Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

02 грудня 2015 року позивач звернулась до Жовтневого районного суду м. Харкова із позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів, яка в подальшому була уточнена. Відповідно до уточненої позовної заяви позивач просила суд, стягнути з [PERSON], зареєстрованого за адресою: м. Москва, Московський мікрорайон №1, б. 4, кв. 39, аліменти у розмірі 18 тисяч гривень, з урахуванням інфляції, на користь [PERSON], на утримання доньки [PERSON] до досягнення нею повноліття, у разі подальшого навчання в ВНЗ до 23 років; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на доньку за останні три роки до звернення до суду з позовом про стягнення аліментів, тобто з 15.06.2012 року по 15.06.2015 року; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на сина [PERSON], за останні три роки до його повнолітня, тобто з 07.12.2011 року по 07.12.2014 року. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що з 23 березня 1996 року по 28 жовтня 2003 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Відповідач починаючи з жовтня 2003 року не приймає участі у вихованні дітей, матеріальної підтримки не надає, рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова позбавлений батьківських прав. Як зазначає позивач донька проживає разом із нею, відповідач добровільно допомоги на утримання доньки не надає, а вона сама не може забезпечити належний рівень життя дитини. Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з вказаним позовом. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 28.12.2015 року, в судове засідання не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач по справі в судове засідання не зявився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, шляхом направлення судового доручення, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. У звязку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 169 та ст.ст. 224-225 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. В судовому засіданні, було встановлено, що 27 вересня 1999 року народилася [PERSON], батьками якої є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, серії І-ВЛ № 113741, виданого 22 жовтня 1999 року, міським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова. ( а.с. 6) Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право». Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається ЦПК України, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (ч. 1 ст. 414 ЦПК України). Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право», іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об'єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у справі за позовом [PERSON] є громадянином України, але проживає у Російській Федерації, м. Москва, Московський мікрорайон №1, б. 4, кв. 39. Тому, 10 серпня 2016 року в порядку ст. 415 ЦПК України суд звернувся до компетентного органу Російської Федерації з судовими дорученнями згідно вимог Гаазьких Конвенцій про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року та 18 березня 1970 року. 09 грудня 2016 року Щербинським районним судом м. Москви було розглянуто судове доручення Жовтневого районного суду м. Харкова про вручення судових документів і проведення окремих процесуальних дій відносно [PERSON] та у зв'язку з неявкою [PERSON], який був належним чином повідомлений про день та час судового засідання, суд повернув судове доручення, як невиконане. (а.с. 76) Відповідно до ч. 2 ст. 15 Гаазької Конвенції Кожен суддя може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, у разі, якщо виконані всі наступні умови: документ було передано одним із способів, передбачених цією Конвенцією; з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців; не було отримано будь-якого підтвердження, незважаючи на всі розумні зусилля для отримання його через компетентні органи запитуваної Держави. Тому, у зв'язку з виконанням судового доручення, а також у зв'язку з тим, що судом були вчинені всі необхідні дії щодо вручення відповідачу необхідних документів, у відповідності до ст. 15 вищевказаної Конвенції, судове доручення про вручення процесуальних документів та виконання процесуальних дій вважається виконаним належним чином. Відповідно до п. 4 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні. Таким чином, відповідно до ст. ст. 110 ч.1, 414 ЦПК України, п. 4 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» справа за позовом [PERSON] підсудна Жовтневому районному суду м. Харкова. Положення ст. 10 ЦК України передбачає, що чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана ВРУ, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про міжнародне приватне право» зобов'язання щодо утримання, які виникають із сімейних відносин, крім випадків, передбачених ст. 66 цього Закону, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особи, яка має право на утримання. Якщо особа, яка має право на утримання, не може його одержати згідно з правом, визначеним у частині першій цієї статті застосовується право їхнього спільного особистого закону. Якщо особа, має право на утримання, не може його одержати згідно з правом визначеним частиною першою та другою цієї статті, застосовується право держави, у якій особа, яка зобов'язана надати утримання, має місце проживання. В силу ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом ст. 141 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. У відповідності зі ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, ч. ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44 сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З наведених положень законодавства слідує, що основною метою права на аліменти є забезпечення інтересів дитини. Частиною 3 ст. 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. В ст. 184 Сімейного Кодексу України зазначено - якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Статтею 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Враховуючи те, що обидва з батьків зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, тому суд задовольняє позов частково та стягує з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 900, 00 грн. (девятсот гривень 00 копійок) щомісячно, починаючи з 02.12.2015 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до 27.09.2017 року. Позивач також просила суд стягнути аліменти після досягнення [PERSON] повноліття, у разі її подальшого навчання у вищому навчальному закладі. У відповідності до ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Однак, враховуючи те, що донька позивача ще не досягла повноліття, та те, що позивачем не було надано жодних доказів того, що її донька навчається, то суд відмовляє в задоволені цієї частини вимог, але вказане не позбавляє позивача звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, у разі зміни обставин. Щодо вимог позивача про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання доньки за останні три роки до звернення до суду з позовом про стягнення аліментів, тобто з 15.06.2012 року по 15.06.2015 року та стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання сина [PERSON], за останні три роки до його повнолітня, тобто з 07.12.2011 року по 07.12.2014 року, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. А отже, враховуючи те, що позивачем не було надано жодних доказів того, що в неї з відповідачем є син [PERSON], та те, що стягнення аліментів за минулий період не передбачено діючим законодавством України, то у задоволені цієї частини позовних вимог слід відмовити. У відповідності зі ст. 367 п.1 ч.1 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів, у межах суми платежу за один місяць. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного, та

Outcome: partial