Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

04.08.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати її такою, що втратила право користуватися житлом в житловому будинку [ADDRESS] (далі - Будинок). Позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить Будинок, в якому також зареєстрована його колишня невістка, відповідач по справі, яка перешкоджає йому та його родині користуватися його власністю та добровільно не бажає знятися з реєстрації і залишити Будинок. В самому Будинку відповідач не проживає, а разом зі своїми дітьми живе у господарській споруді, розташованій на території його домоволодіння, - врем'янці. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Зазначила, що відповідач в самому житловому будинку не проживає і ніколи не проживала, не є членом сім'ї позивача, спільного господарства з ним не вела, договір оренди на проживання у врем'янці не заключала, веде аморальний спосіб життя, а тому відповідно до положень ст. 405 ЦК України втратила право на користування цим житлом. Оскільки врем'янка, де живе відповідач, є окремою господарською будівлею, вона не є приналежністю житлового будинку. Крім того, відповідач має інше житло у своїх батьків, однак не хоче до них переїжджати та зніматись з реєстрації. В минулих судових засіданнях позивач не заперечував той факт, що відповідач зареєструвалася в його Будинку за його згодою і до моменту пред'явлення позову до суду сплачувала усі комунальні платежі. Відповідач та її представник, заперечуючи проти заявлених позовних вимог пояснили, що відповідач вселилася у спірний Будинок 22.01.2014 року разом зі своїми малолітніми дітьми за згодою його власника - позивача по справі та як член сім'ї - дружина його сина. Після розлучення з сином позивача продовжила проживати в Будинку, оскільки іншого житла не має. Жодних перешкод у користуванні Будинком позивачу не створює, так як проживає у відокремленій від Будинку господарській споруді - врем'янці, приймаючи участь в її утриманні та сплачуючи всі необхідні комунальні платежі. У зв'язку з тим, що після пред'явлення даного позову будівля врем'янки була відключена від систем електропостачання, вимушено разом з дітьми змінила своє місце проживання. Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні від 24.09.2015 року проти задоволення позову заперечувала, оскільки відповідач та її малолітні діти іншого житла не мають. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить Будинок, який він придбав згідно з договором купівлі-продажу, укладеного 26.12.2005 року. У цьому Будинку, крім власника, також зареєстровані: [PERSON] (син власника), відповідач (колишня невістка власника), малолітні [PERSON], 2008 року народження, і [PERSON], 2013 року народження (онуки власника) та [PERSON] (пасинок власника). Останній, як слідує з пояснень позивача, в Будинку не проживає. Відповідач вселилася в спірний Будинок 22.01.2014 року, як дружина сина позивача та член сім'ї власника житла, разом зі своїми двома малолітніми дітьми - онуками позивача. Жодних перешкод у користуванні Будинком відповідач позивачу не створювала. Даний факт сторонами не оспорюється, визнається та не підлягає доказуванню (ч.1 ст. 60 ЦПК України). Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20.10.2014 року шлюб між відповідачем та сином позивача розірвано, малолітні діти залишені проживати з матір'ю. Твердження позивача в позовній заяві про те, що відповідач самоправно зайняла його Будинок і стала там проживати без його згоди, ним же самим було спростовано в попередніх судових засіданнях, де він визнавав і не заперечував той факт, що саме за його згодою позивач зареєструвалась, вселилась в його Будинок та проживала в ньому, як член сім'ї, будучи пов'язаною з ним спільним побутом, приймаючи участь в утриманні Будинку та сплачуючи всі необхідні комунальні платежі. Положеннями ст. 9 ЖК України, ст. 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, кожен має право на житло. Відповідно до ч.2 ст.156 ЖК України за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України, а саме: дружина, їх діти і батьки. За правилами вказаної норми членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство. Як встановлено судом та слідує з матеріалів справи, відповідач, будучи дружиною [PERSON], сина позивача, та вселившись у спірний Будинок за згодою позивача, правомірно набула право користування даним житлом разом з малолітніми дітьми. Та обставина, що в подальшому шлюб, укладений між [PERSON] та відповідачем був розірваний, згідно ч. 4 ст. ст.156 ЖК України не позбавляє права останньої проживати разом з її дітьми у Будинку. За змістом ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад 1 рік. В судовому засіданні ні позивачем, ні його представником не було надано суду жодних об'єктивних доказів для визнання відповідача такою, що втратила право на проживання в Будинку на підставі положень ст. 405 ЦК України, оскільки у спірному Будинку відповідач разом зі своїми дітьми проживала і проживає. В пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 30.03.2012 року роз'яснено, що розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим, твердження представника позивача про те, що проживання відповідача у врем'янці не є фактом її проживання в Будинку, є безпідставними та не приймаються судом до уваги. Та обставина, що відповідач після виникнення спірних правовідносин, виїхала з будівлі врем'янки, що підтверджено актом депутата міської ради від 07.09.2015 року, свідчить лише про створення їй перешкод у проживанні в Будинку з незалежних від неї обставин. Відтак, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог.

Outcome: dismissed