Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

02 липня 2014 року позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилаються на те, що їй на підставі договору довічного утримання від 23.10.1991 року, належить на праві приватної власності частка в розмірі 46/100 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. Право власності зареєстроване в ДМБТІ 11.02.1992 року. 54/100 згаданого будинку згідно договору дарування від 24.12.1993 року належали [PERSON], який 12.06.2005 року помер, спадщину прийняла [PERSON], [INFO], - його мати. На теперішній час зазначений житловий будинок літ. В-1 та житлова прибудова літ. В1 -1 складається з двох окремих квартир, які мають окремі виходи, облаштовані окремими системами електро-, газо-, водопостачання та каналізації. За домовленістю між співвласниками квартирі № 1 (за позначеннями технічного паспорту, виготовленого ПП «Складовий» станом на 11.06.2014 року) мешкає [PERSON], а в квартирі № 2 - вона, разом сім'єю. Кожен має окрему адресу реєстрацію місця проживання, окремі договори на житлово-комунальні послуги. Спору щодо порядку володіння та користування спільною власністю ніколи не мали та не мають. Земельна ділянка площею 0,0441 га, кадастровий номер 1210100000:07:316:0007, під частиною будинку, що знаходиться у її користуванні, виділена їй у власність на підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.04.2001 року №877, про що виданий Державний акт на право приватної власності на землю від 07.06.2001 року, зареєстрований за №035718. Орієнтовно у період часу з 1995 по 2006 роки, з метою поліпшення житлово-побутових та господарських умов мешкання, нею за власні кошти, за згодою з співвласником, були зроблені перепланування у належних у її користуванні приміщеннях, а саме: у квартирі № 2 приміщення 2-2, 2-4 житлового будинку літ. В-1 переобладнані у нежитлові, у житловій прибудові літ. В1-1 приміщення 2-5 переобладнане у житлову кімнату. На власній земельній ділянці нею були побудовані: - прибудова літ. В11-1, яка складається з приміщень 2-6, 2-7, 2-8 площею 17,1 м2 , - ґанок з козирком в1, господарсько- побутові будівлі і споруди: - гараж літ. З, - сараї літ. К, Л, М, Н, - літня кухня літ. О, а також зроблено мостіння II. На межі її ділянки влаштовані огорожі № 1, 5, 6, 7, 8 9, 10, 11, 12, 14. Вона неодноразово зверталася до органів влади з метою оформлення своїх прав на зроблені перепланування у спільному житловому будинку та прибудову, а також на господарсько-побутові будівлі і споруди, побудовані на власній земельній ділянці, проте, внаслідок заплутаного законодавства та хвороб зробити це не змогла. Просила: змінити розмір часток у праві спільної власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS]; визначити належну [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) частку в праві спільної власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] в розмірі 73/100 частин будинку, яку складають: у житловому будинку літ. В-1 квартира № 2, яка складається з приміщень: 2-1, 2-2, 2-3, 2-4 загальною площею 41,3 м2, у житловій прибудові літ. В1 -1 приміщення 2-5 площею 11,4 м2 , прибудова літ. В11 -1 з приміщеннями 2-6, 2-7, 2-8 загальною площею 17,1 м2 , ганок з козирком в1 , гараж літ. З, літня кухня літ. О, сараї літ. К, Л, М, Н, огорожі № 1, 5, 6, 7, 8 9,10,11,12,14, мостіння II. У судовому засіданні позивачка та представник позивачки заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник позивачки у судовому засіданні пояснив, що безпосередньо відповідачкою права позивачки не порушувались, що позов пред'явлено формально, оскільки іншого способу змінити розмір часток у позивачки не має. У судовому засіданні представниця відповідачки [PERSON] заперечувала проти позову, пояснила, що згоди на переобладнання та добудов в квартирі позивачці ніхто не давав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] на підставі договору довічного утримання від 23.10.1991 року, належить на праві приватної власності частка в розмірі 46/100 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Право власності зареєстроване в ДМБТІ 11.02.1992 року (а.с. 14). [PERSON] належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,0441 га за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю, виданим на підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 19.04.2001 року за № 877 (а.с.11). Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено у ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Так, відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Таким чином, у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (ст. 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників. У ч. 2 ст. 364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України). Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч. 1 ст. 183). Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Судом встановлено, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] перебуває у спільній частковій власності, однак позивачем не надано до суду доказів того, що інша частка зазначеного домоволодіння належить саме відповідачці та саме на підставі яких документів. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до положень ст. 10 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 152 ЖК України та роз'яснень Верховного Суду України, що викладені в п. 7 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» №20 від 22 грудня 1995 року, переобладнання і перепланування житлового будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, проводяться з дозволу виконавчого комітету місцевих рад. Частина 1 ст. 328 Цивільного кодексу України, закріплює, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст.182 ЦК України право власності на інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленим законом. Пунктом 1.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, затвердженого наказом міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 передбачено, що реєстрації права власності підлягають тільки об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на ці об'єкти. Згідно ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України «Про планування та забудову територій» будівництвом слід вважати здійснення нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, впорядкування об'єктів градобудівництва, розширення та технічного переоснащення. Згідно до вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Судом в судовому засіданні встановлено, що відповідно до позову та усних пояснень представника позивачки самовільно без належного дозволу чи належно затвердженого проекту провела реконструкцію та будівництво прибудови, господарсько-побутових будівель і споруд, які були прийняті в експлуатацію за Декларацією про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованою Інспекцією ДАБК у Дніпропетровської області 27.03.2012 року за № ДП 18212046094, однак надана позивачкою Декларація про готовність об'єкта до експлуатації не свідчить про усунення вказаного порушення, в ній не відображено конкретно відповідність будівельним нормам і правилам будинку, господарських будівель і споруд, не надано документального підтвердження про належне будівництво домоволодіння, яке також не було узгоджено з виконкомом, санітарно-епідеміологічною службою, органами пожежної безпеки, газопостачання та іншими органами. Нормами діючого законодавства не передбачено захисту порушеного права саме в межах заявлених вимог позивачем. Позивачем не надано до суду доказів тому, яким саме чином порушене його право відповідачко. На підставі вищевикладеного, суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про зміну розміру часток у праві спільної часткової власності на будинок відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати по сплаті судового збору у сумі 708 грн. 75 коп. віднести за рахунок [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: dismissed