Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

04.06.2020 року представник позивача Комунальне підприємство Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом. В обґрунтування позову вказано, що згідно особового рахунку № [NUMBER] , відкритого на ім`я відповідача [PERSON] , за період з 01.08.2015 року по 01.05.2020 року рахується заборгованість за надані послуги в розмірі 69 828,49 грн. В добровільному порядку зобов`язання щодо сплати коштів за надані послуги не виконуються, тому позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом. 12.06.2020 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранова А.Ю. 03.07.2020 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи. 24.07.2020 року на адресу суду від [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому остання просить у задоволенні позову частково відмовити, а також застосувати строки позовної давності. Представник позивача 04.08.2020 року звернулась до суду із заявою про розгляд справи без участі їх представника, в якій уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити позов, проти винесення заочного рішення не заперечувала, додала до заяви копію зворотного повідомлення про отримання відповідачем заяви про збільшення позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з`явилась, заяв про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Відповідно до наявних в матеріалах справи відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме: квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] . Згідно розрахункового листа абонента, особовий рахунок № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , відкритий на ім`я [PERSON] . За власником вказаного рахунку рахується заборгованість за спожиті послуги теплопостачання з 01.08.2015 року по 01.05.2020 року в сумі 69 828,49 грн. Позивачем на адресу [PERSON] направлялась претензія з вимогою в добровільному порядку провести оплату заборгованості протягом місяця з дати одержання претензії. Згідно наявних у справі відомостей з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання, відповідач зареєстрована за вказаною вище адресою з 29.01.2008 року. При вирішенні справи, суд виходить з наступного. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Згідно статті 9 даного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить якщо інше не встановлене договором або законом. Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки. Частиною 1 статті 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 6 вказаного Закону учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг є: послуг з постачання теплової енергії - теплопостачальна організація (п. 3 ч. 2 ст. 6 Закону). Згідно з п. 5 частини 2 Закону індивідуальний споживач зобов`язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до статі 1 Законом України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Статтею 322 Цивільного кодексу України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. У відзиві на позов відповідач не заперечує щодо наявної заборгованості за надані послуги, однак зазначає, що позивач звернувся з позовом у червні 2020 року та порушив строки позовної давності за період з серпня 2015 року по червень 2017 року. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене та оцінюючі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про порушення відповідачем обов`язків в частині оплати наданих житлово-комунальних послуг, що підтверджується розрахунком заборгованості та не заперечується сторонами. Відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості, позивачем нараховано заборгованість починаючи з серпня 2015 року. Позовна давність згідно ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. Відповідно до положень ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, а строк, що визначений місяцями,- у відповідне число останнього місяця строку. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 16.06.2020 року у справі № 372/266/15-ц. У даній справі позивач просить стягнути заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01.08.2015 року по 01.05.2020 року, при цьому з позовом звернувся поштою 04.06.2020 року, тобто позовні вимоги заявлені за межами трьохрічного строку позовної давності. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача заборгованість лише за три роки, які передували зверненню до суду з позовом, тобто за період з червня 2017 року по травень 2020 року розмір якої становить 48 185,85 грн., що складається із заборгованості за: 2017 рік в розмірі 5 657,49 грн. (жовтень - 562,13 грн., листопад - 2 259,10 грн., грудень - 2 836,26 грн.); 2018 рік - 16 765,69 грн. (січень - 3 402,53 грн., лютий - 2 972,80 грн., березень - 3 195,44 грн., квітень - 375,24 грн., жовтень - 395,03 грн., листопад - 2 742,71 грн., грудень - 3 681,94 грн.); 2019 рік - 16 005,27 грн. (січень - 4 248,36 грн., лютий - 3 252,45 грн., березень - 2 590,24 грн., квітень - 494,61 грн., жовтень - 65,27 грн., листопад - 2 419,63 грн., грудень - 2 934,71 грн.); 2020 рік - 9 757,40 грн. (січень - 3 583,22 грн., лютий - 2 955,69 грн., березень - 2 635,84 грн., квітень - 582,65 грн.). Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в розмірі 2 102 грн., оскільки вказаний розмір судового збору за змістом ст. 4 Закону України «Про судовий збір» був мінімальним на час подачі позову до суду (1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб), який охоплює більшу грошову суму, ніж ціна позову у справі. На підставі викладеного,

Outcome: partial