Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

04.10.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON], враховуючи заяву про збільшення позовних вимог, просить виселити [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла; вселити [PERSON] в зазначенежитлове приміщення. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 24.03.2016 року по справі №465/368/16-ц, яке набрало законної сили, в рахунок часткового погашення заборгованості [PERSON] за договором позики грошей від 11.06.2015 року перед [PERSON] в розмірі - 556 724,22грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 43,00 м. кв. вартістю 540 000,00грн. 09.06.2016 року на підставі зазначеного рішення приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р.Т. було зареєстроване за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 43,00 м. кв. Оскільки відповідачі добровільно не звільняють квартиру [ADDRESS] на вимогу позивача, [PERSON] змушений звернутися до суду з позовом про виселення та вселення. Позивач в судове засідання не з'явився, подав на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, проти заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з'явилися. В запереченні на позов адресованому суду, підтверджують, що позивач звертався до них з вимогою звільнити приміщення, проте на даний момент вони не можуть її виконати, оскільки не мають іншого житла, тому просять суд надати час (місяць) для пошуку нового житла та розглянути справу без їх участі. З'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З матеріалів справи вбачається, що 09.06.2016 року на підставі рішення Франківського районного суду м.Львова від 24.03.2016 року по справі №465/368/16-ц, яке набрало законної сили, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р.Т. було зареєстроване за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 43,00 м. кв. Крім того, позивачем було також надано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності №61353171 від 14.06.2016р., з якої вбачається, що власником квартири [ADDRESS] загальною площею 43,00 м. є [PERSON]. Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити зазначене житлове приміщення, яке належить йому на праві приватної власності, проте відповідачі вимогу не виконали, залишаються проживати в квартирі [ADDRESS]. Відповідно до ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст.48 ЦК України Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Захист права власності здійснюється судом. Зі ст.316 цього Кодексу вбачається, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а зі ст.317 - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, при цьому на власний розсуд (ст.319 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду, свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до п. 2 ст. 7 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою . Статтями 383 Цивільного кодексу України і 150 Житлового кодексу УРСР передбачено право власника використовувати житло для проживання власного, членів своєї сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на свій розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним в належному йому будинку, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту зазначених правових норм свідчить, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом є лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. З припиненням права власності у власника припиняється і право проживати з ним. Передбачаючи право власника жилого будинку на відчуження цих об'єктів, законодавець не передбачив перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника, у випадку зміни власника будинку. Частина 4 ст. 156 Житлового кодексу передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, за умови збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Отже після реєстрації права власності на спірне майно за позивачем, зареєстровані у зазначеній квартирі [PERSON] (попередній власник) та [PERSON], який є членом сім'ї попереднього власника, втратили право на користування вказану квартиру. Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушували право, примусового виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, приймаючи до уваги пояснення учасників процесу, наданих в судовому засіданні доказів, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд знаходить необхідним позов задовольнити.

Outcome: approved