Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

04.02.2021 року позивач - [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що він є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17.10.2017 року, та витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі. Відповідач - [PERSON] , є його сином, який зареєстрований у вказаному будинку, але, з вересня 2018 року в ньому не проживає, не сплачує комунальні послуги, та не несе витрат по його утриманні. У добровільному порядку знятись з реєстрації відповідач не встиг, оскільки виїхав на заробітки до іншої країни, в пошуках кращої долі. Зв`язок з ним підтримувався до жовтня 2018 року, а потім обірвався, і до теперішнього часу місцезнаходження сина йому не відоме, та з того часу він жодного разу за місцем своєї реєстрації не з`явився. Будь-яке майно відповідача в будинку відсутнє, хоча йому ніколи не чинились перешкоди в користуванні вказаним будинком. Позивач зазначає, що факт реєстрації відповідача в будинку примушує його, як власника, нести додаткові витрати на утримання житла, а також він позбавлений можливості оформити субсидію. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме - житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 23 лютого 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче судове засідання на 11 год. 00 хв. 15 березня 2021 року. 15.03.2021 року ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області було призначено справу до розгляду по суті на 13 год. 10 хв. 24 березня 2021 року Позивач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча, про дату, час та місце його проведення був повідомлений належним чином. Проте, у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримував у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, у тому числі, шляхом публікації оголошення на веб-сайті судової влади. Від відповідача не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, поважних причин неможливості явки в судове засідання - не повідомив. Відзив на позовну заяву не надав. В зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши зібрані у справі докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17.10.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрівського районного нотаріального округу Донецької області, та зареєстрованого в реєстрі за № 1329, а також, витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 13-15). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] (актовий запис №14 від 19.08.1986 року), зареєстрованого виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Олександрівського району Донецької області, виданого повторно 04 лютого 2021 року Олександрівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), відповідач по справі - [PERSON] , [INFO] , доводиться сином позивачу - [PERSON] ( а.с. 10). Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , власником всього домоволодіння значиться позивач - [PERSON] ( а.с. 16-21). Як вбачається з довідки, виданої Олександрівською селищною радою Олександрівського району Донецької області №25/11-12 від 01.02.2021 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , 1954 року народження, його дружина - [PERSON] , 1961 року народження, син - [PERSON] , 1992 року народження, та син [PERSON] , 1986 року народження, - який фактично за вказаною адресою не проживає ( а.с. 12). З акту обстеження житлово-побутових умов проживання №91 від 01.02.2021 року, складеного комісією представників Олександрівської селищної ради Олександрівського району Донецької області, вбачається, що відповідач - [PERSON] , 1986 року народження, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , проте, у вказаному будинку не проживає, та родина зв`язку з ним не має ( а.с. 11). Вирішуючи заявлену позивачем вимогу, про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Частина третя вказаної статті встановлює винятки з цього правила, коли жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Згідно з ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Крім того, згідно ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття; якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. В оцінці законності та обґрунтованості суд вважає, що у справі про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача. Також, відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п.11 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина 1 статті 383 ЦК України). Відповідно до положень статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Підстави для визнання члена сім`ї власника таким, що втратив право користування житловим приміщенням, визначені частиною 2 статті 405 ЦК України, а саме: відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до роз`яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилась туди і проживала як член сім`ї власника приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Отже, судом встановлено, що відповідач - [PERSON] , не проживає в будинку [ADDRESS] з вересня 2018 року, тобто, більше одного року. Також, в будинку відсутні його особисті речі, хоча перешкод, щодо проживання в даному будинку, йому ніхто не чинив. Доказів, щодо існування будь-якої домовленості між позивачем, як власником будинку, та відповідачем, як членом сім`ї, щодо подальшого проживання відповідача в будинку, та користування житловим приміщенням - суду не надано. Суд приходить до висновку, що реєстрація відповідача в будинку порушує права позивача, як власника, так як позивач несе додаткові витрати по утриманню житла, та зайві комунальні витрати, тому, позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, є обґрунтованим, та підлягає задоволенню. На підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, залишити за позивачем. На підставі викладеного, та

Outcome: approved