Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-19 00:00:00

04 березня 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію України дитині, яка не досягла 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. Вимоги позовної заяви обґрунтовуються тим, що з 24 листопада 2012 року сторони у справі перебували у шлюбі, під час якого у них народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року шлюб між сторонами у справі було розірвано. Позивач вказує, що фактично шлюбні стосунки між з відповідачем у справі припинені з 2014 року, та весь цей час дитина проживає разом з нею. Відповідач участі у виховані та утриманні дитини не приймає, ніяких стосунків з відповідачем та дитиною не підтримує. Донька сторін у справі є дитиною з інвалідністю другої групи, та потребує систематичного лікування та реабілітації, яка здійснюється в клінічному центрі нейрореабілітації у м.Донецьк. Крім того, позивач зазначає, що має намір лікувати дитину в Світових клініках, тож з метою захисту прав дитини щодо лікування, позивачу необхідно отримати тимчасовий дозвіл на в`їзд/виїзд на тимчасово неконтрольовану територію України та за кордон. Однак, через те, що позивачу не відомо місце фактичного проживання батька дитини, вона не має можливості отримати від Відповідача дозвіл на перетин кордону та лінії зіткнення. З цих підстав позивач звернулася до суду із вказаною позовною заявою, в якій ставить питання про надання дозволу на перетин державного кордону при виїзді з України громадянці України, яка не досягла 16-річного віку, [PERSON] , [INFO] , уродженці міста Харцизька Донецької області до усіх країн світу, у тому числі, країн Шенгенської угоди та Європейського Союзу, Сполучених штатів Америки, Австралії, Арабської республіки Єгипет, Туреччини, Російської Федерації, Білорусі, Грузії, Ізраїлю з 01 травня 2020 року по 30 квітня 2025 року, та перетин лінії зіткнення з окупованою територією України в супроводі її матері, [PERSON] . Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 26 березня 2020 року провадження у вказаній цивільній справі було відкрито, та призначене підготовче засідання у справі. Разом з цим до участі у справі було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Службу у справах дітей військово-цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області. 22 квітня 2020 року ухвалою суду підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей військово-цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області, про надання дозволу на в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію України дитині, яка не досягла 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків, було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не прибула, надала до суду заяву з проханням справу розглядати без її участі, наполягала на задоволенні позовних вимог. Відповідач в судове засідання не прибув з невідомої причини, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. Справа розглядається на підставі ст. 280 ЦПК України - заочно. Представник третьої особи - Служби у справах дітей військово-цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області в судове засідання не прибула, надала заяву з проханням справу розглядати без її участі та ухвалити рішення на розсуд суду. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав: В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] в період часу з 24 листопада 2012 року перебувала у шлюбі з відповідачем у справі [PERSON] , який згідно рішення суду від 14 квітня 2016 року було розірвано (а.с. 12, 13). Під час спільного проживання у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] . У відповідності до свідоцтва про народження дитини, її батьком є відповідач по справі - [PERSON] (а.с.9). Судом встановлено, що після припинення стосунків між сторонами по справі донька залишилася проживати разом з позивачем [PERSON] та знаходиться на її утриманні і вихованні. Як встановлено у судовому засіданні дитина сторін по справі є дитиною з інвалідністю другої групи, та потребує систематичного лікування та реабілітації, в тому числі і в медичних закладах які розташовані на тимчасово окупованій території України та в Світових клініках, у зв`язку з чим, позивач має намір із дитиною перетинати лінію зіткнення з тимчасово непідконтрольною Україні територією, та виїжджати із дитиною за межі України для здійснення лікування та проходження реабілітації в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя. Зв`язок з батьком дитини - відповідачем по справі повністю втрачено, тому отримати від нього дозвіл на виїзд дитини позивач не має можливості. У зв`язку з цим суд зазначає таке: Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Статті 12, 81 ЦПК України передбачають обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст. 270 ЦК України фізична особа має право, зокрема, на свободу пересування. Згідно ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ст. 12 Закону № 1382-IV від 11.12.2003 року свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено, зокрема на тимчасово окупованих територіях. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до п. 3 Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою КМУ № 367 від 04.06.2015 року - в`їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї здійснюються через контрольні пункти: громадян України - за умови пред`явлення будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України» або статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України». Відповідно до пунктів 3-5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ № 57 від 27.01.1995 року - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, на підставі: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З наведеного слідує, що чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення про надання дозволу на перетин державного кордону, лінії зіткнення територій проведення Операції об`єднаних сил без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Враховуючи, що позивач [PERSON] , як мати, має право на самозахист дитини і несе повну відповідальність за її життя, здоров`я, та в`їзд/виїзд доньки у супроводі позивача на тимчасово непідконтрольні території Донецької та Луганської областей, пов`язаний з необхідністю лікування дитини, що повністю відповідає інтересам неповнолітньої доньки, при тому, що нормами діючого законодавства не встановлено обмеження щодо в`їзду дітей на тимчасово окуповану територію, - суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині надання дозволу позивачу [PERSON] на в`їзд/виїзд на тимчасово окуповану територію Донецької та Луганської областей разом з малолітньою донькою [PERSON] , без згоди батька [PERSON] до виповнення шістнадцятиріччя [PERSON] . Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] в частині надання тимчасового дозволу на виїзд малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за кордон - суд зазначає: Дозвіл на тимчасові виїзди за кордон з дати набрання рішенням законної сили у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17 (підлягає обов`язковому врахуванню в розумінні ч. 4 ст. 263 ЦПК України), в якому зазначено, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею; у такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини; кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини; тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Вирішуючи питання щодо надання дозволу позивачу на в`їзд/виїзд дитини за кордон, у тому числі, країн Шенгенської угоди та Європейського Союзу, Сполучених штатів Америки, Арабської Республіки Єгипет, Туреччини, Російської Федерації, Білорусі, Грузії, Ізраілю без згоди батька, суд, враховує мету такої поїздки, а саме лікування та реабілітація дитини та вважає, що виїзд дитини до зазначених позивачем країн обумовлено наданням кваліфікованої медичної допомоги, тому відповідатиме інтересам дитини. Тож відсутність згоди батька дитини порушує її права на вільне пересування, отримання медичної допомоги, відпочинок та оздоровлення. З урахуванням обставин справи, віку дитини, тимчасовий дозвіл на в`їзд/виїзд дитині [PERSON] за кордон, слід визнати доцільним строком до 22 листопада 2024 року з дня набрання рішенням законної сили, оскільки саме така дата перегляду зазначена у висновку ЛКК № 29 від 04.11.2019 шодо [PERSON] [INFO] . При виникненні знов питання про необхідність виїзду дитини, позивач не позбавлена права звернутися до суду з аналогічним позовом. Щодо позовної вимоги про надання [PERSON] , [INFO] , дозволу на оформлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон та інших документів для виїзду дитини за кордон щодо неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , без нотаріального посвідчення згоди батька дитини - [PERSON] , [INFO] , таку вимогу суд вважає похідною від попередніх позовних вимог, тому в цій частині позов підлягає задоволенню. Таким чином, суд вважає позовні вимоги частково доведеними, тому такими, що підлягають частковому задоволенню. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. За таких обставин суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача суми сплаченого позивачем судового збору в розмірі 420,40 грн. Окрім того, місце проживання відповідача по справі зареєстровано в м. Донецьку, тобто в населеному пункті, на території якого відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, і поштовий зв`язок з яким відповідно відсутній. Відповідно до ч. 2 ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» від 12 серпня 2014 року №1632-VII (в редакції Закону України від 03.10.2017 р. № 2147-VIII) учасники справи, остання відома адреса місця проживання (перебування) чи місцезнаходження яких знаходиться в районі проведення антитерористичної операції і які не мають офіційної електронної адреси, повідомляються про ухвалення відповідного судового рішення шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу такого судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень. З моменту розміщення такої інформації вважається, що особа отримала судове рішення. Оскільки місце проживання відповідача по справі зареєстровано на тимчасово окупованій території, він не має офіційної електронної адреси, то про ухвалення цього рішення суд вважає необхідним повідомити відповідача [PERSON] шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу такого судового рішення в Єдиному реєстрі судових рішень. З моменту розміщення такої інформації вважається, що особа отримала рішення суду.

Outcome: partial