Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

04 вересня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказуючи на те, що 24 грудня 2015 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем по справі у відділі реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції, про що було зроблено актовий запис за № 2788. Від шлюбу мають одну малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]. Причиною розпаду сім'ї, як зазначає позивачка, стало те, що вони втратили почуття кохання один до одного, у них різні погляди щодо подальшого сумісного проживання, між ними часто виникали непорозуміння з різних побутових причини, тому вважає, що збереження сім'ї неможливе, оскільки суперечить її інтересам. Враховуючи, що сім'я фактично розпалась, на теперішній час вона з відповідачем не підтримує шлюбні відносини, позивачка вважає, що примирення між ними неможливе, у зв'язку з чим просить розірвати шлюб у судовому порядку. Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 23 листопада 2017 року, за клопотанням відповідача [PERSON], сторонам надавався строк на примирення терміном на два місяці, однак наданий судом строк не дав позитивних наслідків. Після відновлення провадження по справі, позивачка в судове засідання не з'явилась, але раніше подала заяву від 25.09.2017 року з проханням справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримала (а.с.14 ). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, попередньо подав суду заяву, в якій просив надати йому термін для примирення та провести розгляд справи в його відсутність (а.с17). Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється. За загальним правилом (частина 1 статті 13 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Як вбачається з свідоцтва про шлюб [NUMBER] від 24.12.2015 року (а.с.3), 24 грудня 2015 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON], який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції, про що було зроблено актовий запис за № 2788. Копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16.05.2016 року, виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.6) підтверджується, що сторони по справі є батьками малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Згідно ст.112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, вони фактично припинили подружні стосунки, відносини не підтримують, втратили почуття поваги та кохання один до одного, примирення позивачка не бажає, про що свідчить подана нею заява (а.с.14). За таких обставин, враховуючи, що наданий сторонам строк на примирення позитивних результатів не дав, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечать інтересам обох сторін, у зв'язку з чим, на думку суду, сім'я розпалась остаточно й шлюб між ними варто розірвати. При цьому, суд керується вимогами ст. 24 СК України, яка регламентує, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу змінювати своє прізвище позивачка не бажає, оскільки вона його при укладенні шлюбу не змінювала. Відповідно до ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд також вважає за необхідне роз'яснити сторонам, що згідно абз.2 ч.3 ст.115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати, пов'язані з сплатою судового збору в сумі 640 гривні згідно квитанцій №0.0.841381030.1 (а.с.1) від 04.09.2017 року.

Outcome: approved