Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

04.09.2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, який 05.02.2016 року уточнив та просить змінити ч. 1 п. 1.1. Розділу 1 Договору про надання споживчого кредиту № 11206981000 від 30.08.2007 року на наступне: « Банк зобовязується надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати та повернути Банку кредит (грошові кошти) у національній валюті в сумі 664\~075,00 грн. та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим Договором»; змінити ч. 3 п.п. 1.2.2. п. 1.2. Розділу 1 Договору про надання споживчого кредиту № 11206981000 від 30.08.2007 року на наступне: «позичальник зобовязується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 6539,75 грн. Розмір ануїтетного платежу може змінитися у випадку зміни процентної ставки згідно із п.п. 1.3.1, 10.2 Договору»; визнати договір про надання споживчого кредиту № 11206981000 від 30.08.2007 року, якийукладений між сторонами таким, що виконаний в повному обсязі. При цьому позивач посилається на те, що при укладанні договору вартість 1 долару США становила 5,05 грн., а на теперішній час 23,00 грн. Оскільки, на думку позивача, на теперішній день умови договору є несправедливими для позивача, він змушений звернутися до суду із позовом. В ході розгляду справи представник позивача [PERSON] [PERSON] уточнену позовну заяву підтримував та просив її задовольнити. Проте в подальшому, а саме 06.07.2016 року, 03.08.2016 року та 03.10.2016 року представник позивача до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи (провадження по справі відкрито 10.11.2015 року) суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку, суд вважає за можливе розглянути її за відсутності відповідача, неявка якого визнана судом неповажною. У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедент ній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади. У рішенні Європейського Суду від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Таким чином, аналіз зазначених викладених вище обставин, дає підстави стверджувати про неналежне здійснення стороною позивача своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обовязків, що виразилися у відсутності інтересу до поданої до суду позовної заяви, що в свою чергу призвело до затягування судового розгляду даної справи. У зв'язку із чим, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи за відсутності представника позивача, повідомленого належним чином. Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, матеріали справи містять заяву представника Банку про розгляд справи за його відсутності, просить відмовити у задоволенні позову та підтримує надані письмові заперечення /а.с. 78/. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 30.08.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» /правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк»/ та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11206981000 /а.с. 8-13/. У позовній заяві [PERSON] оспорює п. 1.1 Договору № 11206981000 від 30.08.2007 року, відповідно до якого, банк зобовязується надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 131\~500 дол. США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 664\~075,00 грн. за курсом НБ України на день укладання цього Договору. Також [PERSON] у позовній заяві оспорює ч. 3 п. 1.2.2 Договору № 11206981000 від 30.08.2007 року, якою передбачено, що позичальник зобовязується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 1295,00 дол. США. Розмір ануїтетного платежу може змінитися у випадку зміни процентної ставки згідно із п.п. 1.3.1, 10.2 Договору. Судом встановлено, та у ході розгляду справи сторонами не оспорювалося, що Банк належним чином та у повному обсязі виконав свої зобов'язання перед позичальником, надавши кредитні кошти у розмірі 131\~500 дол. США. Судом досліджено заяви позивача, адресовані ПАТ «УкрСиббанк» від 25.09.2014 року та від 19.03.2015 року, з проханням реструктуризації кредитної заборгованості за договором № 11206981000 від 30.08.2007 року. Згідно з частиною 1 статті 638 та частиною 1 статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. На підставі частини 2 статті 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Суд не приймає до уваги пояснення представника позивача, що надання кредиту за кредитним договором в іноземній валюті не відповідає вимогам чинного законодавства. Оскільки, законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, зокрема, є: Закон України «Про банки і банківську діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», Закон України «Про Національний банк України», постанови Національного банку України. Зазначені нормативні акти визначають, що банк має право здійснювати свою діяльність на підставі виданої НБУ ліцензії. Дійсно, іноземна валюта, що належить до валютних цінностей, відноситься до речей, обмежених (але не заборонених) у господарському обороті, і для них державою встановлені особливі правила використання. Але ні Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ні жоден з інших нормативно-правових актів не передбачали прямих обмежень щодо видачі кредитів в іноземній валюті фізичним особам станом на дату укладання кредитного договору, а саме на 30.08.2007 року. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом; виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону. Тобто, закон допускає вираження зобов'язання та його виконання в іноземній валюті. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, відповідно до положень Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк на підставі банківської ліцензії має право здійснювати кредитування в іноземній валюті. Із норм ст. ст. 524, 533 ЦК України випливає, що грошове зобов'язання має бути виражене та виконане у гривнях; сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, а якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, визначених законом. Аналіз положень ст. 47 та ст. 49 ЗУ «Про банки банківську діяльність», ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» дозволяє зробити висновок, що наявність у банку ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу. Крім того, зазначена позиція викладена у п. 10 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в якій роз'яснено законність укладення кредитних договорів фінансовими установами в іноземній валюті у випадках та порядку, передбачених чинним законодавством. Судом досліджено на спростування доводів позивача стосовно відсутності у відповідача права на укладання кредитного договору в іноземній валюті, банківську ліцензію № 75 /а.с. 74/, дозвіл № 75-2 /а.с. 75/ та додаток до дозволу № 75-2 від 19.11.2008 року /а.с. 76-77/. Стосовно пояснень сторони позивача про несправедливість умов договору та неможливість позивача передбачити зміну курсу національної валюти, суд зазначає наступне. Стаття 625 ЦК України прямо вказує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України. Статтями 6, 627 Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 року передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 ЦК України. Таким чином твердження про те, що перед підписанням Кредитного договору позивач не отримав необхідної інформації щодо умов кредитування не відповідає дійсності. Крім цього, для отримання кредитних коштів позичальник мав можливість обрати будь-яку іншу з належною діловою репутацією банківську або кредитну установу, зареєстровану у передбаченому законодавством порядку та яка має відповідні дозволи, ліцензії тощо, але все ж таки 30.08.2007 року позивач [PERSON] уклав із Банком договір, за яким отримав кредитні кошти у розмірі 131\~500,0 дол. США, що підтверджує усвідомлення своїх дій при укладанні Кредитного договору, позичальника ніхто не примушував брати кредит в іноземній валюті, це було його вільним волевиявленням, позичальник сам особисто обрав ті умови кредитування, які він вважав вигіднішими для себе. Про згоду позивача з умовами укладеного кредитного договору також свідчить і те, що з моменту укладення договору, а саме 30.08.2007 року, він протягом тривалого часу належним чином виконував умови кредитного договору, вчасно сплачував грошові кошти за користування кредитом та до 25.09.2014 року /дата першої заяви про реструктуризацію боргу/ не висловлював свої письмові заперечення/незгоду про можливі порушення своїх прав або про невідповідність кредитного договору в передбаченому законодавством порядку. Позичальник, згідно з ч. 2 ст. 1056 Цивільного кодексу України, мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Окрім того, відповідно до п. 6 ст.14 Закону України «Про захист прав споживачів» у позичальника існувала можливість в 14-денний термін відмовитись від кредиту, проте цим правом він не скористався, отже, оцінюючи всі фінансові ризики, позичальник не відмовився від отримання кредитних коштів саме в валюті - доларах США. Окрім того, відповідно до п. 9.2 Договору про надання споживчого кредиту № 11206981000 від 30.08.2007 року, передбачено, зокрема, що підписанням даного Договору позичальник підтверджує, зокрема, свою здатність виконувати умови даного Договору; що відсутні будь-які перешкоди для виконання цього договору на день його підписання; що позичальник повністю розуміє всі умови договору, свої права та обовязки за цим договором і погоджується з ними. Таким чином, на момент укладення договору кожна із сторін в однаковій мірі несла валютні ризики відповідно до умов, передбачених договором. В момент укладання кредитного договору сторони повинні були та могли передбачати коливання курсу валют, виходячи із загальної ситуації в Україні. Діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти - гривні. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком. Згідно з ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валютні курси встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України № 496 від 12.11.2003 р., визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. З наведеного можливо зробити висновок, що стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Відтак, девальвація гривні знаходиться поза межами контролю ПАТ «УкрСиббанк» Так, банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті (доларах США) в 2007 році з остаточною датою повернення кредиту у 2028 році. Очевидним є факт того, що протягом цього часу можливе коливання курсів валют, а нехтування цим фактом є необачною поведінкою з боку сторони по договору. Тому, укладаючи кредитний договір, позивач цілком мав усвідомлювати можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів. Таким чином, всі сторони за кредитним договором могли та повинні були розумно передбачити під час укладення зазначеного договору ймовірну зміну та коливання курсу валют. При укладанні договору та визначенні їх умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини за яких він буде виконуватися. Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплена презумпція правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Враховуючи, що позивачем не обґрунтовано позовні вимоги стосовно зміни ч. 1 п. 1.1. та ч. 3 п.п. 1.2.2. п. 1.2. Розділу 1 умов Договору про надання споживчого кредиту № 11206981000 від 30.08.2007 року, суд приходить до висновку, що і позовні вимоги [PERSON] про визнання договору таким, що виконаний повному обсязі, також не підлягають задоволенню. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] не підлягає задоволенню, так як необґрунтована та недоведена.

Outcome: dismissed