Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

02 червня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося в суд з зазначеним позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до кредитного договору № 49.32/10808-НВна від 10 січня 2008 року, який був укладений між ВАТ «Кредитпромбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк») та [PERSON], останньому було відкрито не відновлювальну кредитну лінію в межах загальної суми 477225 гривень з розрахунку 12,64 % річних за користування кредитом на строк з 10 січня 2008 року по 09 січня 2026 року. 26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Кредитпромбанк» передало ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами. У забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором № 49.32/10808-НВна між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір від 10 січня 2008 року, відповідно до якого останній передав банку в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Заборгованість за кредитним договором відповідачем у встановлений строк сплачена не була. Станом на 20 травня 2015 року заборгованість відповідача складає 366790 гривень 18 копійок, з яких: -317975 гривень 08 копійок - заборгованість за кредитом; -38005 гривень 52 копійки - заборгованість за відсотками; -10810 гривень 59 копійок - пеня. Згідно з п. 6.2. кредитного договору у разі недотримання позичальником умов кредитного та/або іпотечного договору банк має право вимагати повернення одержаних кредитів, сплати нарахованих процентів, а також звернути стягнення на предмет іпотеки. Просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 10 січня 2008 року в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 10 січня 2008 року в розмірі 366790 гривень 18 копійок шляхом визнання права власності за ПАТ «Дельта Банк» на квартиру [ADDRESS]. Ухвалою судді Солом'янський районний суд м. Києва від 04 червня 2015 року відкрито провадження в цивільній справі. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27 серпня 2015 року позов ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 17 березня 2017 року скасовано заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 серпня 2015 року в справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 31 березня 2017 року відмовлено в задоволенні заяви ПАТ «Дельта Банк» про забезпечення позову в справі. У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлений позов у повному обсязі та просила його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Пояснив суду, що заявлені вимоги недоведені та необґрунтовані. Позивачем не враховано здійснення відповідачем погашення заборгованості в 2015 та 2016 роках. Також зазначив, що спосіб захисту порушеного права обраний позивачем не відповідає закону. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору № 49.32/10808-НВна від 10 січня 2008 року, який був укладений між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON], останньому було відкрито не відновлювальну кредитну лінію в межах загальної суми 477225 гривень з розрахунку 12,64 % річних за користування кредитом на строк з 10 січня 2008 року по 09 січня 2026 року (а.с. 6-14). ВАТ «Кредитпромбанк» змінило назву на Публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк», яке є правонаступником всіх прав і обов'язків ВАТ «Кредитпромбанк». 26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Кредитпромбанк» передало ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами (а.с. 28-33). У забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором № 49.32/10808-НВна між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір від 10 січня 2008 року, відповідно до якого останній передав банку в іпотеку квартиру [ADDRESS] (а.с. 16-19). Відповідно до положень статей 525-526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому. При зверненні в суд з позовом ПАТ «Дельта Банк» посилалося на те, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань станом на 20 травня 2015 року утворилася заборгованість в розмірі 366790 гривень 18 копійок, тому просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості шляхом визнання права власності за ПАТ «Дельта Банк» на квартиру № 70 в будинку № 26 на вул.. Донця Михайла в м. Києві. 20 квітня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» на адресу [PERSON] було надіслано лист-вимогу про усунення порушень умов кредитного договору з вимогою сплатити заборгованість за кредитним договором та повідомлено, що в разі невиконання цієї вимоги банк розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 26-27). У ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За нормами ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до пункту 3.2.2. договору іпотеки, укладеного 10 січня 2008 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON], у випадку порушення іпотекодавцем вимог пункту 3.1.6. цього договору іпотекодержатель має право вимагати від іпотекодавця, незалежно від настання строку виконання зобов'язань, погашення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі. А в разі невиконання іпотекодавцем цієї вимоги - звернути стягнення на майно з метою задоволення вимог, що підлягають задоволенню, відповідно до положень розділу 4 цього договору на умовах, передбачених цим договором. У іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов'язань. Так, у пункті 4.1. договору іпотеки зазначено, що за рахунок майна іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, який визначається на момент фактичного задоволення разом із сумою кредиту, процентами, штрафними санкціями та відшкодуванням збитків, які виникли у зв'язку із простроченням виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором, витратами, пов'язаними зі зверненням стягнення на майно, та іншими витратами, обумовленими виконанням умов цього договору. Згідно з пунктом 4.2. цього договору іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на майно у випадку порушення іпотекодавцем умов кредитного договору або умов договору іпотеки. У пункті 4.3. договору іпотеки зазначено, що звернення стягнення на майно здійснюється іпотекодержателем шляхом позасудового врегулювання, згідно з яким іпотекодержатель набуває право від свого імені продати майно або прийняти його у власність у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку». Положення цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і мають силу договору про задоволення вимог. Пунктом 4.4. цього договору передбачено, що у випадку, коли виконання пункту 4.3. договору унеможливлюється діями або бездіяльністю іпотекодавця, іпотекодержатель має право здійснити звернення стягнення на майно іншим способом, передбаченим чинним законодавством України, у т.ч. на підставі виконавчого напису нотаріуса, або звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду. Згідно з пунктом 4.5. договору іпотеки реалізація майна здійснюється іпотекодержателем самостійно шляхом укладення від свого імені договорів купівлі-продажу майна з третіми особами, а в разі звернення стягнення на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріусу - в порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку». Вбачається, що сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки. У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. При зверненні до суду з зазначеним позовом позивачем обрано спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. У ст. 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання. Згідно зі ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: -передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; -право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 21 березня 2018 року по справі 760/14438/15-ц зроблено наступні висновки. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем. Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. З іпотечного договору, укладеного між сторонами, вбачається, що вони визначили, що такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки як набуття права власності може бути здійснено лише у позасудовому порядку (п. 4.3. іпотечного договору). З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed