Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

03.10.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного між відповідачами 04.10.2005, посвідченого приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області [PERSON], зареєстрований за № 2664, посилаючись на те, що вказана квартира була його та відповідачки [PERSON] спільною сумісною власністю, оскільки була придбана під час шлюбу. Оскільки він не давав згоди відповідачці на відчуження квартири, то на підставі ст.ст. 60, 65, 69, 70 СК України, ст. ст. 202, 203, 215, 216 ЦК України просив задовольнити позов. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали, наполягали на його задоволенні з підстав, зазначених у позові. Відповідачі та їх представники [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, пояснили, що позивач у день укладання договору був у нотаріуса та підписав нотаріально посвідчену згоду на дарування квартири, а тому позов є безпідставний, просили суд відмовити у його задоволенні. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.09.1196 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] був укладений шлюб (а. с. 4). В період шлюбу 24.09.2005 відповідачка [PERSON] придбала у [PERSON] за договором купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] (а. с. 37-39), яку 04.10.2005 подарувала своїй доньці відповідачці [PERSON] за договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області [PERSON], зареєстрований за № 2664 (а. с. 34-36). Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Однак відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого майна без письмової згоди одного з подружжя, за наявності згоди другого з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна зробити висновок, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Саме така правова позиція викладена у постанові ВСУ від 22.06.2017 року по справі № 201/14163/13-ц, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковою для застосування судами при розгляді подібних спорів. При цьому в матеріалах нотаріальної справи щодо посвідчення оспорюваного договору дарування міститься нотаріально посвідчена заява позивача про надання згоди [PERSON] на відчуження за її розсудом вказаної вище квартири (а. с. 43), що взагалі не дає підстав для застосування норм ч. 2 ст. 65 СК України. Більше того, у відповідності до статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У судовому засіданні представники відповідачів заявили про застосування позовної давності. Позивач та його представник [PERSON] не навели суду поважних причин пропуску трирічного строку позовної давності та не клопотали про його поновлення, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають ще й у звязку зі спливом позовної давності, термін якої сплив 04.10.2008, з урахуванням наявності у справі заяви позивача про надання згоди на відчуження квартири, яка датована 04.10.2005. Також на підставі ст. 88 ЦПК України з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню 2500 гривень витрат на правову допомогу (а. с. 51, 113-114). На підставі викладеного,

Outcome: approved