Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

02.11.2017 позивач [PERSON] звернулась до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом до Об'єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області про визнання права власності на спадкове майно (а.с.3-4). Ухвалою судді від 03.11.2017 відкрито провадження у справі (а.с. 17), ухвалою суду від 10.11.2017 до участі у справі в якості співвідповідачів залучено: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 37). Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилась, однак до матеріалів справи долучила заяву, в якій просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримала повністю, проти прийняття заочного рішення не заперечувала (а.с.47). Представник відповідача [PERSON] територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради у судове засідання не з'явився, просить розглянути цивільну справу у відсутності відповідача, рішення ухвалити на розсуд суду, про що надав до суду відповідну заяву (а.с. 26, 27). Відповідачі [PERSON], [PERSON], будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення судових повісток (а.с. 40, 50, 51, 53), в судове засідання не з'явились, про причини неявки суду не повідомили. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цивільної справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України. Враховуючи, що розгляд справи відбувається у відсутність сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, згідно\~ст. 197 ЦПК України. Перевіривши матеріали справи та дослідивши зібрані докази, всебічно і повно зясувавши всі обставини справи, на яких грунтуються позовні вимоги, суд встановив, що фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини регулюються положеннями ст. 15, 16, 328, 1216, 1217, 1222, 1223, 1233, 1268-1270 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України (ППВСУ) від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», положеннями узагальнення судової практики Вищого спеціалізованого суду України про розгляд цивільних справ про спадкування від 01.03.2013 року. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, та підтверджується наявними у справі доказами, що 11.02.2017 помер [PERSON], який мешкав в м. Лиман, Донецької області (а.с.11). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається з двокімнатної квартири загальною площею 49.8кв.м., в т.ч. житлової площі 28.3кв.м., яка знаходиться за адресою: Донецька область, м. Лиман (м. Красний Лиман), вул. Костянтина Гасієва (вул.Чапаєва)[ADDRESS]. Вказане нерухоме майно належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Краснолиманською міською радою 11.10.2002року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєсту прав власності на нерухоме майно (а.с. 22), а також інформації наданої 21.11.2017 КП Бюро технічної інвентаризації за № 570-2/0.76КЛ (а.с. 45). [PERSON] на випадок своєї смерті залишив особисте розпорядження заповіт. Заповіт посвідчено 26.02.2016 державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстром № 456 (а.с.10). Відповідно до змісту заповіту, квартиру, що належить йому на праві приватної власності та знаходиться в м. Лиман (м. Красний Лиман), Донецької області, вул. Костянтина Гасієва (вул. Чапаєва)[ADDRESS], а також предмети домашнього вжитку, які знаходяться в цій квартирі, заповідач заповідав [PERSON] (а.с.10). Згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 09.11.2017, наданої державним нотаріусом Лиманської державної нотаріальної контори, вбачається, що на теперішній час вищезазначений заповіт знаходиться в чинному стані (не змінювався та не відмінювався) (а.с. 34). Відповідно до ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ст. 1220 ч. 1 ЦК України). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). Згідно зі ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин. Позивач у справі, [PERSON], є спадкоємцем за заповітом після смерті спадкодавця [PERSON], який помер 11.02.2017. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], рідні брат та сестра спадкодавця [PERSON], згідно ст. 1262 ЦК України є спадкоємцями другої черги за законом, прийняли спадщину після смерті спадкодавця (а.с. 29, 30, 31, 32). Відповідно до повідомлення Лиманської державної нотаріальної контори від 10.11.2017, на підставі заяв про прийняття спадщини за законом від [PERSON], [PERSON], [PERSON], заведена спадкова справа № 66/2017 після померлого 11.02.2017 [PERSON], з іншими заявами про прийняття спадщини або про відмову ніхто не звертався (а.с.28). Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Стттею 1235 ЦК України визначено право заповідача на призначення спадкоємців. Заповідач [PERSON] призначив своїм спадкоємцем одну особу [PERSON], та розпорядився своїм майном відповідно до заповіту. Спадкоємці другої черги - [PERSON] та [PERSON], відповідно діючого цивільного законодавства ст. 1241 ЦК України, не є спадкоємцями, які б мали право на обов*язкову частку у спадщині. [PERSON] своєчасно, в шестимісячний строк, який визначений ст. 1269, 1270 ЦК України, подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, тобто прийняла спадщину (а.с.28). Постановою державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори [PERSON] від 19.09.2017 [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], який помер 11.02.2017, з причин відсутності правовстановлюючого документа, який підтверджує право власності на спадкове майно, а саме: квартиру в м. Лиман (м. Красний Лиман), Донецької області, вул. Костянтина Гасієва (вул.Чапаєва)[ADDRESS], бо згідно з п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів, щодо належності цього майна спадкодавцеві (а.с. 12-13). На теперішній час правовстановлюючі документи на спадкове майно відсутні. [PERSON] не має можливості оформити у нотаріуса спадщину, та вимушена звернутися з позовом до суду. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобов*язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При прийнятті рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об*єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперд встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв*язок доказів у їх сукупністі. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому одним із способів такого захисту може бути і визнання права власності. Конституцією України в статті 41 гарантовано кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності визнано непорушним. У статті першій Першого протоколу до\~ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого\~Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом.

Outcome: approved