Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

03 листопада 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Хмельницького міськрайонного суду з позовом до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON], [PERSON], [PERSON], про визнання права користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що 30 грудня 2000 року він вступив в шлюб з відповідачем. В червні 2016 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 10 липня 2003 року, він як член сімї власника, був зареєстрований в [INFO]. З часу реєстрації в квартирі за вищевказаною адресою він постійно проживав та проживає, іншого житла не має. Вказує, що ще до реєстрації шлюбу з відповідачем він тривалий час проживав в даній квартирі та фактично набув права користування ще до офіційної реєстрації в даному житлі. Так, проживаючи в даній квартирі, він мав на праві приватної власності свою квартиру, яку продав та вклав кошти на ремонт квартири, в якій він зареєстрований. Окрім цього, в нього була спадщина - квартира після смерті батьків, яка також була продана, а кошти пішли на потреби сімї. З червня 2010 року стосунки між ним та дружиною погіршилися, почали виникати сварки, які вчиняла та вчиняє відповідач. Він продовжує проживати в квартирі за вищевказаною адресою, однак, стосунки між ним та відповідачем погіршилися і бувша дружина дорікає в тому, що це не його квартира і щоб він виселявся з квартири. Фактично, оспорюється його право користування житловим приміщенням, яке він змушений на даний час захистити. Оскільки його право користування житлом оспорюється, то відповідно до ст.396 ЦК України він маю право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 Цивільного кодексу України, а тому просить визнати за ним право користування квартирою №57 по вул. Залізняка, 14/2 в місті Хмельницькому. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позовної заяви підтримали та просили задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. При цьому позивач вказав, що він продовжує користуватися та проживати у даній квартирі, в яку він має вільний доступ, однак перешкоди у користуванні чиняться тим, що бувша дружина дорікає в тому, що це не його квартира і щоб він виселявся з квартири. Представники відповідача [PERSON] та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] в судовому засіданні заперечили проти позовних вимог з підстав викладених у запереченнях, вказавши, що посилання позивача на те, що його право користування даною квартирою оспорюється і підлягає окремому захисту в судовому порядку не відповідає дійсності, так як ніхто перешкод не чинить. Питання про виселення позивача із даної квартири не піднімалося, позивач як жив так і живе у даній квартирі. Його право ніким не оспорюється. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] в судове засідання не зявилася, направила суду заяву про розгляд справи у її відсутності, зазначивши, що [PERSON] має право проживання та користування даною квартирою. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON], будучи належним чоном повідомленою про час, дату та місце судового засідання в таке не зявилася. Клопотань не надходило. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює дані правовідносини, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову, внаслідок наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Так судом встановлено, що 30 грудня 2000 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], який в червні 2016 року було розірвано, що не заперечується сторонами та підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії 1-БВ. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження. Із повідомлення Хмельницького БТІ від 19.01.2016 р. вбачається, що власниками квартири [ADDRESS] по ? частці є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] В даній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується довідкою ЖЕКу № 7 від 14.12.2015 р. Позивач [PERSON], як член сімї власника, був зареєстрований в [INFO] 10 липня 2003 року. З часу реєстрації в квартирі за вищевказаною адресою він постійно проживав та проживає, що не заперечується сторонами. Згідно нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 16.11.2016 р., остання підтверджує, що [PERSON] має право проживання в [INFO]. Як на підставу про визнання права користування даним житловим приміщенням, в якому він проживає позивач посилається на : повідомлення ЗВП ХВ ГУНП України в Хмельницькій області від 12.01.2016 р., яким повідомлено, що в ході перевірки [PERSON] було винесено протокол офіційного застереження про недопущення вчинення протиправних дій відносно [PERSON]; повідомлення ЗВП ХВ ГУНП України в Хмельницькій області від 13.04.2016 р., яким повідомлено, що в ході перевірки [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП та проведено профілактичну бесіду; постанову Хмельницького міськрайонного суду від 16.03.2016 р., яка набрала законної сили 27.04.2016 р., згідно якої провадження в справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч.1 КУпАП закрито, за відсутністю складу адміністративного правопорушення; договір купівлі продажу квартири від 23.11.2001 р., згідно якого [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS]; договір купівлі продажу квартири від 28.01.2008 року, згідно якого [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Статтею 156 ЖК УРСР\~передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у абз.2 п.11\~постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга\~статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права повязане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання субєктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Застосування конкретного \~способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Так, позивач [PERSON] не надав суду жодного доказу того, що його право на користування та проживання в [INFO] порушено (яким чином порушено, ким порушено), не визнано (хто не визнає, чим підтверджено факт невизнання права) або оспорено (ким оспорено, яким способом оспорено). Також, слід зазначити, що власники житла не заявляли позов про позбавлення позивача права користування житловим приміщенням, таких доказів суду не надано, та що власниками чиняться будь які перешкоди позивачу у користуванні даним житлом, натомість позивач проживає та користується даним житлом, про що сам вказав в судовому засіданні, а тому він має право користуватися житлом в силу закону і не потребує додатково рішення суду, оскільки вселення відбулося з урахуванням вимог\~ст. 156 ЖК\~та\~ст. 405 ЦК України\~за згоди всіх співвласників квартири, що не спростовується останніми. Посилання позивача на те, що перешкоди чиняться внаслідок того, що бувша дружина дорікає в тому, що це не його квартира і щоб він виселявся з квартири не беруться судом до уваги, оскільки доказів того, що позивача висиляють з даної квартири і що йому чиняться такі перешкоди суду не надано. Не беруться і до уваги повідомлення ЗВП ХВ ГУНП України в Хмельницькій області від 12.01.2016 р., від 13.04.2016 р. та постанова Хмельницького міськрайонного суду від 16.03.2016 р., яка набрала законної сили 27.04.2016 р., оскільки такі не встановлюють факт чинення перешкод, а з даної постанови вбачається те, що [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення насильства у сімї за ч.1 ст. 173-2 КУпАП, однак провадження по справі було закрито, у звязку із відсутністю складу адміністративного правопорушення. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON], [PERSON], [PERSON], про визнання права користування житловим приміщенням у зв'язку з відсутністю спору щодо права на користування квартирою №57 по вул. Залізняка, 14/2 в місті Хмельницькому. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed