Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-15 00:00:00

04.12.2018 р. позивач звернулася до суду зі вказаним позовом, та просить визнати таким, що втратив право на користування житлом, а саме будинком [ADDRESS] , свого сина [PERSON] .. В обґрунтування позову зазначила, що вона на підставі договору дарування від 27.07.1991 р., є власником будинку [ADDRESS] . 12.03.2001 р. у вказаному будинку був зареєстрований її син [PERSON] [PERSON] , який з осені 2010 р. за вказаною адресою не проживає. Реєстрація відповідача за вказаною адресою, створює для неї перешкоди в отриманні субсидії. Крім того, вона несе всі витрати, які пов`язані зі сплатою комунальних послуг, які нараховуються не тільки на неї, але й на відповідача. Відповідач надав до суду заяву про визнання позову. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Перевіривши матеріали справи докази: копії: договору дарування; свідоцтва про народження; довідку від 19.11.2018 р. відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Тернівської районної у місті Кривому Розі ради; акт від 20.11.2018 р. з місця проживання (а.с. 6-7, 8, 9, 10 ), судом встановлені такі факти, що мають значення для справи і відповідні їм правовідносини. Позивачу, на підставі договору дарування від 27.07.1991 р., належить будинок [ADDRESS] .\~Відповідач є\~сином позивача,\~який у\~спірному будинку\~не проживає\~з осені\~2010\~р.. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, вони вважаються судом належними, допустимими, достовірними та достатніми згідно до ст. ст. 76-80 ЦПК України, і свідчать про наявність перешкод позивачу у користуванні належною йому власністю та підстав для визнання відповідача, члена його сім`ї, таким, що втратив право користування житлом, так як він понад рік відсутній в ньому. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином, визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову. Тому, 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову підлягають поверненню позивачу з державного бюджету. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь\~позивача судовий\~збір в\~розмірі \~352,40 грн., з урахуванням повернутих з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору. На підставі викладеного, ст. ст. 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved