Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-26 00:00:00

02 червня 2015 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вони є співвласниками квартири [ADDRESS]. [PERSON], до 2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Після розірвання шлюбу, [PERSON] виїхав з місця проживання за вказаною адресою до м. Харків, але в добровільному порядку не бажає знятися з реєстраційного обліку. Позивачі просили визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися, свої інтереси довірили представляти адвокату Оберкович Г.В., яка надала заяву про розгляд справи за її відсутності та проханням задовольнити позов. У разі неявки відповідача не заперечувала проти заочного розгляду справи. Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час, місце розгляду справи був повідомлений належним чином та своєчасно, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток, про причини неявки суд не повідомив, заперечень проти позову не надав, тому зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у ній даних і доказів. Оскільки розгляд справи проводиться без участі сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає положенням ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи, дійшов наступного висновку: Спірним є питання про визнання відповідача [PERSON], такими, що втратив право користування жилим приміщення - квартирою [ADDRESS]. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] є власниками, у відповідній частині кожний, квартири [ADDRESS].( а.с.7,8-13) Згідно даних будинкової книги, за адресою [ADDRESS] з 15 листопада 2002 року зареєстрований [PERSON] ( а.с.14-15) Зазначені відомості про реєстрацію відповідача у спірній квартирі підтверджуються також інформацією Адресно-довідкового бюро від 18.06.2015 року. ( а.с.22) Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] до 15 березня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилися діти - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. ( а.с. 6,16,17) З акту обстеження від 20 березня 2015 року, складеного депутатом Зміївської міської ради Харківської області Голосняк В.І., за участю свідків, вбачається, що відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком [PERSON] та зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 2002 року. [PERSON] відсутній за місцем реєстрації з 2011 року, після розірвання шлюбу виїхав із квартири, вивіз особисті речі та мешкає в м. Харків. З вказаного часу у квартирі не з'являється, оплату комунальних послуг не здійснює. ( а.с.18) В силу ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 41 Конституції України, надає право кожному володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності як сукупність правових норм, що закріплюють право людини володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном та іншими матеріальними благами, і набувається в порядку, визначеному Цивільним кодексом України, є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ч. 2 ст. 167 Житлового Кодексу України, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь - які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Враховуючи, що [PERSON] не проживає за адресою реєстрації понад строки, визначені ст. 71 ЖК України, обрав інше постійне місця проживання, не приймає участі в утриманні спірного житла та оплаті комунальних послуг за користування ним тощо, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення у повному обсязі. Згідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по оплаті судового збору в сумі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved