Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

03 вересня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] в її користь заборгованість у розмірі 17300 (сімнадцять тисяч триста) доларів США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України в гривневому еквіваленті, що станом на день подання позову становить 488657,82 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що вона передала [PERSON] 17300 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути до 25 вересня 2009 року, що підтверджується власноручно написаною [PERSON] розпискою. Незважаючи на її численні звернення та неодноразові обіцянки про повернення коштів, відповідач отриманих від неї коштів так і не повернув. Станом на день подання позову офіційний курс долара США становить 2824,6117 грн., за 100 доларів. Сума боргу на день подання позову в гривневому еквіваленті становить 488657, 82 грн. Також зазначає, що у неї є четверо дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON] [INFO] яких вона забезпечує та виховує без допомоги чоловіка, який не сплачує аліменти. На даний час не може працювати та заробляти кошти необхідні для утримання себе та дітей, оскільки здійснює постійний догляд за малолітньою дитиною та витратила усі свої заощадження, грошей майже немає, тому змушена звернутися до суду. 04 грудня 2018 р. Шевченківським районним судом м. Львова було ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено повністю та вирішено питання про розподіл судових витрат. 29 січня 2019 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON] про перегляд заочного рішення по цивільній справі №466/7115/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, до якої було долучено заяву про застосування позовної давності. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2019 р. було поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення та задоволено заяву про перегляд заочного рішення, оскільки судом встановлено, що рішення постановлено у відсутності відповідача, про розгляд справи він належним чином повідомлений не був, оскільки перебував за кордоном, копію заочного рішення від 04.12.2018 року не отримував, а лише 14.01.2019 року вперше мав змогу познайомитися із заочним рішенням, що призвело до порушення його прав і неповного зясування обставин по справі та призначено справу до судового розгляду. В підтвердження позиції позивача її представником [PERSON] було подано до суду письмові заяви, які обгрунтовані тим, що відповідно до положень Сімейного кодексу України майнові відносини між подружжям регулюються сімейним кодексом. Дружина та чоловік мають право на укладення між собою будь-яких договорів, які не заборонені законом. Позивач та відповідач по даній справі врегулювали свої майнові відносини, шляхом укладення договору позики, згідно якого [PERSON] протягом трьох років передала [PERSON] грошові кошти на суму 17 300 Доларів США, а [PERSON] зобов'язався повернути зазначені кошти позивачу. Зазначений договір оформлений письмовою розпискою та спрямований на врегулювання майнових відносин подружжя. Грошові кошти позивач отримала від продажу квартири, яка належала її бабі. Зазначає, що майнові відносини між чоловіком та дружиною (подружжям) є сімейними відносинами та можуть бути врегульовані договором. Поки чоловік та дружина перебувають у шлюбі, останні є учасниками сімейних відносин по відношенню один до одного, тому позовна давність у даній справі не може бути застосована. Крім цього, вказує на те, що 09 червня 2001 року [PERSON], одружилася з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 09.06.2001 р. У шлюбі, у [PERSON] із [PERSON], народилося четверо дітей, що підтверджує хороші сімейні відносини між ними. Після народження доньки [PERSON] у 2015 році, [PERSON] почав рідше приїжджати до Позивача із дітьми. 19 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] В зазначеному будинку, Позивач проживає із дітьми по даний час. Наголошує на тому, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дітей. При вирішенні майнових відносин з чоловіком [PERSON], як мати, в першу чергу виходила з інтересів дітей. Тому позивач не мала об'єктивної можливості подати позовну заяву про стягнення заборгованості, оскільки такі дії могли б призвести до розпаду сім'ї та негативно вплинути на інтереси дітей, що б порушувало основні принципи сімейного законодавства. [PERSON] витратила усі свої заощадження, грошей на даний час майже немає, а витрати постійно зростають. Таким чином, порушення прав позивача, що стало підставою для звернення із позовом про стягнення заборгованості, відбулося у зв'язку із тим, що відповідач перестав належним чином забезпечувати сім'ю, а позивач витратила усі заощадження і не має змоги утримувати себе та дітей. Вважає, що причини, через які позивач не зверталася до суду протягом тривалого часу є поважними, а порушене право підлягає захисту. При цьому, вказує, що основним доказом у даній справі є розписка, що підтверджує укладення між позивачем та відповідачем договору позики та засвідчує отримання відповідачем грошових коштів та обо'язкок їх повернення позивачу, тому суд може прийняти рішення у даній справі не зважаючи на значний сплив часу, при цьому не порушуючи права відповідача у даній справі. Відзиву на позовну заяву до суду не надходило. Натомість, представником відповідача [PERSON] було викладено свою позицію в інших письмових заявах. Представник відповідача зазначає, що у сім'ї панували напружені стосунки та позивач часто влаштовувала різні скандали, змушуючи відповідача підписувати різні документи шляхом психологічного тиску. Тобто, кошти за цією розпискою у дійсності не передавалися, а сама розписка написана під впливом психологічного тиску. Вказує на те, що позивач займається вихованням чотирьох дітей та ніде не працює, тому не мала можливості передати у позику кошти у розмірі 17300 доларів США. Пояснює, що єдиною підставою видачі вказаної безгрошової розписки був емоційний шантаж з боку позивача за час перебування у шлюбі в т.ч. маніпуляції дітьми. Позивач не надав, а матеріали справи не містять доказів про гроші, які були б в особистій приватній власності позивача набуті за підставами СК згідно до ст. 57, яка врегульовує особисту приватну власність подружжя. Жодного доказу про отримання в дар, у спадок, отримання коштів до шлюбу в матеріалах справи нема. Зазначає, що Сімейний кодекс регулює сімейні майнові відносини, що виникають між подружжям та не регулює інші правовідносини, зокрема щодо повернення позики. Виходячи з того, що договір позики є цивільно-правовим, то до нього застосовуються положення Цивільного кодексу в повному обсязі, як щодо форми, істотних умов, так і щодо позовної давності. Вказує на те, що у наданій позивачем розписці було зазначено кінцевий строк повернення позики до 25.09.2009 р., тому строк позовної давності сплинув 26.09.2012 р., що є підставою для відмови у позові. Також пояснює, що позивач вводить суд в оману, кваліфікуючи відповідний договір позики, як шлюбний, що регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов'язки. Просить зауважити, що шлюбний договір укладається в письмовій формі і нотаріально посвідчується. Зазначає, що у матеріалах справи міститься тільки безгрошова розписка і відсутній шлюбний договір. Зазначає, що через те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність грошових коштів у позивача та через пропуск позовної давності слід відмовити у позові. В судове засідання позивач та відповідач по справі не з'явились, однак з'явилися їхні представники. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, покликаючись на вказані у позовній заяві обставини, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог. Пояснила, що розписка від 08 серпня 2009 року написана відповідачем під впливом психологічного тиску з боку позивача. Грошові кошти за договором позики не передавалися відповідачу. Вказувала на те, що пропущений строк звернення до суду, просила відмовити у задоволенні позову саме у зв'язку із тим, що позивач не передавав відповідачу грошові кошти за договором позики. Наполягала на застосуванні позовної давності. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав та мотивів. Судом встановлено, що 09 червня 2001 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. 08 серпня 2009 року позивач [PERSON], за усним договором позики передала відповідачу [PERSON] у позику грошову суму у розмірі 17300 доларів США. Даний договір оформлений письмовою розпискою відповідача від 08 серпня 2009 року. Кінцевий строк повернення позики був до 25 вересня 2009 року. Положеннями ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до ст. 1 СК України сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім'ї та родичів. Регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім'ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб;утвердження почуття обов'язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім'ї;побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки;забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Згідно ч. 1 ст. 2 СК України сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір'ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Відповідно до ч. 2 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Відповідно до ч. 1 ст. 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Згідно ч. 9 ст. 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналізуючи наведені вище положення законодавства, суд приходить до висновку, що договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON] регулює майнові відносини між подружжям, його зміст не суперечить вимогам ні СК України ні ЦК України, тому зазначений договір є обов'язковий до виконання сторонами. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] своїх зобовязань відповідно до договору позики не виконав, не провівши жодної оплати по поверненню позики та отримані кошти за договором позики не повернув. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Проте, відповідачем умови договору позики не виконуються. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Положеннями ст. 1046-1047 цього Кодексу передбачено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно вимог ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Станом на день подання позову та згідно із офіційним курсом Національного банку України курс долара США становить 2824,6117 грн., за 100 доларів. Сума боргу на день подання позову в гривневому еквіваленті становить 488657, 82 грн. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до вимог ЦК України розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики. Згідно з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду України № 6-1967цс15 від 11.11.2015 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. В судовому засіданні було досліджено оригінал розписки від 08.08.2009 р., копія якої міститься в матеріалих справи. Тому посилання представника відповідача на те, що грошові кошти за договором позики не були передані відповідачу [PERSON] не беруться судом до уваги. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Оскільки на підтвердження укладення договору позики між [PERSON] та [PERSON] на суму 17300 доларів США була видана розписка, а кошти отримані у борг не були своєчасно повернуті, то є підстави для задоволення позову. При вирішенні питання щодо застосування позовної давності суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно положень ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Судом встановлено, що грошові кошти у сумі 17300 доларів США отримані [PERSON] повинні були бути повернуті до 25 вересня 2009 року, тому термін позовної давності сплив 26.09.2012 року. В шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народилося четверо дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON],[INFO].та [PERSON][INFO] Як вбчається із змісту позовної заяви підписаної позивачем, [PERSON] виховує дітей без допомоги чоловіка, який не сплачує аліментів. Після народження доньки [PERSON] позивач знаходилася у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років. Згідно довідки № 258 про потребу дитини (дитини інваліда) у домашньому догляді від 26.06.2018 р. [PERSON] потребує постійного домашнього догляду. Догляд за дитиною здійснює [PERSON], оскільки, як вбачається з копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон [PERSON], відповідач постійно перебуває за кордоном. Суд звертає також увагу на пояснення представника позивача про те, що при вирішенні майнових відносин з чоловіком [PERSON], як мати, в першу чергу виходила з інтересів дітей. Тому позивач не мала об'єктивної можливості подати позовну заяву про стягнення заборгованості, оскільки такі дії могли б призвести до розпаду сім'ї та негативно вплинути на інтереси дітей, що б порушувало основні принципи сімейного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно з положеннями ст. 59 СК України той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей. При розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов'язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім'ї, які відповідно до закону мають право користування ним. Аналізуючи наведені вище обставини, суд приходить до висновку, що причини через які позивач не зверталася до суду протягом тривалого часу є поважними, а порушене право підлягає захисту. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Основним доказом у даній справі є розписка, що підтверджує укладення між позивачем та відповідачем договору позики та засвідчує отримання відповідачем грошових коштів та обо'язкок їх повернення позивачу, тому позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України. інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути частково сплачений позивачем судовий збір відповідно до ст. 8 Закону України «Про судовий збір» у сумі 704 грн., 80 коп. та 4181 грн., 77 коп. судового збору на користь держави.

Outcome: approved