Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

04 березня 2021 року до Василівського районного суду Запорізької області надійшла заява [PERSON] , подана представником заявника - адвокатом Луценко С.М., про встановлення факту смерті. В обґрунтування поданої заяви представник заявника [PERSON] зазначає, що [PERSON] є сестрою [PERSON] , [INFO] , громадянки України, яка померла [INFO] в м.Макіївка Совєтського району Донецької області, та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , про що видано свідоцтво про смерть зразка Донецької Народної Республіки № [NUMBER] від 30.12.2020 року. У поданій до суду заяві представник заявника вказує, що отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану не є можливим, оскільки смерть трапилась на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати відповідні документи державного зразка, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Як зазначає представник заявника, встановлення факту смерті [PERSON] заявнику необхідно для реєстрації смерті та подання заяви до органів нотаріату України про прийняття спадщини. Та звернувшись до Василівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м,Дніпро) для реєстрування смерті [PERSON] , представником заявника була отримана відмова у проведенні державної реєстрації смерті, оскільки подане свідоцтво про смерть [NUMBER] видане Советським відділом?запису актів громадського стану Макіївського міського управління міністерства юстиції Донецької Народної Республіки від 30.12.2020 року, а відповідно до розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1085-р від 07 листопада 2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» м.Макіївка Донецької області відноситься до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Тому заявник вимушений звернутися до суду з даною заявою, в якій просить: встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , громадянки України, що була зареєстрована за адресою [ADDRESS] , яка померла [INFO] в м.Макіївка Совєтського району Донецької області, Україна. Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 04 березня 2021 року провадження у даній справі відкрито та визначено проведення судового розгляду в порядку окремого провадження. В судове засідання заявник [PERSON] та її представник в особі адвоката Луценка С.М. не з`явилися, про день та час розгляд справи були повідомлені судом своєчасно та належним чином, проте представником заявника [PERSON] подано на адресу суду письмову заяву, в якій просить заяву про встановлення факту смерті розглянути у його відсутність та без участі його довірителя [PERSON] на задоволенні заявлених вимог наполягає та просить вимоги задовольнити у повному обсязі за обставинами, викладеними у заяві (а.с.13). В судове засідання представник заінтересованої особи: Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений судом належним чином та у встановленому законом порядку, що підтверджується розпискою в отриманні судової повістки, проте суду надано заяву про розгляд справи у відсутність їх представника, з вирішенням вимог заявника [PERSON] на розсуд суду. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до вимог ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутністю учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши докази по справі, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню за наступних підстав. У відповідності до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. На обґрунтування заявлених вимог представником заявника [PERSON] надані наступні матеріали, а саме: копію паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 29 серпня 2001 року Совєтським РВ УМВС України в м. Макіївці на ім`я [PERSON] , [INFO] , в якому місце реєстрації заявника зазначено: [ADDRESS] (а.с.3-4); копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26 квітня 1973 року актовий запис № 47, виданого на ім`я « [PERSON] » (рос.), яка народилася [INFO] , де в графі «мати» вказано - « [PERSON] » (рос.), а в графі «батько» - « [PERSON] » (рос.) (а.с.4); копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13 листопада 1953 року актовий запис № 87, виданого на ім`я « [PERSON] » (рос.), яка народилася [INFO] , де в графі «мати» вказано - « [PERSON] » (рос.), а в графі «батько» - « [PERSON] » (рос.) (а.с.5); копію свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] ,який зареєстрований 12.07.1975 року між [PERSON] (рос.) та [PERSON] (рос.), та з виданого свідоцтва про шлюб вбачається, що після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (рос.), та яке видано 12 липня 1975 року Криничанською селищною радою м.Макіївки Донецької області (а.с.5); копію паспорту громадянки України серії [NUMBER] , виданого 18 листопада 1996 року Совєтським РВ УМВС України в м.Макіївці на ім`я [PERSON] , [INFO] , в якому місце реєстрації заявника зазначено: [ADDRESS] (а.с.6); копію свідоцтва про смерть « [PERSON] » (рос), [INFO] , яка померла [INFO] , місце смерті вказано: місто Макіївка, Донецької Народної Республіки, актовий запис про смерть №556, та видане 30 грудня 2020 року Совєтським відділом запису актів громадського стану Макіївського міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки (а.с.7); копію довідки про причину смерті [PERSON] » (рос.) у віці 67 років, з вказівкою причини смерті, за №496 від 26.12.2020 року (а.с.8); лист Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) від 03 березня 2021 року за вих. №16/21.1-7-29 про відмову у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , у зв`язку з тим, що для підтвердження факту смерті наданий документ, який виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с.9). Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію акті цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно зі ст.18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Відповідно до ст.17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. За таких обставин, встановлення факту смерті породжує юридичні наслідки, тобто від нього залежить виникнення особистих чи майнових прав заявника; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Заявник не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує факт смерті, що має юридичне значення. Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст.3,8,9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v.Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v.the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v.Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v.Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v.the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на отримання допомоги, призначення соціальних виплат, тощо. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. У відповідності з ч.ч.3,4 ст.49 ЦК України, державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що юридичний факт, який просить встановити заявник, знайшов своє підтвердження та його об`єктивність не викликає сумніву у суду. А тому, враховуючи зазначені вище обставини та положення діючого законодавства, приймаючи до уваги, що встановлення даного факту має для заявника юридичне значення, суд, дослідивши в судовому засіданні надані заявником докази, давши їм оцінку, приходить до висновку, що заява представника заявника [PERSON] в інтересах [PERSON] , є обґрунтованою та підлягає задоволенню. На підставі вищезазначеного, повно та всебічно вивчивши надані суду докази, давши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що заява представника заявника [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] про встановлення факту смерті - підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки вимоги про встановлення факту смерті [PERSON] належним чином обґрунтовані та підлягають задоволенню, також з тих підстав, що [PERSON] немає іншої можливості, окрім в судовому порядку, встановити факт смерті сестри [PERSON] , тому [PERSON] вимушена звернутися до суду з даною заявою в порядку окремого провадження, та на підставі вищевикладеного, суд вважає необхідним подану представником заявника [PERSON] в інтересах [PERSON] заяву задовольнити у повному обсязі та встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , громадянки України, що була зареєстрована за адресою [ADDRESS] , яка померла [INFO] в м.Макіївка Совєтського району Донецької області, Україна.

Outcome: approved