Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-01 00:00:00

02 липня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому просить: -визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок, загальною площею 30,2 кв.м., житловою площею 11,6 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з: А-будинок (загальна площа 30,2 кв.м), а-сіни (4,2 кв.м), б - підвал, в - гараж, Д - вбиральня, Г,Ж - сарай, К - колодязь, І - тротуар, вартістю 147 135,00 грн.; -провести поділ спільного сумісного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] , а саме житлового будинку, загальною площею 30,2 кв.м., житловою площею 11,6 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] ; -припинити право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , а саме житлового будинку, загальною площею 30,2 кв.м., житловою площею 11,6 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] ; -визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок, загальною площею 30,2 кв.м., житловою площею 11,6 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з: А- будинок(загальна площа 30,2 кв.м), а-сіни (4,2 кв.м), б - підвал, в - гараж, Д - вбиральня, Г,Ж - сарай, К - колодязь, І - тротуар. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 30 вересня 1995 року зареєструвала шлюб з відповідачем. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2013 року шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу сторони мають дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . За час спільного проживання, внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку від 06.12.1997 року, сторони придбали житловий будинок [ADDRESS] , розміром 11,6 кв.м житлової площі, 23,8 кв.м. загальної площі з надвірними побудовами: погріб-Б, гараж - В, сарай - Г, вбиральня - Д, л.душ - Е, сарай - Є, колодязь І, огорожа - 2-5, дворове покриття - 6, що знаходиться на земельній ділянці КП «НИВА». В подальшому, після проведення технічної інвентаризації житлового будинку у 1999 році, будинок складався з наступних літер та споруд: А- будинок (загальна площа 30,2 кв.м), а-сіни (4,2 кв.м), б - підвал, в - гараж, Д - вбиральня, Г,Ж - сарай, К - колодязь, І - тротуар. Таким чином, під час перебування з колишнім чоловіком у зареєстрованому шлюбі, ними було придбано вказаний вище житловий будинок, вартість якого на момент звернення до суду, згідно з висновком спеціаліста від 14.09.2018 року ФОП [PERSON] , становить 147 135,00 грн., а отже частка власності одного з подружжя не повинна бути меншою ніж 73567,50 грн., якщо сторони не домовляться про інше. Між тим, позивач наполягає на тому, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дітей, а також враховуючи, що будинок є неподільним, позивач разом з дітьми проживає у спірному домоволодінні, а отже є обставини, які дозволяють застосувати ч.2,3 ст. 70 СК України, в частині відступлення від засад рівності часток подружжя та визнання за позивачем право власності на спірне нерухоме майно. Так, рішенням Новомосковського міськрайонного суд Дніпропетровської області від 08.11.2018 року по справі №183/561/18 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.02.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. На виконання вказаного рішення суду, згідно з Законом України «Про державний бюджет» на 2018, 2019 роки відповідач мав сплатити аліменти на утримання дитини у розмірі 44 248,00 грн., водночас, як ринкова вартість Ѕ частини спільно набутого майна становить 73 567 грн. 50 коп. А отже, на думку позивача, з урахуванням її інтересів та інтересів її дітей, в тому числі дитини, якій відповідно до рішення суду необхідно сплачувати аліменти, які відповідач вже рік як не сплачує, розподіл нерухомого майна на загальну вартість 73567,50 грн. є справедливим для кожної із сторін, та буде відповідати інтересам дітей. Зазначені обставини і стали підставою звернення позивача до суду з зазначеним позовом. Ухвалою суду від 02 липня 2019 року відкрите провадження по справі. Позивач в судове засідання не з`явилася, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, згідно якої позов підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, а також шляхом розміщення оголошення на веб - порталі судової влади України, причина неявки не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] знаходилися у зареєстрованому шлюбі в період з 30 вересня 1995 року по 01 квітня 2013 року, про що свідчить відмітка про сімейний стан в паспорті громадянина України, виданого на ім`я позивача (а.с.10) та копія рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.04.2013 року, яке набрало законної сили 12 квітня 2013 року, яким шлюб між сторонами було розірвано (а.с.9). Суду подано копію договору купівлі-продажу, посвідченого 06 грудня 1997 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Шевченко А.В., зареєстрованого в реєстрі за №6788 (а.с.18), у відповідності до якого [PERSON] продала, а [PERSON] придбав житловий будинок [ADDRESS] , розміром 11,6 кв.м житлової площі, 23,8 кв.м. загальної площі, з надвірними побудовами: погріб-Б, гараж - В, сарай - Г, вбиральня - Д, л. душ - Е, сарай - Є, колодязь І, огорожа - 2-5, дворове покриття - 6, що знаходиться на земельній ділянці КП «НИВА». Право приватної власності на підставі вищезазначеного договору на спірний житловий будинок зареєстровано 07.04.1988 року в Новомосковському міжрайонному БТІ за [PERSON] , реєстрова книга №82, р.№ 13663 (а.с.18). В матеріалах справи міститься копія Звіту про оцінку майна, виготовленого суб`єктом оціночної діяльності ФОП « [PERSON] », у відповідності до якого ринкова вартість житлового будинку, загальною площею 30,2 кв.м., житловою площею 11,6 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] станом на 14 вересня 2018 року становить 147 135,00 грн. (а.с.19-22). Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Такі ж роз`яснення містяться у і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Зазначеним вище договором купівлі-продажу стверджується, що спірне нерухоме майно набуте чоловіком та дружиною в період шлюбу, а тому повинно бути визнане спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суду не надано жодного доказу про існування між подружжям будь-якої домовленості щодо часток у спільному майні подружжя, як і не встановлена наявність шлюбного договору, а тому суд вважає, що даний об`єкт нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя, частки подружжя у житловому будинку з надвірними побудовами та спорудами [ADDRESS] , є рівними. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В свою чергу, позивачем по справі до суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а тому у суду відсутні підстави для застосування положень ч.2,3 ст. 70 СК України при вирішенні цього спору. Виходячи з аналізу зазначених норм закону, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] обґрунтований, однак підлягає частковому задоволенню, спірний об`єкт нерухомого майна має бути визнаний судом спільною сумісною власністю подружжя - [PERSON] та [PERSON] , а також за останньою має бути визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . При вирішення питання щодо судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial