Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

04.08.2015 року адвокат [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], звернувся до Шаргородського районного суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу, в якому просить стягнути з [PERSON] суму боргу, еквівалентну 813 доларам США у розмірі 17284, 38 грн. та судові витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн., а також з [PERSON] суму боргу, еквівалентну 813 доларам США (17284, 38 грн.) та судові витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн. на користь [PERSON] В обґрунтування позову представник позивача адвокат [PERSON] зазначив, що 15.08.2014 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] отримали у позивача [PERSON] грошові кошти в борг в сумі 813 доларів США, які зобовязалися повернути до кінця лютого 2015 року, про що надали розписку від 15.08.2014 року. Грошові кошти передані відповідачам в момент підписання розписки, а отже між позивачем та відповідачами укладено договір позики на суму 813 доларів США. Грошові кошти відповідачі повинні повернути до 28.02.2015 року. Офіційний курс гривні щодо долару США становить 21,26 гривень за 1 долар США на момент звернення до суду. Сума боргу за договором позики складає 813 доларів США х 21,26 = 17284,38 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнив, а саме: зменшив позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів, та збільшив у частині стягнення понесених ним судових витрат. Просив стягнути із відповідачів [PERSON] та [PERSON] борг всього в сумі 813 доларів США, що в еквіваленті на українську гривню становить 17284,38 грн., а не з кожного з них по 813 доларів США, що в еквіваленті на українську гривню становить 17284,38 грн. Також просить стягнути понесені при зверненні в суд судові витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн., витрати, повязані із явкою до суду на оплату послуг водія, що повязані із переїздом із м. Одеси до м. Шаргород, а також витрати на пальне в сумі 2000 грн. Суду пояснив, що в серпні 2014 року відповідачі [PERSON] та [PERSON], що є подружжям, тимчасово проживали в нього, зокрема, ночували кілька ночей, коли приїздили в м. Одесу для здійснення торгівлі мясом на місцевих ринках. 15.08.2014 року вони спільно позичили у нього грошові кошти в сумі 813 доларів США, зсилаючись на необхідність придбання будинку для сімї, про що надали розписку від 15.08.2014 року, згідно з якою зобовязувалися кошти повернути не пізніше лютого 2015 року. Проте зазначені кошти в сумі 813 доларів США відповідачі [PERSON] та [PERSON] не повернули до теперішнього часу, незважаючи на його намагання врегулювати питання повернення боргу мирним шляхом, а саме: шляхом постійних звернень до них. При зверненні до суду адвокатом [PERSON] йому надавалася юридична допомога по складанню позову, за що він здійснив оплату адвокатові в сумі 3000 грн. Проте, адвокатом йому не надано на підтвердження цього ні квитанції, ні будь-якого іншого документу, тому підтвердити факт понесення витрат на правову допомогу він не може, але пропозицію суду про відкладення розгляду справи з метою надання відповідних квитанцій він відхиляє і просить ухвалити судове рішення на підставі наявних у справі доказів. Крім того в судовому засіданні 10.09.2015 року позивачем [PERSON] подано заяву, в якій останній просить стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] витрати, повязані із його явкою в судове засідання у розмірі 3500 грн., зсилаючись на те, що він є інвалідом другої групи Збройних сил безстроково з 1987 року і має складнощі в пересуванні, тому використання ним для цього громадського транспорту є неможливим. Через зайнятість його представника адвоката [PERSON], він був змушений найняти автомобіль з водієм для явки в судове засідання, призначене на 10.09.2015 року. Витрати на оплату послуг водія склали 1500 грн., а на оплату палива для автомобіля 2000 грн. (а.с.34-37). Вказану заяву позивач підтримав, зсилаючись на ті самі обставини. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала частково, зокрема на суму 813 доларів США, що в еквіваленті на українську гривню становить 17284,38 грн. Суду пояснила, що вона та [PERSON] є подружжям, займаються вирощуванням великої рогатої худоби, а молоко і сир вона та чоловік часто везуть продавати на ринках в м. Одесі. В серпні 2014 року вона та чоловік зупинилися на проживання та ночували у позивача. 15.08.2014 року позивач позичив їй та [PERSON] 813 доларів США, але не кожному по 813 доларів США, а цю суму обом, про що було зазначено в розписці, яку писала вона, а підписали вона, [PERSON] та позивач. Вона та чоловік намагалися повернути кошти позивачеві частинами, але він вимагає всю суму боргу відразу, яку вона не спроможна сплатити через відсутність роботи. На теперішній час її чоловік відповідач [PERSON] поїхав на заробітки до листопада 2015 року, і після його повернення вони сплатять позивачеві суму боргу або в доларах США, або в еквіваленті на українську гривню. З наведених підстав вона не визнає позов [PERSON] про стягнення з кожного з них, зокрема з неї та її чоловіка по 813 доларів США, оскільки в борг вони спільно отримали всього 813 доларів США. Також, суду пояснила, що не визнає позов [PERSON] про стягнення з кожного з них відповідачів у справі по 3000 грн. на оплату витрат за надання юридичної допомоги, оскільки витрати на надання юридичної допомоги адвокатом [PERSON] не підтверджені належними доказами: квитанцією чи іншим фінансовим документом та розрахунком витрат. До того ж, витрати, повязані із явкою позивача до суду вона визнає всього на суму 1500 грн., оскільки вважає, що позивач міг не наймати транспортний засіб з м. Одеси до м. Шаргород, а приїхати потягом і понести менші витрати. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився повторно, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.28, 30), про причини неявки до суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутності до суду не подавав, тому суд, враховуючи думку учасників судового розгляду, вважає за можливе розглянути справу у його відсутності. При цьому, суд не приймає до уваги заперечення відповідача [PERSON], датовані 08.09.2015 року, оскільки, як пояснила позивачка, останній перебуває за межами області, а азперечення від його імені підписала вона. Вирішуючи спір, суд встановив факт укладення між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] договору позики грошей в сумі 813 доларів США, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] позичили у [PERSON] 15.08.2014 року 813 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту за курсом НБУ станом на 31.07.2015 року (день звернення до суду з позовом) складає 17284,38 грн., із зобовязанням повернути борг до кінця лютого 2015 року, тобто до 28.02.2015 року. Факт отримання [PERSON] та [PERSON] від [PERSON] позики на суму 813 доларів США підтверджується борговим документом розпискою від 15.08.2014 року, відповідно до якої відповідачі власноручно зазначили про позику у позивача 813 доларів США, які зобовязуються повернути на лютий місяць 2015 року (а.с.38). Факт написання розписки та наявність боргу в сумі 813 доларів США також не заперечуються відповідачкою [PERSON], оскільки заперечень щодо вказаних обставин відповідачка на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 06.08.2015 року, суду не надала, проте подала заперечення, відповідно до якого позовні вимоги [PERSON] визнає частково, а саме в розмірі 17284,38 грн. всього, одержані нею та [PERSON] у [PERSON] 15.08.2014 року зі строком повернення до кінця лютого 2015 року, але заперечує щодо стягнення боргу в подвійному розмірі: по 813 доларів США (17284,38 грн.) з кожного з них (а.с.32). Боргова розписка, що написана відповідачами [PERSON] та [PERSON] та надана позивачу [PERSON], відповідає формі, встановленій для договору позики, що передбачена в ст.1047 ЦК України. Означена розписка підтверджує дві обставини: факт отримання відповідачами [PERSON] та [PERSON] грошей в кількості 813 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту за курсом НБУ станом на день звернення до суду з позовом складає 17284,38 грн., та волевиявлення позикодавця і боржників сплатити позивачу 813 доларів США, а також зобовязання відповідачів, з яким погодився позивач, що повернення боргу слід здійснити до кінця лютого 2015 року, тобто до 28.02.2015 року. Оскільки у розписці зазначено, що відповідачі отримали кошти від позивача, і, з врахуванням того, що розписка знаходиться у позивача [PERSON], то суд вважає, що дана обставина підтверджує факт зобовязання відповідачів перед позивачем за договором позики. До даного часу відповідачі суму позики позивачу не повернули, що вбачається із позовної заяви, матеріалів справи, визнається відповідачем [PERSON], а також підтверджується тією обставиною, що борговий документ розписка, до даного часу знаходиться у позивача та не повернутий останнім відповідачам у випадку, якби відповідачі сплатили борг за договором позики. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини щодо позикових зобовязань, які регулюються нормами Конституції, Цивільного кодексу України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про стягнення боргу. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України). Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Згідно зі ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК України). Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається (ст.525 ЦК України). Відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.527 ЦК України, боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобовязанні має право вимагати доказів того, що обовязок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непредявлення такої вимоги. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст.210 ЦК України). Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Договір є обовязковим для виконання (ст.629 ЦК України). Оскільки факт повернення боргу відповідачами позивачеві не доведено, то право позивача невиконанням зобовязання з боку відповідачів порушено і підлягає судовому захисту. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки наявність боргового документа розписки, у позивача, свідчить про існування невиконаного відповідачами зобовязання перед останнім на суму 813 доларів США. Тому, підлягає стягненню з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] солідарно сума боргу 813 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту за курсом НБУ станом на 31.07.2015 року (день звернення до суду з позовом) (а.с.40) складає 17284, 38 грн. за договором позики, укладеним між відповідачами та позивачем. При цьому суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову і стягнення з відповідачів на користь позивача боргу в сумі 813 доларів США, виходячи із уточнених позовних вимог [PERSON] в судовому засіданні, а також, виходячи з вимог норм ЦК України про солідарне зобовязання та солідарний обовязок боржників. Так, ст.541 ЦК України встановлено, що солідарний обовязок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених законом, зокрема у разі неподільності предмета зобовязання. З боргової розписки відповідачів від 15.08.2014 року вбачається, що вони отримали в борг від позивача спільно 813 доларів США, при цьому, в розписці не зазначено, що предмет зобовязання був розподілений між відповідачами, тому відповідачі несуть солідарний обовязок перед позивачем. Відповідно до ст.543 ЦК України, у разі солідарного обовязку боржників (солідарних божників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо… Солідарні боржники залишаються зобовязаними доти, доки їхній обовязок не буде виконаний в повному обсязі… Виконання солідарного обовязку у повному обсязі одним із боржників припиняє обовязок решти солідарних боржників перед кредитором. Частиною 1 ст.79 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних із розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, відповідно до ч.3 ст.79 ЦПК України, належать, зокрема: 1) витрати на правову допомогу; 2) витрати сторін та їх представників, що повязані із явкою до суду. Відповідно до ст.84 ЦПК України, витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони… Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій по за судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивач [PERSON] в прохальній частині позовної заяви та в судовому засіданні просив стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на його користь витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн., проте доказів на підтвердження понесених витрат позивачем суду не надано. Зокрема позивачем [PERSON] не надано суду квитанцію чи інший фінансовий документ про оплату за надання йому правової допомоги адвокатом [PERSON], що діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю за №1984 від 01.02.2011 року та договору від 30.06.2015 року «Про надання правової допомоги у цивільній справі», а саме: за складання позовної заяви про стягнення боргу. Також, не надано розрахунок компенсації витрат, тому неможливо встановити, який час затрачено адвокатом на складання позовної заяви про стягнення боргу. Таким чином, витрати по оплаті надання юридичної допомоги позивачеві стягненню з відповідачів не підлягають. Статтею 85 ЦПК України передбачено, що витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Згідно з вимогами ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, підлягають стягненню з відповідачів у рівних частинах на користь позивача [PERSON] витрати повязані із явкою до суду переїздом до іншого населеного пункту в сумі 2000 грн., що підтверджується фіскальними чеками від 10.09.2015 року (а.с.36-37), враховуючи, що позивач є інвалідом ІІ групи, інвалідом армії, інвалідність йому встановлена безстроково (а.с.2). Внаслідок інвалідності позивач має складнощі у самостійному пересуванні та у використанні громадського чи залізничного транспорту, що встановлено в судовому засіданні з пояснень позивача, та не заперечується відповідачем, оскільки в зал судових засідань позивач прибув не самостійно, а за допомогою сторонніх осіб, при цьому для пересування використовував палиці та костилі. Витрати позивача, повязані із оплатою послуг водія транспортного засобу, який перевіз його з м. Одеси до м. Шаргорода, в сумі 1500 грн., не підтверджуються належними та допустимими доказами, зокрема, квитанціями чи іншими фінансовими документами про оплату таких послуг, дозвільними документами на здійснення перевезень пасажирів, тому задоволенню не підлягають. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Підлягає стягненню з відповідачів в рівних частинах судовий збір в сумі 487,20 грн., відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial