Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

02.12.2014 року до Карлівського районного суду надійшов вищевказаний позов, в якому позивач просить суд виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані в квартирі, розташованій в [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами було укладено кредитний договір від 26.06.2008 року, в забезпечення виконання якого в цей же день укладено договір іпотеки. За договором іпотеки, відповідач передав в іпотеку квартиру [ADDRESS], яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу. Зобов'язання за кредитним договором відповідач не виконав, в результаті чого звернуто стягнення на квартиру - рішенням від 17.06.2009 року. Після прийняття рішення про звернення стягнення, на вимогу банку мешканці зобов'язані звільнити таке приміщення, протягом 30 днів. Примусове виселення відбувається за рішенням суду. Враховуючи зазначене, позивач просить суд виселити відповідача та інших зареєстрованих осіб. В судове засідання представник позивача не з'явився, проте в матеріалах справи міститься його заява, в якій він просив проводити судові засідання без його участі, при цьому зазначав, що позов підтримує і не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився. Причина неявки відповідача суду не відома. Про час, дату та місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином - судова повістка була направлена відповідачу за зареєстрованим місцем проживання. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи заяву представника позивача, що міститься в матеріалах справи, суд вважає за можливе винести заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що позивач є правонаступником ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке є правонаступником КБ «Приватбанк». (а.с. 21) 26.06.2008 року між сторонами було укладено кредитний договір. Згідно з умовами договору банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти у розмірі 128560 грн., з яких 116560 грн. на придбання нерухомості (пункти 8.1, 1.1 договору). (а.с. 6-8) Додатком №1 до кредитного договору є загальна вартість кредиту. В додатку зазначено, що кредит надається на купівлю житла (мета кредиту), вартість якого (квартира) - 160000 грн. (а.с. 9) З матеріалів справи вбачається, що виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечено іпотекою. Договір іпотеки укладено в той самий день, що і кредитний - 26.06.2008 року. В іпотеку передано квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від цього ж числа і вартість якої 160000 грн. (а.с. 11-13) Дослідивши зазначені вище докази, суд приходить до висновку, що іпотечне майно, а саме квартиру [ADDRESS], було придбано за рахунок кредитних коштів. Заочним рішенням Карлівського районного суду від 17.06.2009 року вирішено звернути стягнення на квартиру [ADDRESS], в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26.06.2008 року. Судом звернуто стягнення, шляхом продажу такої квартири відповідно до ЗУ «Про іпотеку». (а.с. 14-15) Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» - іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Частиною 1 ст. 109 ЖК Української РСР встановлено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 даної статті, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Виходячи з положень статей 15-16 ЦК України та статей 3, 11 ЦПК України, особа самостійно обирає спосіб захисту свого порушеного, оспореного, не визнаного права. Банк, як іпотекодержатель щодо майна на яке звернуто стягнення, а саме належної відповідачу квартири, просить суд виселити [PERSON] з такої квартири. З матеріалів справи вбачається, що після винесення рішення від 17.06.2009 року, а саме 07.10.2014 року, банком було направлено [PERSON] вимогу звільнити житлове приміщення, на яке звернуто стягнення. (а.с. 16) В матеріалах справи наявні докази направлення вимоги [PERSON] та докази отримання такої вимоги відповідачем. (а.с. 17-18) Оскільки житлове приміщення на вимогу банку звільнено не було, банк звернувся до суду з позовом. Згідно адресної довідки відповідач не зареєстрований в [ADDRESS]. [PERSON] зареєстрований [ADDRESS] з 08.04.2008 року, тобто до укладення договору і по цей час. (а.с. 26) [PERSON] також не зареєстрований по вул. Котовського за даними Карлівського ВУЖКГ. У наданій ВУЖКГ довідці, зі слів сусіда зазначено, що в квартирі [ADDRESS] - ніхто не проживає і квартира не придатна для проживання через руйнування. (а.с. 71) Відповідно до ч. 6 ст. 29 ЦК України - фізична особа може мати кілька місць проживання. Частиною 4 ст. 79 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням. Врахувавши зазначені норми Закону, а також те, що одночасно з винесенням рішення про звернення стягнення, [PERSON] не було виселено з приміщення на яке звернуто стягнення, а на вимогу банку про добровільне виселення відповідач не відреагував - суд вважає за можливе виселити [PERSON], без надання йому іншого житлового приміщення, що відповідає зазначеним вище нормам Закону. Ставлячи вимогу про виселення інших зареєстрованих осіб з квартири [ADDRESS], позивач таку вимогу не конкретизував. Згідно наданих суду доказів, в даній квартирі ніхто не зареєстрований і не проживає, а відповідач є одноосібним власником. Таким чином, в задоволенні вимоги про виселення інших зареєстрованих осіб, а також осіб, що проживають в іпотечній квартирі - слід відмовити за безпідставністю. У зв'язку із задоволенням вимоги про виселення [PERSON], відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача має бути стягнуто на користь банку сплачений ними судовий збір.

Outcome: partial