Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

04 липня 2018 року [PERSON] звернулася до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON], в якому посилаючись на те, що відповідач не надає згоди на виїзд дітей за межі України для відпочинку, просить суд: 1. Визнати відмову [PERSON] на виїзд за кордон неповнолітніх доньок, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] безпідставною. 2. Надати їй дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] за кордон без згоди та супроводу батька дітей [PERSON] строком на 1 рік, а саме з дати ухвалення рішення. 3. Надати дозвіл [PERSON], без згоди батька, [PERSON], оформлювати всі необхідні документи для тимчасового виїзду та супроводу неповнолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], за межі України строком на 1 рік з дати ухвалення рішення. Позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що 17.11.2006 року між сторонами було укладено шлюб. Від шлюбу вони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. На теперішній час є можливість та необхідність вивезти дітей на відпочинок за кордон для оздоровлення, однак у зв'язку з тим, що відповідач не надає дозволу на виїзд дітей за кордон без жодних пояснень, просить суд надати дозвіл на виїзд дітей за кордон без дозволу батька. В судовому засідання позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в частині надання їй дозволу на виїзд [PERSON], [INFO] за кордон без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] з 25.10.2018 року по 04.11.2018 року. На задоволенні інших позовних вимог не наполягала. Відповідач до судового засіданні не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся вчасно належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Судова влада України. Представник третьої особи - служби у справах дітей Довгань І.В. в судовому засіданні позовні вимоги в частині щодо надання дозволу на виїзд за кордон дитини, [PERSON], [INFO] з 25.10.2018 року по 04.11.2018 року підтримала, не заперечувала проти їх задоволення. В іншій частині позову просить відмовити. Проти винесення заочного рішення суду не заперечує. З'ясувавши позиції сторін, дослідивши надані ними докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. 17.11.2006 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №514. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Починаючи з червня 2017 року фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені. Діти проживають разом з позивачкою, що підтверджується довідкою №116 від 27.06.2018 року, виданою ОСББ «Лазурна 34,36,36А». На даний час позивачка має намір вивезти малолітню [PERSON], [INFO], до країн Європи (подорож по містам Європи: Вроцлав - Берлін - Париж - Прага - Краків) в період з 25.10.2018 року по 04.11.2018 року, однак відповідач не надає згоди на виїзд дитини за межі України. Вирішуючи позов, суд виходить з наступного. В силу вимог ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в'їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в'їзд в Україну). У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у ч. 1 цієї статті, для виїзду з України і в'їзду в Україну можуть використовуватися інші документи. Відповідно до п.п. 1, 2 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 року № 152, паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на ім'я якої він оформлений, і дає право такій особі на виїзд з України і в'їзд в Україну. Кожен громадянин України має право на отримання паспорта для виїзду за кордон. Згідно п. 4 Порядку паспорт для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли 16-річного віку, на чотири роки, а особам, які досягли 16-річного віку, - на десять років. Відповідно до пп. 2 п. 7 Порядку оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Згідно п.п. 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку у супроводі одного з батьків та за відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. При цьому, відповідно до ст. 1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім'ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов'язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім'ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. В ч. 1 ст. 2 СК України зазначено, що сімейне законодавством регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір'ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. В силу вимог ч.ч. 1-3 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Нормами ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Стаття 155 СК України вказує, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, а в ч. 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 1 ст. 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка недосягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Принципами п.п. 2, 4 Декларації про права дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації об'єднаних націй 20.11.1959 року передбачено, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включно з належним допологовим і післяпологовим доглядом. Дитині має належати право на відповідне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно п. 1 ст. 18, п. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно умов ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. З відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що діючим законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки позивачка позбавлена можливості отримати нотаріально посвідчену згоду від відповідача у вигляді заяви на виїзд їх спільної доньки [PERSON], [INFO], за кордон в супроводі матері, суд приходить до висновку про обґрунтованість вказаної позовної вимоги. Таким чином, враховуючи в першу чергу інтереси дитини, яка має конституційне право на свободу пересування, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цього права, суд вважає, що такий виїзд за кордон України малолітньої [PERSON] у супроводі її матері буде здійснений в інтересах дитини та сприятиме її всебічному розвитку і фізичному оздоровленню та не буде суперечити чинному законодавству. Що стосується позовних вимог [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітніх доньок [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу батька, суд приходить до висновку, що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню, так як позивачем не надано суду жодних доказів із зазначенням країни та міста, до яких позивач планує вивезти дітей, а також періоду їх перебування за кордоном. Стосовно позовних вимог про визнання відмови [PERSON] на виїзд за кордон неповнолітніх доньок безпідставною, та про надання дозволу [PERSON], без згоди батька, [PERSON], оформлювати всі необхідні документи для тимчасового виїзду та супроводу неповнолітніх доньок за межі України, суд приходить до висновку, що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв'язку з тим, що позивачем не доведено факту відмови, а, крім того, вказаний спосіб захисту ніяким чином не захищає права позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial