Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

03.11.2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Мирноградвугілля», третя особа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника на виробництві. В обґрунтування позову вказав, що його батько [PERSON] , [INFO] , з 30.01.1982 по 30.11.1994 року перебував у трудових відносинах з шахтою ім.О.Г.Стаханова ДП «Красноармійськвугілля» ( в теперішній час ВП «шахта «Капітальна» ДП «Мирноградвугілля»). 27 листопада 1994року під час виконання трудових обов`язків з ним стався нещасний випадок, що призвів до його смерті. За наслідками розслідування нещасного випадку був складений акт № 735 за формою Н-1, згідно якого було визнано, що смерть батька пов`язана з нещасним випадком на виробництві. Вказуючи на те, що внаслідок безповоротної втрати близької людини його звичайний життєвий уклад змінився та що, будучи на той час ще дитиною, він зазнав значних душевних і моральних страждань, які не залишають його дотепер, що негативно впливає на його психологічний стан, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь у відшкодування спричиненої йому моральної шкоди 200000 грн. Оскільки справа виникла з трудових правовідносин, її розгляд здійснюється у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Клопотань про розгляд справи за участю сторін сторони не заявили. Згідно відзиву відповідача на позов, позовні вимоги відповідач вважає безпідставними і такими, що задоволенню не підлягають у повному обсязі. Не заперечуючи, що смерть батька позивача пов`язана з настанням нещасного випадку на виробництві, відповідач на користь своєї позиції в якості аргументів наводить сплив строку позовної давності, визначений ст.71 Цивільного Кодексу УРСР від 18.07.1963року, та причину нещасного випадку на виробництві, зазначену в Акті форми Н-1 №735, згідно якого причиною нещасного випадку на виробництві стало неправомірне використання постраждалим вантажної вагонетки секційного потягу ПС-3,5 для пересування по горизонтальним виробкам, не призначеного для цих цілей. Крім цього, зазначає, що моральна шкода на підтвердження її глибини і тривалості має доводитись конкретними документами. На вказаний відзив представником позивача [PERSON] надано відповідь, згідно якої заперечується позиція відповідача щодо застосування строку позовної давності до правовідносин, що виникли між сторонами, звертається увага на те, що постраждалий працював на підприємстві, яке відноситься до підприємств з умовами роботи з підвищеною небезпекою та що визначений позивачем розмір моральної шкоди у 200000 грн., спричиненою втратою батька, є цілком обгрунтованим. Представник третьої особи Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Донецькій області надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі та прийняття рішення на розсуд суду. Надавши оцінку доводам сторін та наявним у справі доказам, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що батько позивача [PERSON] , [INFO] , з 11.01.1982 року по 30.11.1994року перебував у трудових відносинах з шахтою ім.О.Г.Стаханова ДП «Красноармійськвугілля», в теперішній час ВП «Шахта «Капітальна» ДП «Мирноградвугілля» (а.с.7, 13-14). 27.11.1994 року під час виконання трудових обов`язків з [PERSON] стався нещасний випадок, під час якого він отримав закриту травму грудної клітини, від якої [INFO] помер, що підтверджується копією акту за формою Н-1 № 735 від 30.11.1994року про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, та свідоцтвом про його смерть (а.с.17, 18-21). Згідно акту Н-1, причиною нещасного випадку є використання постраждалим вантажної вагонетки секційного потягу ПС-3,5 для пересування по гірничим виробкам, не пристосованого для таких цілей (а.с.19). Згідно статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно ч.4 ст.43, ч.1 ст.46 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. За загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце (ст. 58 Конституції України). Події, які породили цивільне право позивача на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності Цивільним Кодексом України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. Згідно статті 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК УРСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні. Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю його батька в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випалдку на вирбництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК УРСР 1963 року. При цьому, відповідно до статті 441 ЦК Української РСР, організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків. Саме на роботодавця згідно ч. 1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці» та ст.153 КЗпП України покладено обов`язок створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Згідно статті 450 ЦК УРСР в редакції 1963 року, організації, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточуючих, зобов`язані відшкодувати шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки. Крім того, відповідно до частини 2 статті 456 ЦК УРСР в разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Доказом вини відповідача є складений 30.11.1994 року акт форми Н-1 №735 за фактом нещасного випадку, з якого вбачається, що нещасний випадок з [PERSON] стався саме під час виконання ним трудових обов`язків. При цьому, до вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до статті 83 ЦК УРСР 1963 року не застосовуються (п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Тому доводи відповідача щодо застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, викладені у відзиві на позов, є безпідставними і до уваги їх суд не приймає. Неприйнятними суд вважає і доводи відповідача щодо відсутності доказів заподіяння позивачеві моральної шкоди, оскільки факт заподіяння такої шкоди у зв`язку зі смертю батька встановлений в судовому засіданні, позивач внаслідок втрати батька переживає нервові потрясіння, пов`язані з його смертю та з втратою його турботи і підтримки. Обґрунтовуючи моральну шкоду, позивач зазначає на розпач, пригнічення і відчай, які його охопили від передчасної та безповоротної втрати рідної людини, що призвело до глибоких страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагало від нього додаткових зусиль для подолання емоційного стресу. Суд приймає до уваги ці доводи позивача, визнаючи їх достатньо обґрунтованими і доведеними. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер, глибину душевних страждань позивача, викликаних безповоротною втратою близької людини, без якої він залишився у неповнолітньому віці, істотність його вимушених змін у життєвих стосунках, обставини, що призвели до смерті батька, а також час, який пройшов з дня смерті до дня звернення позивача до суду ( 27 років). З урахуванням зазначеного та виходячи з засад розумності і справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 80000грн. Вирішуючи питання судових витрат у справі, суд вважає за необхідне в силу ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 800 грн.

Outcome: partial