Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

02.12.2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [INFO] , про усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтувала тим, що вона, її чоловік [PERSON] та її сини [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] . [INFO] у співвласника [PERSON] народилася донька [PERSON] , яку він зареєстрував в їх спільній квартирі, хоча після одруження він, його дружина та дитина проживали в іншому місті. Після розірвання шлюбу [INFO] [PERSON] повернувся в їх спільну квартиру, а його дружина з дитиною до квартири своїх батьків за адресою: [ADDRESS] , де проживають до теперішнього часу. На теперішній час позивач разом із чоловіком та синами вирішили розпорядитися своєю квартирою, однак в ній зареєстрована малолітня онука. Всі співвласники підтримують її намір визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування квартирою. Батько дитини [PERSON] також наполягає на вимогах позивача, але мати дитини не бажає в добровільному порядку зняти Софію з реєстрації, що і вимусило звернутися з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та пояснила суду, що її син [PERSON] після народження у нього доньки зареєстрував її у квартирі, що належить їм на праві спільної часткової власності, однак онучка в квартирі ніколи не проживала. На теперішній час вона разом із чоловіком та синами вирішили продати належну їм квартиру, але цьому перешкоджає реєстрація в квартирі малолітньої онуки. Батько дитини [PERSON] також не заперечує проти зняття доньки з реєстрації в їх квартирі. Матері дитини [PERSON] на праві власності належить частка в квартирі її батьків, де вони зараз фактично і проживають, однак вона добровільно відмовляється зняти дитину з реєстрації в спірній квартирі. В судовому засіданні адвокат Лозовий І.О., який діє за дорученням законного представника відповідача [PERSON] , просив у задоволенні позовних вимог відмовити, так як малолітня дитина зареєстрована за місцем проживання свого батька [PERSON] , місце її реєстрації було визначено батьками за взаємною згодою, тому відсутні підстави визнати малолітню [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав та просив їх задовольнити. Треті особи [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, суду надали заяви про підтримання позовних вимог [PERSON] та розгляну справу у їх відсутності. Представник Органу опіки та піклування [PERSON] , для захисту прав малолітньої [PERSON] , просила у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши письмові докази встановив наступне. Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 09.12.1997 року квартира [ADDRESS] на праві спільної власності належить позивачці [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , право власності на яку зареєстровано 11.12.1997 року в БТІ м. Краматорська. Відповідно до Свідоцтва про народження [PERSON] народилася [INFO] , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краматорського МУЮ у Донецькій області 12.03.2011 року складено відповідний запис №962, її батьком є [PERSON] , матір`ю [PERSON] .. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 13.03.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В описовій частині даного рішення зазначено, що подружжя з 04.03.2014 року припинили спільне сімейне життя, донька [PERSON] за згодою сторін проживає із матір`ю. За даними Довідки №41683 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні, яка видана 08.10.2019 року [PERSON] Відділом обліку проживання фізичних осіб в квартирі [ADDRESS] осіб, а саме: заявник [PERSON] , чоловік [PERSON] , сини: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , онука [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки №56874 про реєстрацію місця проживання особи від 21.12.2019 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 13.07.2011 року. За інформацією з реєстру прав власності на нерухоме майно [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/4 частка квартири [ADDRESS] . Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайнього формою втручання у право на повагу до житла (Кривіцька та Кривіцький проти України, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року). Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. За положеннями ч.1 ст. 71, ст. 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщенням протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку із чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідно до частини четвертої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Отже, аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним у цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання у здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканість житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Аналогічні правові висновки міститься у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 (провадження № 61-11933св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц (провадження № 61-37367св18), від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17 (провадження № 61-31119св18) та від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18). Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Таким чином, малолітня дитина [PERSON] за фактом народження набула право користування спірною квартирою, в якій зареєстрована за взаємною згодою матері [PERSON] та батька [PERSON] , який є співвласником квартири, проте користуватися своїм правом певний час не має можливості, оскільки рішенням суду, яке набрало чинності, шлюб її батьків розірвано, за згодою батьків її місце проживання визначено з матір`ю, у зв`язку із чим остання проживає разом зі своєю матір`ю окремо від батька за іншою адресою, однак це не є підставою для припинення у малолітньої дитини права користування жилим приміщенням за зареєстрованим місцем проживання, оскільки вона в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання і зможе реалізувати його лише за досягнення певного віку, а наявність у матері, з якою вона фактично проживає, права власності на частку житла не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити.

Outcome: dismissed