України для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. З огляду на тривалий характер правопорушення, саме день остаточного розрахунку з працівником слід вважати моментом припинення правопорушення. Як встановлено судом, розрахунок з позивачкою був здійснений відповідачем 04.03.2020року, а звернулася вона до суду з позовом шляхом направлення позову до суду поштовим зв`язком 02.06.2020року. Тому вважати строк звернення до суду пропущеним суд не може. Вирішуючи питання розподілу судових витрат в порядку ст.141 ЦПК України, суд з врахуванням часткового задоволення позову вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог, що становить 100грн. На підставі ст.ст.116, 117, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial