Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

03 червня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, вимоги якого було змінено, та просив ухвалити рішення, яким: визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги мотивував тим, що він, його дружина [PERSON] та донька [PERSON] є власниками у рівних частках квартири [ADDRESS] . Зазначає, що разом з ними на спірній житловій площі зареєстрований колишній чоловік доньки [PERSON] , який з грудня 2017 року не проживає у спірній квартирі та не має своїх особистих речей. Позивач вказує на те, що факт перебування відповідача на реєстраційному обліку за даною адресою перешкоджає їм як власникам у здійсненні права власності у повному обсязі. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 11.06.2020 року провадження по справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна заява його представника [PERSON] про розгляд справи у його відсутність, та просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від нього до суду не надходило. Треті особи [PERSON] , [PERSON] у судове засідання також не зявились, звернулись з заявами про розгляд справи у їх відсутність, вимоги позову підтримали. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 20 жовтня 1997 року Управлінням житлово-комунального господарства Одеської місткої ради народних депутатів позивачу [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках належить квартира [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, а саме копії паспорта гр.. України Серії [NUMBER] та довідки з адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області відповідач [PERSON] зареєстрований у спірній квартирі. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що його донька [PERSON] та відповідач [PERSON] на теперішній припинили шлюбні відносити, та з грудня 2017 року відповідач з`їхав зі спірної квартири та до теперішнього часу не проживає в ній. Дійсно, судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2019 року, справа № 520/19876/19, було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Обставини непроживання відповідача у квартирі [ADDRESS] з грудня 2017 року підтверджуються Актом про фактичне проживання від 14квітня 2020 року, складеним сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підпис яких засвідчено начальником дільниці № 3 КП «ЖКС «Вузівський» Також суд бере до уваги лист слідчого Таїровського ВП Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Оденській області від 06.03.2020 року № Н-137, в якому зазначено, що встановити місце знаходження [PERSON] не надається можливим, у зв`язку з відсутністю його за місцем мешкання та реєстрації. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів особи може бути припинення дії, яка порушує право. Судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] не несе ніяких обов`язків по оплаті житла, так як в ньому не проживає, однак за комунальні послуги (воду, тепло, каналізацію і т.д.) позивачу нараховують із розрахунку на всіх осіб, зареєстрованих по даній адресі. Своїм перебуванням по теперішній час на реєстраційному обліку за адресою належного позивачу майна відповідач створює перешкоди в реалізації ним в повному обсязі прав та охоронюваних законом інтересів власника зазначеного майна, а також позивач несе додаткові витрати із власного бюджету. Згідно п. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Стаття 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї , інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Право користуватися чужим майном регламентується ст.ст. 401-402 ЦК України, відповідно до яких право на користування чужим майном може бути встановлено на підставі договору, закону, заповіту або рішенням суду. Стаття 405 ЦК України передбачає право користування житлом членами сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на визначений строк, тощо). Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - підлягають задоволенню. Відповідно до абзацу 6 ст. 3 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Закон України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про позбавлення власника права власності на житлове приміщення або права користування такої особи житловим приміщенням. (Вказані вище правові позиції викладені в Постанові Верховного Суду України №6-57 від 16.01.2012р.). Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При викладених обставинах суд доходить до висновку, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованим та підлягають задоволенню, тому що інтереси позивача порушені, він не має змоги користуватися та розпоряджатися належним майном за своїм розсудом, а також по теперішній час несе збитки по сплаті житлово-комунальних послуг за відповідача, який не мешкає тривалий час у даному житлі. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved