Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

02 березня 2017 року до суду надійшов позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якому позивач просить стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість у розмірі 52813,94 грн за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості від 30 листопада 2012 року, яка складається з наступного: 17695,15 грн. заборгованість за кредитом, 12147,88 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 18683,60 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 4017,31 грн. штраф відповідно до п.п. 2.2. Генеральної угоди; та сплачені ним судові витрати у розмірі 1600 грн. Мотивуючи свої вимоги, позивач зазначив, відповідач згідно договору отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 18200,10 грн на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. Разом з тим, відповідач не надавав банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами відповідно до умов договору, в наслідок чого станом на 08 грудня 2016 року сума заборгованості за даним договором склала 52813,94 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розгляд справи провести за відсутності представника позивача. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав до суду заперечення на позов, в якій прохав розглянути справу без його участі, позовні вимоги визнав частково. В запереченнях на позов зазначив, що визнає заборгованість за кредитом в розмірі 17695,15 грн. Також визнає частково заборгованість за відсотками за користування кредитом, а саме в розмірі 8918,88 грн., ставлячи питання про застосування позовної давності до заборгованості, яка виникла до 20 лютого 2014 року. Крім того, відповідач зазначив, що не визнає вимоги позову про стягнення комісії за користування кредитом в розмірі 18683,60 грн. та штрафу в розмірі 4017,31 грн. При цьому зазначає, що будь-яких документів, які б передбачали обовязок сплачувати комісію за користування кредитом, він не підписував. Що стосується штрафу, то відповідач просить застосувати позовну давність до вказаної заборгованості, зазначаючи, що згідно договору право вимоги у позивача щодо стягнення штрафу настало 01 січня 2013 року, а отже на момент звернення до суду строк позовної давності в один рік сплив. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. 30 листопада 2012 року ПАТ [PERSON] «ПриватБанк» (далі по тексту [PERSON]) та\~ [PERSON] (Позичальник) уклали генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та\~ приєднання до Умов та правил надання продукта кредитних карток (далі Генеральна угода), у відповідності\~ умов\~ якої відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту у розмірі 18200, 10 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 30 листопада 2017 року. Згідно з п. 2.1 Генеральної угоди сторонами було обумовлено погашення заборгованості Позичальника в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 464,64 грн для погашення заборгованості по кредиту, яка складається з заборгованості по кредиту, відсотків, а також інших витрат у відповідності до Умов та правил. При цьому, відповідно до п. 2.2\~ Генеральної угоди сторони домовилися, що\~ у разі порушення Позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в цій Генеральній угоді, Умовах і правилах,\~ більш ніж на 31 день, строком повернення кредиту є 32-й день з моменту такого порушення, а вся заборгованість вважається простроченою, крім того\~ в такому разі Позичальник зобовязався сплатити Банку штраф в розмірі 4017,31 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України\~ за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. В свою чергу, відповідно до 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобовязання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). З наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач належним чином не виконував своїх договірних зобов'язань зі здійснення щомісячних платежів, передбачених умовами Генеральної угоди, як наслідок, [PERSON] звернувся з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту. Внаслідок вищевказаного станом на 08 грудня 2016 року у відповідача перед Банком утворилась\~ заборгованість за кредитом в сумі 17965,15 грн. (залишок поточної та простроченої заборгованості за тілом кредиту),\~\~ заборгованість\~ по процентам за користування кредитом 12147,88 грн., штрафу 4017, 31 грн., на загальну суму 34\~130, 34 грн. На думку суду така заборгованість витікає з умов договору та підтверджується наявними у справі доказами. Разом з тим, суд вважає, що до стягнення з відповідача підлягає лише та заборгованість, яка охоплена строком позовної даності, з огляду на внесену до суду заяву відповідача про застосування строків позовної давності щодо стягнення заборгованості за відсотками та штрафу. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це - строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові, що встановлено ч.4 ст. 267 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України. Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Відповідно до ст. 257 ЦК Кураїни загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом підлягають стягненню в межах позовної давності, а саме за останні три роки від дня звернення позивача до суду. Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові № 127цс14 від 22.10.2014 року, відповідно до якої за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (\~стаття 261 ЦК України). З огляду на вказану позицію, доводи позивача з приводу того, що строк виконання зобовязань за договором кредиту спливає 30 листопада 2017 року, а тому строк позовної давності не сплив, є безпідставними, так як вказаний строк стосується повернення кредиту. Згідно наданого банком розрахунку заборгованість відповідача по відсоткам за кредитом за період з 20 лютого 2014 року по 20 лютого 2017 року складає 8\~918,41 грн. тому саме такий розмір і підлягає стягненню. Також суд вважає, що з відповідача не може бути стягнуто суму штрафу в розмірі 4017,31 грн, в звязку з подачею заяви про застосування позовної давності, строк якої згідно ст. 258 ЦК України становить один рік. Як було зазначено вище сторони домовилися, що\~ у разі порушення Позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в Генеральній угоді, Умовах і правилах,\~ більш ніж на 31 день, строком повернення кредиту є 32-й день з моменту такого порушення. В такому разі Позичальник зобовязався сплатити Банку штраф в розмірі 4017,31 грн. Згідно наданих банком документів, 32 день припав на 01 січня 2013 року. Таким чином, саме з цього моменту у позивача виникло право на подачу позову про стягнення даного штрафу. Разом з тим, позивач протягом одного року з вимогами про стягнення штрафу не звернувся, цим самим пропустив строк позовної давності. На підставі викладеного, з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за кредитом у розмірі 26\~883, 56 грн., з яких 17\~965,15 заборгованість за кредитом (залишок поточної та простроченої заборгованості за тілом кредиту) та 8\~918,41 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом. Вимоги позову про стягнення з відповідача заборгованості по комісії за користування кредитом задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Як вбачається зі змісту позову, банк зазначає, що [PERSON] порушив перед банком зобовязання щодо сплати комісії за користування кредитом у розмірі 18\~683, 60 грн. Відповідач у запереченнях на позов вказав, що не визнає вимоги позову про стягнення комісії, так як будь-яких письмових документів, згідно вимог ст. ст. 208, 1055 ЦК України, які б передбачали плату за комісійні послуги, він не підписував. В свою чергу в поясненнях, наданих суду банком, вказано, що згідно Генеральної угоди, що підписана відповідачем 30 листопада 2012 року, комісія за кредитне обслуговування відсутня, відповідно, відповідачу заборгованість за комісією не нараховувалась. Таким чином, з огляду на позицію сторін та положення ст. 82 ЦПК України, факт відсунуті обовязку сплачувати відповідачем перед позивачем комісію за користування кредитом суд вважає встановленим. Разом з тим, позивач у своїх письмових поясненнях зазначив, що заборгованість у розмірі 18\~683, 60 грн. є не комісією, а пенею, яка нарахована у відповідності до вимог п. 2.8 Генеральної угоди в звязку з порушенням позичальником зобовязань по погашенню кредиту. Однак, не зважаючи на зазначену позицію, позивач в порядку, передбаченому ЦПК України, заяву про зміну предмету позову чи уточнення його вимог, до суду не подавав. Вимогу про стягнення пені за договором не заявляв. Тобто, на момент прийняття рішення, суд виходить з того, що позивач просить стягнути з відповідача комісійні витрати за користування кредитом, при цьому, сам визнає той факт, що відповідач такої заборгованості в дійсності перед позивачем немає. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позову про стягнення комісії за користування кредитом з відповідача задоволенню не підлягають як безпідставні. В цьому контексті слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Тобто, виходячи з положень закону, вийти за межі позовних вимог банку та стягнути з відповідача пеню з власної ініціативою, суд не вправі. За правилами ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Судові витрати, понесені позивачем, документально підтверджуються: за подачу позовної заяви - в розмірі 1 600 грн. 00 коп. З урахуванням пропорційності до розміру задоволених позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню в розмірі 816 грн.

Outcome: partial