Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

02 грудня 2019 року до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа Приватний нотаріус Покровського міського нотаріального округу Донецької області Богатова Імма Олексіївна, про визнання договору дарування недійсним, в якому вона просила визнати недійсним договір дарування від 21.08.2018 року квартири [ADDRESS] , укладений між нею та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Багатовою І.О. Позов мотивовано тим, що у зв`язку з тим, що вона є літньою жінкою, потребує допомоги, підтримки у повсякденному житті, то їй інколи допомагала відповідачка по справі, яка є її онукою. У серпні 2018 року стан її здоров`я погіршився, вона потребувала особливого догляду. Її онука запропонувала, що буде доглядати за нею, піклуватися та повністю утримувати належну їй квартиру, сплачувати комунальні послуги, підтримувати квартиру в належному стані, а вона в свою чергу переоформить квартиру на неї. Вона погодилась на пропозицію. При цьому в обов`язки онуки за домовленістю входило наступне: покупка продуктів харчування, прання, приготування їжі, прибирання квартири, підтримання квартири у належному стані, надання допомоги в інших справах за потребою. За таких умов вона погодилась залишити квартиру відповідачці по справі, вважала, що квартиру передасть у власність саме за таких умов. Після розмови відповідачка взяла документи на квартиру для підготовки договору, через деякий час запросила до нотаріальної контори. Договір було посвідчено 21 серпня 2018 року приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Донецької області Богатовою І.О. та зареєстровано в реєстрі № 1664 з подальшою реєстрацією права власності. У вищевказаній квартирі вона постійно була зареєстрована та проживає одна, після укладення договору також продовжує в ній проживати, документи на квартиру перебувають у онуки. Через деякий час відповідачка у справі змінила своє ставлення до неї, перестала надавати свою допомогу та піклуватися про неї. Відповідачка не піклується про квартиру, не сплачує комунальні послуги. З цих підстав між ними почалися суперечки. Тоді вона запропонувала відповідачці звернутися до нотаріуса та розірвати договір дарування, але відповідачка відмовилась. Вона в дійсності мала намір укласти договір довічного утримання, ніяких підстав для укладення договору дарування у неї не було, у неї немає іншого житла, вона зареєстрована в цій квартирі та не мала намірів виїжджати з неї. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою статті 203 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що для чинності правочину волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Однак укладення з відповідачкою по справі договору дарування належної їй квартири не відповідало її внутрішній волі, що тягне за собою недійсність правочину. 02 грудня 2019 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Філь О.Є. 04 грудня 2019 року ухвалою судді позовну заяву було залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 16 грудня 2019 року позивачем було усунуто недоліки позовної заяви. 17 грудня 2029 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 16 січня 2020 року. 08 січня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача [PERSON] , згідно якому вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки позовні вимоги заявлені після спливу позовної давності та є безпідставними, посилаючись на те, що доводи позивача щодо не піклування про неї та посилання на вказані обставини, як на підставу того, що вона помилилась щодо підстав укладення договору дарування, не є беззаперечними доказами для визнання договору недійсним. Позивач розуміла природу спірного правочину, права та обов`язки сторін за договором дарування квартири та наслідки вчинення цього правочину. Також просила відмовити в задоволенні позову, оскільки позовні вимоги заявлені після спливу позовної давності. 16 січня 2020 року ухвалою суду позовну заяву було залишено без руху, оскільки після відкриття провадження у справі було встановлено, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175,177 ЦПК України. 17 січня 2020 року позивач усунула недоліки позовної заяви. 17 лютого 2020 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Пояснила, що вона людина похилого віку, а доглядати її нікому, їй допомагають сусіди, працівники соціального захисту. Більше року тому вона посвідчила договір дарування, та той момент це була її воля, а зараз її бажання змінилося, вона хоче продати квартиру, щоб переїхати до сина, який проживає на півночі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та доводи на їх обгрунтування, викладені в позовній заяві, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила відмовити в їх задоволенні. Пояснила, що 21 серпня 2018 року був оформлений договір дарування спірної квартири. Позивачка сама запропонувала оформити договір дарування, замовляла технічний паспорт, а вона оплачувала послуги. Навесні 2019 року позивачка передумала, перестала впускати їх до квартири, відмовлялась від допомоги, яку вона пропонувала. Вона хвилюється, що позивачку можуть ошукати шахраї і вона може залишитись без житла. Третя особа приватний нотаріус Богатова І.О. в судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила відмовити в їх задоволенні, оскільки позивач [PERSON] просила посвідчити саме договір дарування квартири, від укладення договору довічного утримання та складання заповіту відмовилась, що підтверджується її заявами, які написані власноручно. Нотаріусом було роз`яснено позивачу наслідки укладення договору дарування. Крім того, раніше позивачка вже зверталась до суду з позовом про розірвання договору дарування, але в подальшому просила залишити її позов про розірвання договору дарування без розгляду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою позивачки [PERSON] , знає її давно, проживає на 5-ому поверсі, а позивачка на 1-ому. Вона скаржиться на стан здоров`я, про дарування квартири вона нічого не знає, позивачка казала їй, що хоче поїхати до сина і продати квартиру. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою позивачки з четвертого поверху, відповідачку бачила ще в дитинстві. Позивачка розповідала їй, що зробила дарчу онуці, через деякий час почала скаржитися, що їй ніхто не допомагає. З квартири її ніхто не виганяє. Вона вважає, що квартиру вона подарувала, щоб потім не було клопоту з оформленням. Позивачка нікуди їхати не буде. Свідок [PERSON] пояснила, що позивачку знає, як сусідку, вона розповідала, що зробила дарчу на онуку. Вона завжди була адекватною, ніколи не скаржилася, що її змусили подарувати квартиру. Вона казала, що у неї погане здоров`я, а онука їй не допомагає. Вона не знає, чому позивачка хоче визнати договір дарування недійсним. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є чоловіком відповідачки [PERSON] . Влітку 2018 року дружина повідомила його, що бабуся хоче подарувати їй квартиру, документи збирала бабуся, а оплачували витрати вони. Навесні 2019 року бабуся прийшла до них і сказала, що хоче квартиру назад. Стала відмовлятися від їхньої допомоги, не пускала до квартири. Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд встановив наступне. Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 ст. 13 ЦПК Українипередбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування квартири від 21 серпня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Донецької області Богатовою І.О. та зареєстрованого у реєстрі за №1664, [PERSON] , діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлена нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), уклала договір, за яким передала у власність [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 2.3 розділу 2 зазначеного правочину сторони домовилися, що право власності на об`єкт нерухомості, котрий є предметом цього договору, виникає у обдарованої відповідно до ст. 722 ЦК України з моменту прийняття дарунка, а саме з дня нотаріального посвідчення цього договору дарування, коли обдарованій дарувальником передано документи та ключі від квартири. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Обдарована [PERSON] прийняла від дарувальника [PERSON] дарунок (документи та ключі від квартири) під час підписання цього договору дарування та посвідчення його нотаріусом (а.с. 5-6). У розділі третьому зазначеного договору сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. На підставі укладеного й нотаріально посвідченого письмового договору 21 серпня 2018 року приватним нотаріусом Богатовою І.О. зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за обдаровуваною [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 7). Згідно заяви, яка написана 21.08.2018 року власноручно на ім`я приватного нотаріуса Богатової І.О., [PERSON] просила посвідчити договір дарування її квартири її онучці [PERSON] з передачею майна в день посвідчення договору, від складання заповіту, договору довічного утримання відмовляється (а.с. 62). Заява аналогічного змісту, на якій міститься напис нотаріуса про встановлення особи заявника [PERSON] та справжність її підпису, міститься на а.с. 63. Позивач [PERSON] зі згоди нового власника - відповідача [PERSON] залишилась зареєстрованою в квартирі та проживає в ній по теперішній час. Згідно копії амбулаторної карти позивача [PERSON] вона 25.09.2014 року зверталась до лікаря-кардіолога; 18.04.2018 року зверталась до лікаря-терапевта зі скаргами на задишку при навантаженні, слабкість, головні болі, був встановлений діагноз - ІХС, атеросклероз, гіпертонічна хвороба ІІ ст., цукровий діабет ІІ ст.; 06.09.2019 року зверталась зі скаргами на головний біль, загальну слабкість, періодичні бролі в області серця, задишку, був повторно встановлений діагноз ІХС, стенокардія напруги ЗФК, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 2 ст. тяжкості, ризик високий, було призначено лікування (а.с. 17-22). Відомості про стан здоров`я позивачки [PERSON] станом на момент укладення оспорюваного договору, серпень 2018 року, суду не надано. Позивачка [PERSON] , звертаючись до суду з цим позовом, зазначила, що підписала договір дарування під впливом помилки, вважаючи, що укладала договір довічного утримання. Як на правові підстави позову, [PERSON] посилалась на правила частини третьої статті 203 ЦК України. В судовому засіданні вона пояснила, що та той момент це була її воля, а зараз її бажання змінилося, вона хоче продати квартиру, щоб переїхати до сина, який проживає на півночі. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 дійшов висновку, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. В зазначеному випадку суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачка [PERSON] не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилялась стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення. Зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Установивши, що позивачка [PERSON] не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору дарування вона мала намір укласти договір довічного утримання, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним за статтею 229 ЦК України, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16. У справі відсутні належні і допустимі докази на підтвердження існування під час укладення оспорюваного договору дарування помилки, а саме, неправильного сприйняття позивачкою [PERSON] фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Позивачка передала обдаровуваній квартиру, відповідачка [PERSON] як новий власник вступила у володіння квартирою, отримала ключі від квартири та документи на неї, надала свою згоду на проживиання в квартирі позивачки, а отже, позивачкою не спростовано, що обдарована вступила у права власника майна. За встановлених фактичних обставин справи суд дійшов висновку, що позивачка [PERSON] змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договору дарування, вона особисто в судовому засіданні підтвердила, що на той момент це була її воля, а згодом вона вирішила квартиру продати та переїхати до сина, що не може свідчити про помилку щодо правової природи договору під час укладення такого правочину. Позивачка під час розгляду справи не довела належними та допустимими доказами, що укладаючи договір дарування вважала, що нею укладено договір довічного утримання, з позовом про визнання договору дарування недійсним звернулася лише в грудні 2019 року, тобто більше ніж через рік після укладання договору дарування, а раніше в квітні 2019 року вона зверталась до суду з позовом про розірвання договору дарування зазначеної квартири. Ухвалою суду від 26.11.2019 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору дарування була залишено без розгляду за заявою позивачки (а.с. 52). Позивачем не доведено, що за станом здоров`я на час укладення договору дарування вона потребувала особливого догляду, сторонньої допомоги. Проживання позивачки у квартирі після укладення договору дарування не є безумовною підставою для висновку про те, що, укладаючи оспорюваний договір дарування, позивачка помилялась щодо природи правочину. За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, то сплачений нею судовий збір не підлягає стягненню з відповідача, а покладається на неї. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів ( договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, у разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заяа залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Відповідно до наданого акту виконаних робіт до договору про надання правової допомоги № 69 та квитанції від 05 січня 2020 року вбачається, що відповідачем [PERSON] сплачено адвокату Майорову С.В. 2000,00 грн, з яких - 250 грн за консультацію щодо предмету спору та укладення договору про надання правової допомоги, 250 грн за вивчення матеріалів позовної заяви, 250 грн. та 1250 грн. (27.12.2019 року та 05.01.2020 року відповідно) за підготування відзиву на позовну заяву з вивченням доказів та аргументації заперечень (а.с. 45-46) Враховуючи викладені обставини справи, а саме те, що відповідач [PERSON] самостійно не може захистити свої інтереси, тому вимушена звертатися за правничою допомогою, витрачаючи на це грошові кошти, складність справи, кількості часу, витраченого адвокатом, суд вважає, що, виходячи з критерію реальності адвокатських послуг (їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, за надання правничої допомоги адвокатом Майоровим С.В. на користь [PERSON] з позивачки [PERSON] має бути стягнуто 2000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved