Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

02.09.2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Казанківської селищної ради Миколаївської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, в якій посилаючись на те, що в 1997 році добросовісно заволоділа житловим будинком [ADDRESS] і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном, просила визнати за нею право власності на житловий будинок за [ADDRESS] за набувальною давністю. У судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала заявлені вимоги і пояснила, що в серпні 1996 року власник спірного будинку [PERSON] помер і вона з 1997 року проживала у спірному будинку разом із дружиною померлого [PERSON] до дня її смерті, що мало місце [INFO], після смерті останньої залишилась проживати в будинку і в 2005 році за домовленістю зі спадкоємицею [PERSON] придбала у останньої житловий будинок [ADDRESS] за 2000 грн., але нотаріально договір купівлі-продажу житлового будинку оформлений не був, тому просила задовольнити заявлені вимоги. Відповідач Казанківська селищна рада явку свого представника в судове засідання не забезпечила. Вислухавши доводи позивача, дослідивши письмові докази, суд приходе такого висновку. Відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Отже, за змістом цієї норми необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто володілець не повинен був та не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Диспозиція зазначеної норми не містить визначення поняття «добросовісність», проте в контексті статті 344 ЦК поняття добросовісності в деякій мірі виходить за межі поняття правомірності (частина 2 статті 328 ЦК) або загальних правил добросовісності, як принципу цивільного права та презумпції поведінки особи (статті 3,12 ЦК), а також умов добросовісності набуття за змістом статті 388 ЦК. Системний аналіз умов набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК у порівнянні з умовами набуття права власності у іншій спосіб (наприклад, за договором, за іншим правочином або на безхазяйне майно, відумерлу спадщину тощо) дає підстави вважати, що позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. У володільця немає іншої правової підстави володіти майном, в тому числі і за договором. Відсутні інші правовідносини між ним та зацікавленими особами, в тому числі і щодо безхазяйного майна або відумерлої спадщини, стосовно якої не було вчинено дій по переходу її у власність територіальної громади (розділ 6 «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ». Верховний суд України. 2013). Всі ці обставини мають правове значення саме на момент заволодіння майном. Матеріалами справи встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] за [PERSON]. Згідно свідоцтва про смерть (копії ) серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO]. На момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] згідно до ст. 529, ЦК України (в редакції 1963 року) спадкоємцями являлися: його дружина [PERSON] та дочка [PERSON] Спадкоємець [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON] проживала в будинку [ADDRESS] до дня смерті, що мало місце [INFO], і згідно до ст.ст. 548, 549 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину. Відповідно до розписки від 11 березня 2005 року [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок [ADDRESS], який належав її покійному батьку [PERSON], який помер [INFO]. Вказаний будинок належав їй як спадкоємцю. Кошти за продаж нею отримані 11.03.2005 року. Встановлені обставини дають підстави вважати, що [PERSON] поселилася у житловий будинок на підставі домовленості (угоди) з громадянкою [PERSON] Договір купівлі-продажу нерухомого майна з дотриманням вимог закону щодо такого виду правочинів сторони не укладали. Отже, відсутній критерій, визначений статтею 344 ЦК - «заволодіння майном». Крім того, володіння житловим будинком позивачем не можна вважати добросовісним в розумінні вимог частини 1 ст. 344 ЦК України. За таких обставин, суд приходить висновку щодо необґрунтованості заявлених вимог позивача [PERSON], тому відмовляє в задоволенні її позову. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв'язку з розглядом справи, належить віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed