Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-25 00:00:00

03 березня 2020 року представник квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовна заява\~мотивована тим,\~що 08.06.2015\~старшому лейтенанту [PERSON] було видано спеціальний ордер №41 серії 17с від 08.06.2015 на жилу площу гуртожитку у військовому містечку № [NUMBER] , у будинку [ADDRESS] на підставі рішення начальника КЕВ м. Дніпропетровська за клопотанням командира військової частини [NUMBER] ( [NUMBER] ). В ордері були зазначені члени сімї [PERSON] : дружина [PERSON] , 1988 року народження, син [PERSON] , 2013 року народження. [INFO] відповідача звільнено з військової служби у запас відповідно до п.п. «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та з 01 квітня 2019 року виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення, та направлено для зарахування на військовий облік до Центрально-Міського районного центру комплектування та соціальної підтримки м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. 12 червня 2019 року відбулося засідання житлової комісії військової частини [NUMBER] за результатами якого було складено витяг з протоколу засідання житлової комісії згідно п. 8 протоколу п.п. 3 п. 26 Постанови ради міністрів №470 від 11.12.1984 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень» редакція від 01.06.2019 (припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, крім випадків. Передбачених законодавством, Житловим кодексом України та п. 29 цих правил та іншими законодавчими актами України). Також, вирішено, на підставі витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 01.04.2019 зняти з обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов та виключити зі списків військовослужбовців, старшого сержанта [PERSON] разом зі сім`єю. Згідно акту перевірки паспортного режиму та довідки будинкоуправління [ADDRESS] [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак там не проживає, місцезнаходження їх невідоме. Посилаючись на вищевикладені обставини представник позивача просить суд задовольнити позовну заяву. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, день та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що в заочному порядку, позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 18.06.2015 [PERSON] , як військовослужбовцю військової частини [NUMBER] , разом із сім`єю, було видано спеціальний ордер на жилу площу в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] (по строковій частині) від 01.04.2019 №102, старшого сержанта [PERSON] , начальника групи сержантського складу відділення персоналу штабу, звільненого наказом командира військової частини [NUMBER] від 25.03.2019 №32-РС з військової служби у запас відповідно до частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» пункт 2 підпункту «а» (в зв`язку із закінченням строку контракту), з 01 квітня 2019 року виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Центрально-Міського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки міста Кривого Рогу Дніпропетровської області (а.с.7). 12 червня 2019 року на засіданні житлової комісії військової частини [NUMBER] , було прийнято рішення відповідно до п.п. 3 п. 26 постанови Ради Міністрів України і Української Республіки Ради професійних спілок від 11.12.1984 №470 (припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, крім випадків, передбачених законодавством, Житловим кодексом України, п. 29 цих правил та іншими актами законодавства України) на підставі витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 01.04.2019 №102, зняти щ обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов та виключити зі списків громадян, що потребують поліпшення житлових умов та виключити зі списків військовослужбовців, які мають право на першочергове отримання житлових приміщень старшого сержанта [PERSON] із сім`єю з трьох осіб, а саме: дружини [PERSON] , сина [PERSON] (а.с.8-9). Сім`я [PERSON] з квітня 2019 року була з кімнати [ADDRESS] , адреса перебування невідома, що підтверджується актом перевірки паспортного режиму від 03.07.2019, актом перевірки паспортного режиму від 20.09.2019, довідкою про перевірку житлових умов військової частини [NUMBER] від 27.12.2019 №1017 (а.с.10,11,13). Відповідно до частини третьої\~статті 47 Конституції України\~ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі\~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~та частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету, чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (Рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року, § 43). Держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених\~ЖК Української РСР\~та іншими нормативно-правовими актами (стаття 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей»). Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у звязку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього (частина перша\~статті 118 ЖК України). Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння (detention) ним. Право володіння (possession) житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно протиправно. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (стаття 124 ЖК України). Стаття 125 ЖК України\~визначає перелік осіб, які не можуть бути виселені із службового житла у випадках, передбачених\~статтею 124 цього Кодексу, без надання іншого жилого приміщення, а саме: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обовязків військової служби, або внаслідок захворювання, звязаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сімї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обовязків військової служби; сімї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обовязків; осіб,\~які пропрацювали\~на підприємстві,\~в установі,\~організації,\~що надали\~їм службове\~жиле приміщення,\~не менш\~як десять\~років; осіб, що звільнені з посади, у звязку з\~якою їм\~було надано\~жиле приміщення,\~але не\~припинили трудових\~відносин з\~підприємством,\~установою,\~організацією,\~які надали\~це приміщення; осіб, звільнених у звязку з\~ліквідацією підприємства,\~установи,\~організації або\~за скороченням\~чисельності чи\~штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сімї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального звязку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Таким чином,\~статті 124-125 ЖК України\~передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування. Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її повязують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції. Навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про закінчення його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Вищевказане узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження №14-181цс18). Наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року №737\~затверджено Інструкцію про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями (далі - Інструкція). Відповідно до пункту 5.8 Інструкції працівник та члени його сімї зобовязані у двотижневий строк звільнити займане ними жиле приміщення в гуртожитку у разі звільнення з роботи, крім звільнення на пенсію за віком і у разі, якщо працівник пропрацював на підприємстві більше 10 років, та інших випадків, передбачених законодавством. Не можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення особи, зазначені у\~статті 125 Житлового кодексу України\~(пункт 5.12. Інструкції). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обовязкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції». Отже, встановивши, що [PERSON] разом із членами сім`ї з квітня 2019 року не проживають у спірній кімнаті гуртожитку [ADDRESS] , не входять до переліку осіб, визначеного\~статтею 125 ЖК України, спірну кімнату було надані відповідачу на період роботи у військовій частині, з якої він звільнився 25 березня 2019 року, а у квітні 2019 року вибув із вказаної адреси, тому суд вважає можливим визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, та виселити разом із членами сім`ї із займаної ними кімнати у гуртожитку. Разом з\~тим,\~вирішуючи питання\~в частині\~позовних вимог\~щодо зняття відповідача та членів його сімї з реєстраційного обліку, суд вважає, що позивачу слід відмовити, оскільки відповідач визнається таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та в силу вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», орган реєстрації при винесенні рішення про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, зобов`язаний самостійно зняти особу з реєстраційного обліку. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~4\~Закону України\~«Про \~судовий збір»\~ставка судового\~збору за\~подання до\~суду позовної\~заяви немайнового\~характеру,\~яка подана\~юридичною особою\~або фізичною\~особою-підприємцем\~складає 1\~розмір прожиткового\~мінімуму для\~працездатних осіб,\~встановленого законом\~на 1\~січня календарного\~року,\~в якому\~відповідна заява\~подається до\~суду,\~та становить\~2102 грн., та в силу вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial