Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

04 квітня 2018 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивачі просять усунути перешкоди у здійсненні ними права власників жилого приміщення квартири № 89, розташованої у будинку № 9 Добринінського кварталу м. Славутич Київської області, визнавши [PERSON] Ваняєвну, [INFO], особою, що втратила право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що з квітня 2015 року [PERSON] Ваняєвна, відповідачка у справі, забрала свої особисті речі та виїхала за межі м.Славутича, а в подальшому начебто за межі Київської області. З того часу відповідачка [PERSON], ніколи у квартирі не з»являлася і не проживала, з реєстрації не знялася, що створює перешкоди позивачам у користуванні та розпорядженні своєю власністю у повному обсязі та реалізації прав на неї. Будь-яких перешкод у користуванні квартирою позивачами відповідачу не чинилося. В судовому засіданні позивач [PERSON], підтримав позовні вимоги в повному обсязі, дав покази аналогічно викладеним у позовній заяві. Позивачі [PERSON], [PERSON], та [PERSON], в судове засідання не зявились, повідомлені належним чином, до суду надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідачка [PERSON], у судове засідання не зявилася, відзиву щодо позову та клопотань до суду не направила, про час і місце судового розгляду повідомлялася неодноразово судовими повістками, які направлені рекомендованим листом за місцем її реєстрації, судові повістки повернуті з поштового відділення 02.05.2018року, 16.05.2018року з відміткою про неможливість вручення, так як зазначена особа за вказаною адресою не проживає. За наявністю умов, передбачених ст.ст. 280 282 ЦПК України, зі згоди позивачів суд ухвалює заочне рішення у справі. Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 28.02.2002року позивачам та [PERSON], і [PERSON], на праві спільної сумісної власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.18 ). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON], [INFO], яка померла 23 травня 2010 року є [PERSON], спадщина на яку видано свідоцтво, складається з 1/7 частки квартири номер 89, що знаходиться в будинку номер 9 Добринінського кварталу м.Славутича Київської області (а.с.19). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON], [INFO], який помер 28 січня 2012 року є його син - [PERSON], спадщина на яку видано свідоцтво, складається з 1/7 частки квартири номер 89, що знаходиться в будинку номер 9 Добринінського кварталу м.Славутича Київської області (а.с.20). Згідно довідки з місця проживання від 02.02.2017року за адресою [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. (а.с.17 ). На підтвердження того, що відповідачка за вказаною адресою фактично не проживає, позивачами надано [PERSON] про не проживання відповідача [PERSON] Ваняєвна за адресою: [ADDRESS] від 20.10.2015року, 15.03.2016року, 28.02.2017року (а.с.35-37). Згідно довідок Славутицького відділення поліції та комунального підприємства «Житлово-комунальний центр» заяви, звернення та повідомлення від [PERSON] Ваняєвни, щодо вчинення їй перепон у користуванні жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS], протягом 2015-2018 років не надходило (а.с. 38,39). Допитані у суді свідки [PERSON], [PERSON], та [PERSON], суду повідомили, що є сусідами позивачів та відповідача, в спірному житловому приміщенні відповідач припинила проживання з квітня 2015 року, їй ніхто не чинив перепони, вона просто забрала свої речі і виїхала. Вислухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши надані письмові докази, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 318 цього Кодексу). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 цього Кодексу). Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно правил ч.1 ст.29 цього Кодексу місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зобов'язує громадянина України, а також іноземця чи особи без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Згідно ч.1 ст.7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Стаття 4 Цивільного процесуального кодексу України надає кожній особі право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїм порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша). Статтею 391 Цивільного кодексу України визначено спосіб захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, а саме: власнику майна надано право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Як зазначено у ч.2 ст.405 ЦК України, член сімї власника житла, в тому числі і колишній, втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, які свідчать про відсутність у спірній квартирі без поважних причин відповідача понад один рік та відсутності будь-якої домовленості між позивачами та відповідачем з приводу збереження за нею права користування квартирою позивачів на час її відсутності, суд погоджується з наведеними позивачами обґрунтуваннями і вважає правильним позов задовольнити у повному обсязі, визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS], оскільки судом встановлено, що відповідачка [PERSON] у спірній квартирі з квітня 2015 року не проживає з власної волі за відсутності перешкод з боку наймача та інших членів сімї, із заявою про продовження строку тимчасової відсутності за місцем проживання до наймодавця не зверталася, вона тривалий час не використовує квартиру як місце свого проживання і не тримає там свої речі, не користується правами і не виконує обовязків члена сімї наймача, не бере участі в утриманні жилого приміщення і не несе майнову відповідальність, що випливає з договору найму жилого приміщення, звязок з членами сімї наймача не підтримує, своє місце проживання не повідомляє, її відсутність у спірному жилому приміщенні не має причин, за наявності яких жиле приміщення зберігається у передбачених законом випадках понад один рік. Виходячи з викладеного, суд погоджується з позовними вимогами і вважає правильним їх задовольнити.

Outcome: approved