Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

04.06.2013 р. заступник Вінницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері (далі прокурор) звернувся з позовом до [PERSON] в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі МОУ) з третьою особою без самостійних вимог на предмет спору концерн «Військторгсервіс» про визнання правочину недійсним - договору купівлі-продажу від 12.09.2005 р. між державним комерційним підприємством МОУ «Вінницький відділ військової торгівлі №52 Західного оперативного командування» (далі ВВВТ №52) та [PERSON] з застосуванням наслідків недійсності правочину, просив визнати поважною причиною пропуску загального строку позовної давності ту обставину, що про порушення права МОУ він взнав лише 17.12.2012 р., коли на адресу прокуратури надійшли матеріали інвентаризаційної справи будівлі [ADDRESS]. 11.12.2013 р. адвокат Куций Р.А. в інтересах [PERSON] подав заперечення і заяву про застосування строку позовної давності, вимагаючи в позові відмовити через недоведеність вимог та пропуск строку позовної давності, вказавши на визнання оспореного прокурором договору дійсним рішенням Замостянського районного суду м.Вінниці від 08.12.2006 р. 19.12.2013 р. прокурор позовні вимоги доповнив твердженням про те, що предметом купівлі-продажу за спірним договором є не будівельні матеріали, а будівля магазину по [ADDRESS], яка незаконно без згоди МОУ відчужена [PERSON] 28.02.2014 р. прокурор уточнив позовні вимоги, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 12.09.2005 р. нежитлового приміщення по [ADDRESS] вартістю 15000 грн. між ВВВТ №52 та [PERSON] 05.03.2014 р. заочним рішенням Гайсинського районного суду позовні вимоги задоволено повністю, а 20.10.2014 р. тим самим судом воно скасоване за заявою [PERSON] 12.02.2015 р. [PERSON] заявив до МОУ з тією самою третьою особою зустрічний позов про припинення права власності за державою в особі МОУ на нежитлову будівлю по [ADDRESS] площею 102,05 кв.м. 02.03.2015 р. позов прокурора залишено без розгляду в зв'язку з повторною його неявкою, в частині вимог [PERSON] провадження продовжено. 03.04.2015 р. прокурор заявив зустрічний позов з вимогами, аналогічними залишеним без розгляду 02.03.2015 р. 15.04.2015 р. [PERSON] письмово заперечив проти прийняття позову прокурора як зустрічного з огляду на непередбачення такої процесуальної дії ЦПК України за наявності на розгляді його зустрічного позову, вважав за можливе звернення прокурора з цим самим позовом на загальних підставах поза межами цієї справи і за підсудністю в м.Вінниці через предмет купівлі-продажу - будівельні матеріали. 06.05.2015 р. ухвалено зустрічний позов [PERSON] та аналогічний первісному зустрічний позов прокурора об'єднати в одне провадження. 30.09.2015 р. МОУ позовну вимогу про визнання правочину недійсним змінило на визнання права власності держави в особі МОУ на нежитлове приміщення в [ADDRESS] загальною площею 102,05 кв.м. згідно зі свідоцтвом на право власності від 08.11.2004 р. серії [NUMBER], позовну вимогу про застосування наслідків недійсності правочину - на витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] цього нерухомого майна, оскільки він є недобросовісним набувачем, тому що ВВВТ № 52 не мало права без згоди МОУ відремонтоване за його кошти в сумі 22627 грн. майно відчужувати [PERSON] 09.11.2015 р. прокурор подав аналогічну заяву про зміну позовних вимог, в якій не наведено законних підстав представництва інтересів держави з урахуванням приписів ч.ч.3,4 ст.23,п.1 Розділу ХІІІ чинного з 15.07.2015 р. Закону України «Про прокуратуру» та ч.3 ст.2 ЦПК України; 29.07.2016 р. позов прокурора залишено без розгляду. 29.01.2016 р. представник МОУ заявив про застосування строку позовної давності щодо вимог [PERSON], оскільки той ще з 27.12.2006 р. знав про наявність у державному реєстрі запису про право власності за МОУ на нерухомість по [ADDRESS]. 07.07.2016 р. представник [PERSON] адвокат Куций Р.А. подав додаткову заяву про припинення за ст. 349 ЦК України в зв'язку зі знищенням права власності МОУ та визнання права власності на нежитлову будівлю площею 102,05 кв.м по [ADDRESS] за [PERSON] на підставі ст. 392 ЦК України, а 17.11.2016 р. - заяву про застосування позовної давності щодо вимоги МОУ, тому що воно в особі уповноважених органів та посадових осіб ще з 2005 р. знало про списання і зняття з господарського (бухгалтерського) балансу нежитлової будівлі по [ADDRESS]. В уточненій 20.02.2017 р. позовній заяві [PERSON] вимагає припинити право власності за МОУ на нежитлову будівлю по [ADDRESS] загальною площею 102,05 кв.м., яке знищене відповідно до акту списання основних засобів від 20.01.2005 р., та на підставі ст.ст.344,392 ЦК України визнати за ним право власності на нежитлову будівлю по [ADDRESS] загальною площею 98,4 кв.м. як за законним власником, який понад 10 років добросовісно й відкрито володіє та користується новоствореною ним будівлею, зареєстроване в Держреєстрі право власності на яку в суді оспорює МОУ. 22.12.2016 р. за клопотанням [PERSON] та його представника концерн «Військторгсервіс», а 02.06.2017 р. - арбітражного керуючого Черепенка В.Р., залучено співвідповідачами за вимогами [PERSON] до МОУ про припинення права власності та визнання права власності на нежитлову будівлю по [ADDRESS]. В судовому засіданні представник [PERSON] адвокат Куций Р.А. позовні вимоги [PERSON] підтримав, проти позовних вимог МОУ заперечив і пояснив, що погодженим керівником Головного управлінням торгівлі Тилу МОУ актом комісії від 20.01.2005 р. ВВВТ № 52 на підставі акту обстеження списано з бухгалтерського балансу будівлю в [ADDRESS], яка мала незадовільний технічний стан і ремонту не підлягала, про це [PERSON] було відомо; за договором від 12.09.2005 р. він цю списану і непридатну до використання будівлю купив за ринковою вартістю будівельних матеріалів 15000 грн., за актом та накладною від 12.09.2005 р. будівельні матеріали разом з фундаментом вартістю 15000 грн. по [ADDRESS] [PERSON] прийняв у ВВВТ № 52, з вересня 2005 р. по грудень 2006 р. він переробив фундамент, стіни, стелю, внутрішні перегородки, вікна, двері, поли, внутрішнє і зовнішнє оздоблення, електро-, водо- і теплопостачання, вентиляцію, каналізацію, зруйнував прибудову, зробив новий магазин площею 98,4 кв.м., на який право власності за ним визнано рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 08.12.2006 р., на його підставі 27.12.2006 р. Гайсинське МБТІ здійснило державну реєстрацію цього права за [PERSON], яка має юридичну силу незважаючи на скасування зазначеного рішення 30.03.2015 р. за апеляцією МОУ всупереч абз. 3 ч. 3 ст. 297 ЦПК України майже через 10 років після його ухвалення; новостворений і зареєстрований на своє ім'я магазин [PERSON] здає в оренду, за землю платить концерну «Військторгсервіс», податок на нерухомість вносить до бюджету Гайсинської міської ради; оскільки попередня будівля магазину площею 102,05 кв.м. юридично і фактично знищена, але державна реєстрація права на нього за заявою МОУ з невідомих причин не припинена, що порушує його право власності, то на підставі ст.349 ЦК України захистити від цього порушення він вимагає рішенням про припинення права власності за МОУ на будівлю площею 102,05 кв.м.; в зв'язку з тим, що МОУ оспорює його законне зареєстроване в Держреєстрі прав на нерухоме майно право власності на магазин площею 98,4 кв.м., просить визнати за [PERSON] це право судом як за добросовісним давнісним володільцем з використанням юридичних механізмів ст.ст. 392, 344 ЦК України. Позовні вимоги МОУ не визнає тому, що від добросовісного набувача [PERSON], якому законним володільцем ВВВТ № 52 оплатно відчужено належну МОУ списану будівлю, остання не може бути витребуваня як така, що вибула з володіння власника МОУ і володільця ВВВТ № 52 з їх волі, - згоди уповноваженої посадової особи органу МОУ як власника майна в формі письмового погодження мокрими підписом і печаткою акта від 20.01.2005 р. списання (юридичної ліквідації) зазначеної нерухомості, а також її продажу як будівельних матеріалів ВВВТ № 52 з юридичною за актом і накладною та фактичною передачею цього майна йому. В судовому засіданні представник МОУ свої позовні вимоги підтримав, проти позовних вимог [PERSON] заперечив і пояснив, що в період з жовтня по грудень 2004 р. належний МОУ магазин площею 102,05 кв.м. за свідоцтвом від 08.11.2004 р. серії [NUMBER] коштами МОУ в сумі 22627 грн. реконструйований та відремонтований і незаконно без дозволу МОУ як будівельні матеріали за 15000 грн. проданий [PERSON] на підставі нотаріально непосвідченого й через це нікчемного договору від 12.09.2005 р.; оскільки [PERSON] вимагає припинити право власності МОУ на будівлю площею 102,05 кв.м. по [ADDRESS], чим оспорює право власності, то захистити його просить відповідно до приписів ст. 392 ЦК України визнанням цього права, нормативними підставами повернення даної будівлі у власність МОУ вважає ст. 387, п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, за якими юридичний власник витребовує своє майно з чужого незаконного володіння добросовісного набувача в разі вибуття його з володіння власника чи особи, якій він майно у володіння передав, не з їхньої волі; вважав [PERSON] набувачем недобросовісним через його очевидну обізнаність про відсутність дозволу МОУ на продаж за 15000 грн. реконструйованого і відремонтованого за належні МОУ 22627 грн. магазину, нікчемність договору купівлі-продажу будівельних матеріалів від 12.09.2005 р. і скасування 30.03.2015 р. рішення суду від 08.12.2006 р., яким цей магазин присуджено [PERSON]; акт на списання магазину від 20.01.2005 р. вважав незаконним, доказом титульності МОУ як власника спірної будівлі просив взяти до уваги свідоцтво про право власності від 08.11.2004 р. серії [NUMBER] на нежитлову будівлю площею 102,05 кв.м. по [ADDRESS]; МОУ не бажає сплатити [PERSON] розумної компенсації в разі витребування спірної будівлі, яку має намір використати для досягнення статутних цілей. В судовому засіданні представник концерну «Військторгсервіс» позовні вимоги МОУ підтримав, проти позовних вимог [PERSON] заперечив і пояснив, що вважає останнього набувачем спірної будівлі недобросовісним через нікчемність договору купівлі-продажу будівельних матеріалів, - а фактично відремонтованого за державні кошти магазина, - та незаконність акта його списання від 20.01.2005 р. у зв'язку з відсутністю прізвища та ініціалів представника МОУ, який своїм підписом його погодив; підтвердив факт порушення процедури банкрутства щодо концерну «Військторгсервіс» і перебування його в стадії санації (розпорядження майном); заявив, що концерн «Військторгсервіс» хоче використати магазин для досягнення статутної мети. В судові засідання арбітражний керуючий Черепенко В.Р. повторно не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, письмово позиції щодо вирішення спору і його участі в справі не надав, справа вирішена без нього відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України. КП «Гайсинське МБТІ» просило справу розглядати без участі представника на розсуд суду (а.с.248 т.5), письмово повідомило, що первинна реєстрація права власності на нежитлову будівлю по [ADDRESS] 08.11.2004 р. здійснена за державою в особі МОУ, 27.12.2006 р. проведено перереєстрацію (перехід права власності) на цей об'єкт нерухомості на [PERSON], за архівом Гайсинського МБТІ право власності на дану будівлю на час розгляду справи зареєстровано за [PERSON] (а.с.73 т.5), реєстраційні справи у той час окремо не велися, а входили до складу інвентарних справ (т.6 а.с.46). З урахуванням позицій сторін, досліджених доказів, змісту закону та принципу верховенства права суд визнає позовні вимоги [PERSON] частково обґрунтованими, а позовні вимоги МОУ повністю безпідставними з таких міркувань. Для правильного вирішення первісних і зустрічних вимог потрібно у межах позовів та відповідних періодів часу дослідити й оцінити встановлені законом умови виникнення (набуття) права власності на нерухомість, перехід цього права, його припинення і визнання права власності за власником, витребування ним свого майна з чужого незаконного володіння, можливість застосування строку позовної давності, обов'язок і засоби доказування, а для цього необхідно правильно визначити, хто юридичний власник нежитлової будівлі по [ADDRESS] в даний час, які в неї тепер індивідуальні ознаки, хто був попереднім юридичним власником цього об'єкта нерухомості і які індивідуальні ознаки цей об'єкт мав тоді, що є індивідуальними ознаками будівлі як речі (майна), чи існує тепер будівля з індивідуальними ознаками колишнього майна, чи було законним первинне набуття юридичного права власності на даний об'єкт, чи відбувся законний перехід права власності на цю нерухомість і кому, чи припинено право власності на спірне майно його юридичним переходом від однієї особи до іншої та (або) втратою індивідуальних ознак колишньої будівлі, чи мало місце фізичне знищення (фізична ліквідація) магазину по [ADDRESS] після його юридичної ліквідації (списання з балансу ВВВТ № 52) 20.01.2005 р., чи був списаний магазин в володінні ВВВТ № 52, чи мав ВВВТ № 52 право відчужувати списаний магазин, яким способом, чи було його відчуження законним, чи вибув магазин з володіння власника або володільця не з їхньої волі, чи була правовою підстава для заволодіння [PERSON] списаним майном ВВВТ № 52, чи за відплатним договором [PERSON] ним заволодів, чи знав або міг взнати [PERSON] про наявність чи відсутність у ВВВТ № 52 права відчужувати йому магазин, які з цих фактів і обставин мають вирішальне значення для справи, а також чи впливають на її вирішення твердженням МОУ, що перед продажем магазину [PERSON] ВВВТ № 52 відремонтувало його за кошти МОУ в сумі 22627 грн., та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 30.03.2015 р.; питання повернення спірного магазину від [PERSON] державі в особі МОУ підлягає перевірці на відповідність приписам статті 1 Першого протоколу та усталеній практиці Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ). Доведено, що станом на 02.04.2002 р. на бухгалтерському балансі ВВВТ № 52 на праві господарського відання і у володінні перебувала фактично належна МОУ будівля магазину № 65 в складі тамбура «а» 2,7 кв.м. (прибудова), торгівельної зали 58,4 кв.м., комори 12,9 кв.м., комори 28,05 кв.м. (основна будівля «А»), комори 5 кв.м., комори 10 кв.м. (прибудова «а»1) загальною площею 117,05 кв.м. забудови 1897 р. в незадовільному технічному стані внаслідок 50% зносу фундаменту, глинобитних обкладених цеглою стін та перегородок, дерев'яно-валькованого перекриття, дерев'яних вікон та дверей, опалення, 55% зносу полів та даху, розташована на отриманій МОУ 05.07.2000 р. в постійне користування земельній ділянці площею 0,1025 га по [ADDRESS]. В зв'язку зі знесенням прибудови «а1» станом на 20.10.2004 р. загальна площа магазину складала 102,05 кв.м., 20.10.2004 р. без акта про прийняття об'єкта та введення в експлуатацію і без будь-яких інших технічних та юридичних документів Гайсинський міськвиконком вирішив оформити право державної власності на будівлю магазину по [ADDRESS] загальною площею 102,05 кв.м. за державою в особі МОУ, видати свідоцтво про право державної власності і провести відповідну реєстрацію в Гайсинському МБТІ, 08.11.2004 р. видано свідоцтво серії [NUMBER] про право власності держави в особі МОУ на будівлю магазину «А» загальною площею 102,05 кв.м. по [ADDRESS], 08.11.2004 р. це свідоцтво зареєстроване в державному електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно та в книзі ФОН-1 Гайсинського МБТІ номер запису 154 з видачею МОУ витягу серії [NUMBER] про реєстрацію права власності на нерухоме майно - нежитлової будівлі по [ADDRESS], при цьому в свідоцтві від 08.11.2004 р. правильно зазначено загальну площу об'єкта нерухомості 102,05 кв.м., основне приміщення «А» і помилково не вказано прибудови - тамбура «а», хоча на час видачі свідоцтва і реєстрації права власності за МОУ приміщення «А» і «а» були складовими нежитлової будівлі загальною площею 102,05 кв.м. як єдиного об'єкта. 20.01.2005 р. актом на списання основних засобів типової форми № 03-3, затвердженої наказом Мінстату України від 29.12.1995 р. № 352, на підставі акту комісійного обстеження компетентна комісія ВВВТ № 52 дійшла висновку про списання будівлі по [ADDRESS] через те, що її технічний стан незадовільний і ремонту вона не підлягає, в графі акта «рік побудови», «кількість ремонтів» не зазначено нічого; акт списання затверджено начальником Головного управління торгівлі Тилу МОУ, якому тоді підпорядковувався ВВВТ № 52; після 20.01.2005 р. зазначена будівля по дебетному коду аналітичного рахунку № 13 і кредитному коду аналітичного рахунку № 10 бухгалтерського балансу ВВВТ № 52 не обліковувалось, через економічну невигідність вона на будівельні матеріали не розбиралась, за укладеним в простій письмовій формі і без державної реєстрації договором купівлі-продажу від 12.09.2005 р. продана як будівельні матеріали [PERSON] за 15000 грн., які він вніс в касу ВВВТ № 52 12.09.2005 р. і за актом та накладною від 12.09.2005 р. приймання-передачі отримав у володіння й користування куплене за наявності на нього державної реєстрації за МОУ як юридичним власником об'єкта нерухомості по [ADDRESS], при цьому [PERSON] вважав, що як будівельні матеріали і фундамент законно набуває списану в незадовільному технічному стані і непотрібну в господарській діяльності будівлю, яку ВВВТ № 52 мав повне право продавати. З вересня 2005 р. по грудень 2006 р. [PERSON] куплену будівлю самочинно капітально відремонтував: зміцнив фундамент, стіни ззовні обклав пінопластом й оздобив, влаштував нові поли з плитки та лінолеуму на бетонну основу, з цегли і гіпсокартону всередині зробив нові перегородки й оздобив усі внутрішні стіни, стелю підшив гіпсокартоном і оздобив, переробив і перекрив дах шифером, влаштував нову електропроводку та електроприлади, усі вікна й двері замінив на нові металопластикові, зніс тамбур-прибудову «а», зробивши будівлю в доброму технічному стані загальною площею вже 98,4 кв.м. дійсною вартістю на час розгляду справи в суді 796725 грн., яка складається з торгівельної зали 32,5 кв.м., підсобного приміщення 12,9 кв.м., підсобного приміщення 25,0 кв.м., торгівельної зали 12,9 кв.м., торгівельної зали 22,8 кв.м., санвузла 2,30 кв.м. 04.12.2006 р. [PERSON] звернувся до Замостянського районного суду м. Вінниці з позовом до ВВВТ № 52 про визнання договору купівлі-продажу від 12.09.2005 р. дійсним та визнання права власності на капітально відремонтовану будівлю загальною площею 98,4 кв.м. по [ADDRESS] за ним, рішенням суду від 08.12.2006 р. позов задоволено повністю, на його підставі після технічної інвентаризації 27.12.2006 р. Гайсинським МБТІ право власності на нежитлову будівлю площею 98,4 кв.м. по [ADDRESS] в книзі ФН-1 № 123 і в державному електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] з видачею витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВУ № 056631. Право власності МОУ на нежитлову будівлю по [ADDRESS] загальною площею 102,05 кв.м., дія свідоцтва про це право від 08.11.2004 р. та реєстраційних записів в державному електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно і в книзі ФОН-1 № 154 Гайсинського МБТІ припинено внаслідок списання (юридичного знищення) цієї будівлі з бухгалтерського балансу ВВВТ № 52, наступної перебудови її в інший об'єкт нерухомості за ознаками загальної площею 98,4 кв.м. та іншої кількості і конфігурації внутрішніх приміщень, якості конструктивних елементів, відсутності прибудови «а», а також через державну реєстрацію права власності на розташований за цією самою адресою, але за індивідуально визначеними ознаками вже інший об'єкт, за [PERSON] З 2007 р. по даний час особа з інвалідністю 3-ї групи [PERSON] зазначену будівлю здає в оренду, отримує орендну плату, підтримує її технічний стан, використовується вона орендарями як магазин та салон краси. [PERSON] платить за належну МОУ земельну ділянку площею 0,1025 га, на якій розташована його будівля, правонаступнику ВВВТ № 52 концерну «Військторгсервіс», а податок на нерухомість вносить до бюджету Гайсинської міської ради. МОУ не бажає сплатити [PERSON] розумної компенсації в разі витребування спірної будівлі, а концерн «Військторгсервіс» через фінансову неспроможність перебуває в процедурі банкрутства в стадії санації; цей магазин в разі його повернення МОУ і концерн мають намір використати для досягнення статутних цілей. 02.02.2015 р. Апеляційний суд Вінницької області після спливу одного року з дня проголошення рішення за апеляцією представника МОУ відкрив апеляційне провадження і рішення Замостянського районного суду м. Вінниці про визнання права власності 30.03.2015 р. вирішив скасувати, в позові відмовити; резолютивна частина рішення не містить твердження про відмову в позові про визнання дійсним непосвідченого нотаріально договору купівлі-продажу від 12.09.2005 р. нерухомого майна по [ADDRESS], але незалежно від змісту резолютивної частини цього рішення запис про державну реєстрацію права власності на зазначене майно за [PERSON] в письмовому реєстрі Гайсинського МБТІ і державному електронному реєстрі продовжує існувати дотепер. Дефектного акта, дозволів органу місцевого самоврядування і державної архітектурно-будівельної інспекції, проекту, локальних і загального кошторисів, договору на капітальний ремонт в кінці 2004 р. будівлі по [ADDRESS] між ВВВТ № 52 і підрядником не було, права укладати договір на капітальний ремонт цієї будівлі директор Гайсинської філії № 3 ВВВТ № 52 без довіреності від ВВВТ № 52 не мала, такої довіреності не було. Спірні правовідносини у системному взаємозв'язку регламентуються: - ч. 1 ст. 8, ч. 2 ст. 3 Конституції України, за якими в Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави; - ч.ч. 1,2, 3 ст. 41 Конституції України, згідно з якими право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним; - ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі ст.1 Першого протоколу), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; - ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, відповідно до яких право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом; - ч.ч. 1,2 ст. 328 ЦК України, за якими право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом; - ч.ч.1,2 ст.5 ЦК України, за якими акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі; - ч.1 ст.8 ЦК України, згідно з якою в разі неврегульованості цивільних відносин актами цивільного законодавства вони регулюються тими правовими нормами актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону); - ч.ч.1,2 ст.235 ЦК України, згідно з якими удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили; якщо встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, якого вони вчинили насправді, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили; - ст.657 ЦК України в редакції станом на 12.09.2005 р., згідно з якою договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації; - ч.3 ст.640 ЦК України в редакції станом на 12.09.2005 р., відповідно до якої договір, який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, є укладеним з моменту його державної реєстрації; - ст. 387 ЦК України, п.19 Постанови № 5 Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», за змістом яких лише власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і тільки за умови знаходження у відповідача майна, індивідуально визначені ознаки якого відповідають індивідуально визначеним ознакам саме майна власника; - п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, абз.3 п.26 Постанови № 5 Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до яких, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), юридичний власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі; при цьому недійсність (нікчемність, неукладеність) правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі; - ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 181, ч. 1 ст. 184 ЦК України, згідно з якими нерухомою річчю (нерухомим майном, нерухомістю), визначеною індивідуальними ознаками, є, зокрема, об'єкт, розташований на земельній ділянці, переміщення якого неможливе без його знецінення та зміни призначення, який є незамінним через наявність в нього тільки йому властивих ознак, що вирізняють його з-поміж інших однорідних об'єктів, індивідуалізуючи його; - Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна (наказ Держкомбуду від 24.05.2001 р. № 127, зареєстровано МЮ 10.07.2001 р. № 582/5773), за якою індивідуально визначеними ознаками об'єктів нерухомості є форма і матеріал конструктивних елементів будівлі; внутрішнє і зовнішнє опорядження (оздоблення); інженерно-технічні мережі; площі і об'єми будинків, їх технічний стан і строк служби; - ч. 1 ст. 182, ч. 4 ст. 334 ЦК України, за змістом яких право власності на нерухому річ, його виникнення, перехід і припинення підлягає державній реєстрації і з дня державної реєстрації визнається таким, що виникло, перейшло чи припинено; - абз.1 ч.1 ст.2, ч.ч. 2, 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за якими державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації; речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними в разі, зокрема, реєстрації таких прав відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; - ч.1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація прав та їх обтяжень здійснюється на підставі правовстановлюючих документів, у тому числі рішень судів, що набрали законної сили; - абз. 1 п.п.а) п. 6 .1; п.п.1.6; 2.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно (затверджено МЮ 28.01.2003 р. № 615, зареєстрованого МЮ 28.02.2003 р. № 66/7387), згідно з якими в 2004 р. оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна посвідчувалися з видачею свідоцтва про право власності органами місцевого самоврядування, зокрема, юридичним особам лише на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна і тільки за наявності, в тому числі акта комісії про прийняття об'єкта і введення його в експлуатацію; реєстрації підлягало право власності тільки на об'єкт нерухомого майна, будівництво якого закінчено та який прийнято в експлуатацію у встановленому порядку; для реєстрації виникнення, існування, припинення прав власності на нерухоме майно до БТІ подавалися правовстановлюючі документи за Додатком 1; -п.п. 6.10 Додатку 1 до п. 2.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, відповідно до яких в 2004-2005 р.р. правовстановлюючими документами, на підставі яких проводилася реєстрація прав власності на об'єкти нерухомого майна, були, зокрема, свідоцтво про право власності, видане органом місцевого самоврядування, і рішення суду про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна; - абз. 2 ч.1 ст.144 ГК України, за якою майнові права та майнові обов'язки суб'єкта господарювання виникають з актів органів місцевого самоврядування у випадках, передбачених законом; - ч.ч.1,3 ст.139 ГК України, згідно з якою основними фондами виробничого і невиробничого призначення є, зокрема, будинки, відображені в їх балансі; - ч.1 ст.66 ГК України, п.п.4.1; 4.2; 4.4; 4.5 Статуту ВВВТ № 52, затвердженого МОУ 04.04.2000 р. № 89, зареєстрованого Вінницькою міською радою 17.04.2000 р. № 2241, згідно з якими майном ВВВТ № 52 є, зокрема, основні фонди, вартість яких відображена в самостійному балансі; воно є державною власністю, закріплене за ВВВТ № 52 на праві повного господарського відання; ВВВТ № 52 володіє, користується та розпоряджається майном на свій розсуд, вчиняє щодо нього будь-які дії, що не суперечать чинному законодавству та Статуту; відчуження засобів виробництва, що є державною власністю і закріплені за ВВВТ № 52, здійснюється за погодженням з органом управління майном у порядку, встановленому чинним законодавством; ВВВТ № 52 має право списувати з балансу, зокрема, нежилі приміщення; - п.п.5,20,22 Типової інструкції про порядок списання матеріальних цінностей з балансу бюджетних установ (Наказ Мінекономіки № 142/181 від 10.08.2001 р., зареєстровано МЮ 05.09.2001 р. № 787/5978), за змістом яких списання з балансів установ матеріальних цінностей здійснюється шляхом їх продажу; безоплатної передачі; ліквідації (на підставі акту). Списання матеріальних цінностей з балансу (як ліквідація на підставі акту про списання) без наступної їх реалізації або передачі іншій бюджетній установі проводиться лише у випадках, коли подальше використання цих цінностей неможливе або економічно недоцільне; продаж матеріальних цінностей, які згідно з Інструкцією з обліку основних засобів та інших необоротних активів бюджетних установ, затвердженою наказом Держказначейства України 17.07.2000 р. № 64, зареєстрованою МЮ 31.07.2000 р. № 459/4680, віднесені до основних засобів, здійснюється тільки на конкурентних засадах (оскільки подібної Інструкції щодо державних комерційних підприємств в 2005 р. не існувало, а Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах (Постанова КМУ від 04.08.2000 р. № 1225) поширюється лише на військове майно, яким спірний магазин не був, то зазначена Типова інструкція застосовується до спірних правовідносин на підставі ч.1 ст.8 ЦК України за аналогією закону); - ч.4 ст.95, ч.1 ст.237 ЦК України, за якою керівник філії діє на підставі довіреності, виданої юридичною особою, тобто зобов'язаний або має право вчиняти лише ті правочини, які зазначені в довіреності; - ч.1 ст.15, ст. 392 ЦК України, згідно з якими лише юридичний (титульний) власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності на своє ж майно, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності; - ч.5 ст.124 Конституції України в редакції до 30.09.2016 р., ч.1 ст.14 ЦПК України, відповідно до яких судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими і підлягають виконанню на всій території України; - ч. 2 ст. 59, ст. 64 ЦПК України, ст.ст.1,2 Закону України «Про інформацію», ДСТУ 2732:2004 «Діловодство й архівна справа; терміни та визначення понять», за змістом яких у визначених законом випадках достовірними доказами підтвердження певних обставин в судових справах є лише оригінали чи належно засвідчені копії письмових доказів; - ст.ст.256, 257, ч.1 ст.261 ЦК України, відповідно до яких позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; - абз.4 п.37 Постанови № 5 Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», за яким правила про позовну давність не поширюються на позови про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України через невизначеність відносин щодо права власності; - п.8 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України від 01.01.2004 р., ст.344 ЦК України, зі змісту яких витікає, що в правовідносинах витребування майна з чужого незаконного володіння застосовується загальна позовна давність (три роки). З огляду на зміст встановлених фактів та обставин спірних правовідносин і регуляторних актів на час їх існування суд констатує, що станом на день первісної технічної інвентаризації 02.04.2002 р. магазину по [ADDRESS], ухвалення рішення про видачу державі в особі МОУ на нього свідоцтва про право власності 20.10.2004 р., видачі цього свідоцтва і його державної реєстрації 08.11.2004 р. спірний об'єкт нерухомості з невідомих підстав був на балансі ВВВТ № 52 і мав ознаки самочинної в незадовільному технічному стані будівлі, право власності на яку оформлене і зареєстроване бути за МОУ не могло, позаяк таке оформлення й реєстрація були можливі лише на новозбудований, перебудований або реконструйований об'єкт нерухомості і тільки за наявності акта комісії про його прийняття та введення в експлуатацію, що свідчить про незаконність процедури набуття МОУ права власності на цей магазин та відповідність самого факту набуття цього права принципу правової певності (визначеності) й абз.2 ч.1, ч.1 ст.144 ГК України, ч.1 ст.182, ч.4 ст.334 ЦК України, оскільки з часу державної реєстрації на підставі чинного правовстановлювального документу права власності даний об'єкт набув ознак обіговості (оборотоздатності) з індивідуально визначеними ознаками загальної площі 102,05 кв.м., конфігурації, площі та цільового призначення внутрішніх приміщень (тамбура «1» 2,7 кв.м. (прибудова «а»), торгівельної зали 58,4 кв.м., комори 12,9 кв.м., комори 28,05 кв.м. (основна будівля «А»), право власності на який засвідчувалося свідоцтвом серії [NUMBER] від 08.11.2004 р. та підтверджувалося записом в державному електронному реєстрі прав і книзі ФОН-1 Гайсинського МБТІ номер запису 154. Списання за актом (ліквідація) через незадовільний технічний стан магазину 20.01.2005 р. з балансу ВВВТ № 52 за згодою начальника Головного Управління торгівлі Тилу МОУ відповідало вимогам чинного законодавства і свідчило про спрямованість волі власника МОУ та законного з правом повного господарського відання володільця ВВВТ № 52 на його вибуття з їх володіння з огляду на зміст відомих їм правових норм, що регламентують порядок списання; враховуючи економічну невигідність для ВВВТ № 52 розбирання будівлі й законну можливість її як списану з балансу і вже невідносну до основних фондів продати без спеціального дозволу МОУ та без конкурсної процедури, факти існування у ВВВТ № 52 права на її відчуження, а також волі ВВВТ № 52 і МОУ на вихід магазину з їх володіння та власності належить вважати встановленими; в зв'язку з існуванням у ВВВТ № 52 права на відчуження списаного магазину без спеціального дозволу МОУ і на будь-яких засадах та волі ВВВТ № 52 і МОУ на його відчуження питання про те, знав чи міг дізнатись [PERSON], що він купляє цей магазин у особи, яка не мала права його відчужувати, дослідженню не підлягає як безпредметне. Зважаючи на те, що договір купівлі-продажу будівельних матеріалів від 12.09.2005 р., - фактично ж магазину як зареєстрованого об'єкта нерухомості, - був нотаріально непосвідченим, незареєстрованим, і через це неукладеним, а магазин [PERSON] самочинно реконструйовано в інший об'єкт загальною площею 98,4 кв.м. з якісно іншими конструктивними елементами, іншими конфігураціями, площами, цільовим призначенням внутрішніх приміщень (торгівельної зали 32,5 кв.м., підсобного приміщення 12,9 кв.м., підсобного приміщення 25,0 кв.м., торгівельної зали 12,9 кв.м., торгівельної зали 22,8 кв.м., санвузла 2,30 кв.м.), процедура отримання ним магазину у володіння та здійснення його поліпшень є також незаконними, але факт державної реєстрації права власності на нього за [PERSON] 27.12.2006 р. на підставі чинного правовстановлюючого документу - рішення суду від 08.12.2006 р., що набуло законної сили, - відповідав законодавству та принципу правової визначеності, а тому він став законним правонабувачем і правовласником. При цьому здійснення державної реєстрації права власності на якісно інший магазин іншої загальної площі 98,4 кв.м. і площ та конфігурації внутрішніх приміщень за [PERSON] означало перехід цього права від МОУ до [PERSON], одночасне набуття його [PERSON] та припинення у МОУ у зв'язку з переходом і припиненням існування саме майна МОУ - магазину з індивідуально визначеними ознаками неналежної якості, загальної площі 102,05 кв.м. та іншої конфігурації внутрішніх приміщень цієї будівлі; припинення права власності на дану нерухомість за МОУ спричинило безповоротну втрату юридичної чинності свідоцтва серії [NUMBER] від 08.11.2004 р. і титульності МОУ як колишнього власника зазначеного об'єкта. Таким чином, МОУ і [PERSON] перебувають в однаковому правовому становищі щодо отримання спірного майна в володіння, процедури оформлення права власності на нього та фактів юридичного набуття права власності на об'єкт нерухомості по [ADDRESS], основною ознакою якого для цілей вирішення справи є законне здійснення державної реєстрації права власності за кожним з них на підставі чинних на час реєстрації правовстановлюючих документів. Твердження статті 1 Першого протоколу Конвенції «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном» в контексті приписів ч.1 ст.41 Конституції України, ч.1 ст.317 ЦК України означає наявність у кожного права «непорушно» і «неперервно» (п.4 Академічного словника української мови (1970-1980)) володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, гарантію тривалого існування та реалізації цього права як загальне правило. Частина речення «ніхто не може бути позбавлений своєї власності» встановлює категоричну заборону позбавлення особи її власності і обов'язок держави ефективно захищати право власності, ця норма також є загальною. Все речення «ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права» визначає як виняток умови та мету відступу від гарантій мирного володіння своїм майном і зобов'язання ефективного захисту права власності; у всьому цьому реченні одночасно існують (співіснують) вимога захисту права власності забороною його позбавлення і вимога позбавлення цього права винятково в інтересах суспільства (з метою задоволення суспільного інтересу) та тільки лише на умовах, передбачених національним законом і загальними принципами міжнародного права, тобто несвавільно; при цьому словосполучення «на умовах, передбачених національним законом і загальними принципами міжнародного права» означає обов'язкову одночасну наявність як встановлених національним законом вагомих чітких підстав порушення захищуваного права власності (втручання в право), так і відповідність засобів цього порушення (заходів утручання) загальним принципам міжнародного права, в першу чергу принципу верховенства права, зокрема його складовим справедливості як розумно-прийнятної рівноваги прав і обов'язків учасників конкретних правовідносин, забезпеченої найбільш сприятливим для особи підходом й непокладенням на неї «особистого і надмірного тягаря», та правової певності (визначеності) як усталеного (стабільного), неперервного, непорушного існування протягом необхідного особі часу законно набутого нею конкретного права. З буквального змісту ст.1 Першого протоколу Конвенції, розвиненого усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), зокрема в рішеннях у справах «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, «Україна-Тюмень» проти України» від 22 листопада 2007 року, «Кривенький проти України» від 16.02.2017 р., витікають три критерії оцінки сумісності (відповідності) юридичного заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції ефективного його захисту і свавільного непозбавлення власності, а саме: -втручання повинно відповідати національному закону та загальним принципам міжнародного права, в першу чергу принципу верховенства права, зокрема його складовим справедливості і правової певності (визначеності); -втручання повинно мати на меті захист «суспільного», «публічного» інтересу та вчинятися без порушення принципів правової певності (визначеності) і справедливості; -конкретний захід втручання в право на мирне володіння майном має бути пропорційним меті захисту «суспільного», «публічного» інтересу, тобто повинно існувати обґрунтоване співвідношення (справедлива рівновага, необхідний баланс) між метою захисту «суспільного», «публічного» інтересу відновленням законності в майнових правовідносинах і поверненням майна у власність держави; наявність пропорційності між метою і заходом визнається тільки в разі непокладення на особу застосованим заходом «індивідуального і надмірного тягаря» та забезпечення найбільш сприятливого для неї підходу. В п.51 рішення в справі «Трегубенко проти України» (заява № 61333/00) ЄСПЛ зазначив, «що згідно з власною усталеною прецедентною практикою скасування остаточного і обов'язкового рішення суду, яким заявникові було присуджене «майно», є втручанням у право заявника на мирне володіння майном», а в п. 54 цього самого рішення ЄСПЛ зробив висновок, «що хоча правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес», але, виходячи із обставин цієї справи, цей інтерес мав на меті порушення основних принципів правової певності та доступу до суду. Тому цей аргумент має бути відхилений». З урахуванням змісту цих пунктів та фактичних обставин справи ЄСПЛ дійшов висновків, що скасування 25.09.1998 р. Пленумом Верховного Суду України остаточного судового рішення Верховного Суду України від 14.04.1993 р., яким підтримано рішення судів нижчих інстанцій про присудження заявнику «майна» в сенсі статті 1 Першого протоколу Конвенції, було втручанням в право заявника, здійснене у формі позбавлення його власності; що втручання було невиправданим через порушення пропорційності з покладенням на заявника «особистого і надмірного тягаря» припиненням існування законної підстави (остаточного судового рішення) здійснити своє майнове право; що забезпечення законності в цивільних правовідносинах як «суспільного» інтересу не повинно порушувати принципу правової певності, тобто у випадку конкуренції законності як «суспільного інтересу» і принципу правової певності (визначеності) як інтересу особи перевага надається останньому, а тому використання державою заходу втручання з метою забезпечення законності як прикриття для порушення принципу правової визначеності (певності) є неприпустимим. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції, якщо хоча б одного критерію не додержано, зокрема, коли скасуванням обов'язкового судового рішення про присудження особі придбаного в держави майна через тривалий час після набуття ним статусу остаточного та покладенням на неї «особистого і надмірного тягаря» безоплатним поверненням цього майна державі порушено принципи правової певності і справедливості. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особі, яка законно та добросовісно набула майно у власність; для оцінки законності, добросовісності і пропорційності в питаннях набуття та позбавлення майна мають значення існування правових підстав набуття майна у власність чи їх відсутність, поведінка сторін (їх представників) під час його відчуження - набуття (повністю дотрималися закону, порушили його неістотно чи порушили істотно), безоплатність чи оплатність набуття і співмірність ціни набуття з дійсною вартістю майна на той час, значущість на час набуття і на час витребування цього майна для сторін, їх ресурсність (майнова спроможність), відношення набувача до набутого майна (поліпшення і використання, неполіпшення і використання, неполіпшення і невикористання, неполіпшення і відчуження, поліпшення і відчуження, тривалість володіння, сплата чи несплата податків, існування на час витребування майна саме майна позивача з усіма його індивідуально визначеними ознаками на час вибуття); при цьому, якщо правовстановлювальним документом щодо витребовуваного майна є рішення суду, що набуло законної сили, то за апеляцією прокурора, органу державної влади чи місцевого самоврядування не може бути відкрите апеляційне провадження через один рік після його проголошення в силу приписів ч.3 ст.297 ЦПК України, на що звернув увагу Верховний Суд України в рішенні від 22.02.2017 р., ухваленому за заявою ТОВ «Оздоровчий комплекс «Вікторія», і що відповідає висновку ЄСПЛ в п.п.51, 54 рішення в справі «Трегубенко проти України». Застосування до спірних правовідносин норм, на які посилаються сторони як на юридичні підстави своїх вимог, визначається таким. Ст.349 ЦК України регулює відносини припинення права власності в тому числі на нерухоме майно у разі його знищення, тобто повної фізичної ліквідації, загибелі, припинення існування як об'єкта матеріального світу, речі; перероблення майна з одними індивідуально визначеними ознаками в майно того самого цільового призначення з іншими індивідуально визначеними ознаками виключає можливість застосування зазначеної норми. Зі змісту ст.344 ЦК України витікає, що право власності за набувальною давністю може бути визнаним лише за безтитульним володільцем чужого майна; наявність у позивача законного підтвердженого статусу юридичного власника майна унеможливлює визнання за ним права власності з цієї підстави. Можливість визнання судом права власності на своє майно відповідно до ст.392 ЦК України має той власник майна, право власності на це майно якого оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати цим власником документа, який засвідчує його право власності; для цілей ст.392 ЦК України власником майна є його юридичний власник, тобто особа, якій це майно належить за законом з праовоможностями володіння, користування й розпорядження, і юридична належність майна якій законно підтверджена; оспорювання права власності означає в першу чергу вчинення юридично значимих дій в юрисдикційному органі, що зазіхають на існуюче у власника право щодо свого майна; невизнанням права власності власника іншою особою є пасивне заперечення останньою наявності у власника правоможностей володіти, користуватися і розпоряджатися майном, яке той вважає своїм; втрата власником документа, який засвідчує його право власності на майно, як підстава позову про визнання права власності, - це втрата правовстановлюючого документа як офіційного носія інформації про правову належність майна, при цьому стосовно нерухомості документ, що засвідчує право власності на майно (правовстановлюючий документ) і доказ, що законно підтверджує існування у особи права власності на майно, є різними правовими поняттями: правовстановлюючим (засвідчувальним) документом як підставою державної реєстрації прав на нерухоме майно є, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, а законним підтвердженням юридичного існування в особи права власності на нерухоме майно, фактів виникнення, переходу або припинення прав на нього є відповідний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень чи в прирівняних до нього раніше заснованих реєстрах; втратою правовстановлюючого документа суд визнає його вихід будь-яким способом з володіння власника, залишення останнього без цього документа, тобто безповоротне припинення існування у власника наявного у нього раніше офіційного носія інформації про правоналежність майна; відсутність у позивача законного підтвердження існування у нього статусу юридичного власника нерухомого майна, - відповідного запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень чи в прирівняних до нього раніше заснованих реєстрах, - вказує на відсутність підстави для задоволення позову за ст.392 ЦК України; наявність у позивача законного підтвердження існування у нього юридичного статусу власника нерухомого майна у виді відповідного запису в держреєстрах у поєднанні з доведеними в судовому засіданні фактами оспорення чи невизнання його права власності, а також втрати власником документа, що засвідчує його право власності на це майно, викликають необхідність заявлені відповідно до ст.392 ЦК України вимоги задовільнити. Обов'язковими умовами існування в особи права на витребування майна в іншої особи на підставі ст.387 ЦК України є співіснування фактів: -наявності у позивача юридичного статусу власника майна, стосовно нерухомості підтвердженого відповідним записом в держреєстрах; -незаконності (правової безпідставності) заволодіння відповідачем майном позивача; -знаходження в володінні відповідача на час вирішення справи судом саме майна позивача, тобто майна, індивідуально визначені ознаки якого точно співпадають з індивідуально визначеними ознаками належного позивачу майна. Відсутність хоча б однієї з наведених умов робить неможливим витребування майна за правилами ст.387 ЦК України, але вирішальне із них значення має реальна наявність у відповідача саме майна власника за критерієм індивідуально визначених ознак; у разі невідповідності індивідуально визначених ознак в тому числі нерухомого майна, що перебуває в володінні відповідача, індивідуально визначеним ознакам майна позивача, законний власник не може витребувати своє майно у незаконного володільця через фізичну відсутність у відповідача саме майна власника, тобто майна з притаманними лише йому індивідуально визначеними ознаками, якими щодо об'єктів нерухомості є кількість поверхів, будівельні об'єми та площі, загальні площі, конфігурації і площі внутрішніх приміщень, матеріал, форма і якість конструктивних елементів будівлі, інженерних мереж, зовнішнє і внутрішнє опорядження (оздоблення), технічний стан і строк служби. Такий висновок відповідає правовим висновкам Верховного Суду України в постанові від 11.12.2007 р. (справа 3-3860к07) та в ухвалі від 25.02.2009 р. (справа 6-18007св08). За п.3 ч.1 ст.388 ЦК України власник має право витребувати своє майно лише у разі співіснування фактів: -наявності у позивача законного підтвердження юридичного статусу власника майна; -придбання особою майна власника за відплатним договором; -відчуження майна власника особою, яка не мала права його відчужувати; -відсутності у набувача (покупця) інформації про те, що відчужувач не мав права його продавати, або об'єктивної можливості отримати таку інформацію; -вибуття майна з володіння власника чи законного володільця не з їхньої волі; -фізичного існування на час витребування майна саме майна власника. Якщо юридичний статус власника нерухомого майна не підтверджено відповідним записом в Держреєстрі (держреєстрах), або належне власнику майно вибуло з володіння власника чи законного володільця з їх волі, чи майна з індивідуально визначеними ознаками саме майна власника фізично не існує, чи продавець майна мав право його відчужувати, чи набувач не знав і не міг знати про відсутність у продавця права на відчуження майна, то підстав для задоволення позову за правилами п.3 ч.1 ст.388 ЦК України немає. Правові ознаки існування в особи статусу юридичного власника та саме його майна вже визначено вище; відплатним для цілей ст.388 ЦК України є будь-який договір оплатного відчуження майна власником чи законним володільцем; відчуження майна власника особою, яка не мала права його відчужувати, означає його продаж особою за відсутності визначеної чинним законодавством можливості робити таке чи за наявності на це прямої заборони; вибуттям майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі належить вважати припинення правоможності володіння майном у його власника чи законного володільця за відсутності волі (бажання) на таке припинення у того, хто на момент вибуття майна ним володів; добросовісність набувача визначається відсутністю у нього інформації про те, що відчужувач не мав права продавати майно, а також відсутністю об'єктивної можливості як справедливій, добросовісній, розумній особі мати таку інформацію, що розгорнуто характеризує застосоване в ч.1 ст.388 ЦК України словосполучення «не знав і не міг знати»; тлумачити це словосполучення у спосіб, що суперечить його істинному змісту, - « не знав, але за обставинами справи повинен був знати», - забороняють приписи ч.1 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.14 ЦК України, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, тому що поняття «міг» співвідноситься з правом, а поняття «повинен був» - з обов'язком. З наведених досліджень норм матеріального права та фактичних обставин справи витікають такі висновки щодо позовних вимог сторін. Оскільки магазин загальною площею 102,05 кв.м. по [ADDRESS] фізично знищеним після його списання 20.01.2005 р. і дотепер не був, то підстав для задоволення вимог [PERSON] про припинення права власності на нього за МОУ відповідно до ст.349 ЦК України немає. З огляду на те, що право власності МОУ на магазин загальною площею 102,05 кв.м. по [ADDRESS] припинено фізичним припиненням існування саме цього об'єкта нерухомості з його індивідуальними ознаками загальної площі, конфігурації та площ внутрішніх приміщень, матеріалу та якості конструктивних елементів, зовнішнього й внутрішнього оздоблень (опоряджень), інженерних мереж, а також виникненням 27.12.2006 р. та існуванням у [PERSON] права власності на магазин по [ADDRESS] іншої загальної площі 98,4 кв.м. з іншими індивідуальними ознаками конфігурації та площ внутрішніх приміщень, матеріалу та якості конструктивних елементів, зовнішнього й внутрішнього оздоблень (опоряджень), інженерних мереж, то МОУ 27.12.2006 р. втратило статус юридичного власника магазину загальною площею 102,05 кв.м. по [ADDRESS], а [PERSON] 27.12.2006 р. законно набув статус юридичного власника магазину по [ADDRESS] загальною площею 98,4 кв.м. і має його на час вирішення справи. Оскільки законно набуте право власності титульним власником [PERSON] на магазин площею 98,4 кв.м. МОУ оспорює в суді вимогами про визнання права власності на магазин площею 102,05 кв.м. за тією самою адресою, а скасуванням 30.03.2015 р. з відмовою в позові про визнання права власності рішення суду від 08.12.2006 р. [PERSON] залишився без документа, який засвідчує його право власності, юридичне існування якого підтверджується відповідними записами в держреєстрах, що порушує право законного власника, то ефективно захистити його необхідно рішенням суду про визнання за [PERSON] права власності на цілий магазин загальною площею 98,4 кв.м. по [ADDRESS]. В зв'язку з тим, що законним (титульним) власником магазину загальною площею 98,4 кв.м. по [ADDRESS] є [PERSON], а не МОУ, а магазину загальною площею 102,05 кв.м. за цією адресою не існує, то позовні вимоги МОУ про визнання права власності на магазин загальною площею 102,05 кв.м. задоволені бути не можуть. Зважаючи на те, що МОУ не є законним (титульним) власником магазину загальною площею 98,4 кв.м., а магазину загальною площею 102,05 кв.м. не існує, останній 12.09.2005 р. за відплатним договором вибув з законного володіння ВВВТ № 52 і з його ж волі, ВВВТ № 52 мав право самостійно без спеціального дозволу МОУ продавати його як законно за згодою МОУ списаний з балансу і вже неналежний до основних фондів, про що [PERSON] було відомо, 27.12.2006 р. відповідними записами в держреєстрах на підставі рішення суду, що набрало законної сили, [PERSON] став законним власником магазину загальною площею 98,4 кв.м., то встановлених ст.387, п.3 ч.1 ст.388 ЦК України підстав для витребування цього майна від [PERSON] немає. При цьому суд зазначає, що відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 12.09.2005 р. та його державної реєстрації значення для висновків суду не має, оскільки необхідними і достатніми для вирішення цієї справи фактами є належність [PERSON] статусу власника магазину загальною площею 98,4 кв.м. по [ADDRESS] та фізична відсутність саме магазину МОУ загальною площею 102,05 кв.м.; останній з цих двох фактів має вирішальне значення для справи незалежно від змісту всіх інших: навіть якби були всі передбачені ст.387 ЦК України чи п.3 ч.1 ст.388 ЦК України підстави для витребування майна від [PERSON], фізична відсутність по [ADDRESS] магазину загальною площею 102,05 кв.м. та рештою існуючих станом на 12.09.2005 р. індивідуально визначених ознак унеможливлює витребування цього майна на користь МОУ через неіснування саме його майна як індивідуально визначеної речі - окремого об'єкта цивільних прав. В цьому ж контексті та в аспекті його доведеності й правомірності робіт і їх фінансування потрібно оцінювати твердження представника МОУ про те, що спірна будівля по [ADDRESS] в жовтні-грудні 2004 р. реконструйована за кошти МОУ в сумі 22672 грн.: організація робіт та їх оплата Гайсинською філією № 3 ВВВТ № 52 без відповідної довіреності ВВВТ № 52, без дефектного акта, без договору ВВВТ № 52 з виконавцем робіт, без проектно-кошторисної документації, без підписаних ВВВТ № 52 актів виконаних робіт не є законними; встановити відповідність об'ємів робіт витраченим матеріалам за актами від 04.10.2004 р. на 6634 грн.; 28.10.2004 р. на 5957,52 грн.; 21.12.2004 р. на 1228 грн.; 22.11.2004 р. на 1890 грн. (загалом на 15709,52 грн.) не є можливим, а зазначені в акті від 21.12.2004 р. роботи на 1228 грн. не є будівельними; за довідкою від 05.11.2004 р. вартість матеріалів витрачених на ремонт в філії № 3 ВВВТ № 52 складає 6277,40 грн.; філією № 3 ВВВТ № 52 перераховано ПП [PERSON] за будівельні матеріали 3000 грн. 08.09.2004 р. за договором від 08.09.2004 р.; 300 грн. 15.10.2004 р. за договором від 08.09.2004 р.; 500 грн. 20.10.2004 р. за договором від 08.09.2004 р.; 300 грн. 21.10.2004 р. за договором від 08.09.2004 р.; 1000 грн. 25.10.2004 р. за договором від 08.09.2004 р.; 2000 грн. 29.10.2004 р. за договором від 09.09.2004 р.; 1525,02 грн. 03.11.2004 р. за договором від 08.09.2004 р.; 4000 грн. 08.11.2004 р. за договором від 09.09.2004 р.; 510,40 грн. 17.11.2004 р. за договором від 09.09.2004 р., загалом 13135,42 грн.; за ремонтно-будівельні роботи ПП [PERSON] заплачено: 512 грн. в січні 2005 р. за договором від 08.09.2004 р.; 2256,50 грн. 03.09.2004 р. за договором від 03.09.2004 р.; 1277 грн. 09.11.2004 р. за договором від 08.09.2004 р.; 1890 грн. 24.11.2004 р. за договором від 05.09.2004 р.; 716 грн. 01.12.2004 р. за договором від 08.09.2004 р.; 1000 грн. 13.12.2004 р. за договором від 08.09.2004 р.; 500 грн. 22.12.2004 р. за договором від 08.09.2004 р.; 2200 грн. 15.09.2004 р. за договором від 13.09.2004 р., загалом 10351,50 грн.; разом за матеріали і роботи 13135,42+10351,50=23486,92 грн.; при цьому лише 1890 грн. перераховано за незаконним договором від 05.09.2004 р., всі решта сум - на підставі взагалі неіснуючих договорів від 03.09.2004 р.; 08.09.2004 р.; 09.09.2004 р.; 13.09.2004 р.; наведене, а також відсутність по [ADDRESS] магазину з індивідуально визначеними ознаками майна МОУ повністю нівелює значення цього твердження в питанні витребування майна, МОУ в такому випадку залишається право домагатися стягнення шкоди з винних в незаконному витрачанні державних коштів у рамках іншого провадження з дотриманням стандартів доказування. Скасування 30.03.20015 р. рішення суду від 08.12.2006 р. про визнання права власності за [PERSON] на магазин площею 98,4 кв.м. по [ADDRESS] з урахуванням приписів абз.3 ч.3 ст.297 ЦПК України має значення, наведене в п.51 рішення ЄСПЛ в справі «Трегубенко проти України» та висновку ВСУ в рішенні від 22.02.2017 р., ухваленому за заявою ТОВ «Оздоровчий комплекс «Вікторія», а також факту залишення [PERSON] без правовстановлюючого документа. Принагідно не зайве визначитися, чи існуючий висновок Верховного Суду України «майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею» може бути застосована у вирішуваному спорі. Оскільки в цьому висновку йдеться про вибуття майна з володіння власника на підставі рішення суду, а в розглядуваній справі майна у володінні власника МОУ не було через знаходження його в володінні ВВВТ № 52 на встановленому законом праві повного господарського відання, то враховувати його під час вирішення даного спору немає підстав через відсутність ознаки подібності правовідносин; крім того, скасування цього рішення ніяк не означає вибуття майна МОУ і ВВВТ № 52 з їх володіння поза їх волею ще й тому, що воля цих суб'єктів спірних відносин на вибуття від них магазину як основного засобу виробництва виражена в акті списання від 20.01.2005 р. та договорі купівлі-продажу, накладній, акті здачі-прийому від 12.09.2005 р., а не в рішенні суду від 08.12.2006 р., яке в період його чинності мало значення законного локального регуляторного акта в силу приписів ч.1 ст.8, ст.5 ЦК України, ч.5 ст.127 Конституції України в редакції до 30.09.2016 р., ч.1 ст.14 ЦПК України; скасуванням рішення здійснена на його підставі державна реєстрація магазину за [PERSON] автоматично юридичної сили не втратила та існує до цих пір. З огляду на обов'язок суду відповідно до п.4 ч.1 ст.214 ЦПК України безвідносно до позицій сторін вирішити під час ухвалення рішення питання, яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд вважає за необхідне обговорити можливість їх врегулювання додатковими засобами захисту цивільного права, передбаченими п.2 ч.3 ст.1212, ч.1 ст.1213 глави 83 ЦК України. Оскільки за цими нормами набувач зобов'язаний повернути потерпілому тільки безпідставно набуте майно і лише існуюче в натурі, то відсутність в натурі саме майна позивача виключає можливість його витребування у відповідача за кондикцією, що має місце в цій справі; крім того, кондикційні норми застосовуються до повернення майна з родовими ознаками, а не індивідуально визначеного майна. Перевіряючи сумісність заявленого МОУ юридичного заходу втручання в право [PERSON] на мирне володіння своїм майном шляхом його безоплатного витребування із гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції, суд зазначає, що за встановлених обставин такий захід не відповідав би національному закону, - ст.ст.387,388 ч.1 п.3, 1212 ч.3 п.2, 1213 ч.1 ЦК України, - та принципу верховенства права, - ч.2 ст.3 Конституції України, - і був би неспівмірним (непропорційним) з декларованою МОУ метою захисту «суспільного», «публічного інтересу» відновленням законності в спірних правовідносинах через вади в діях ВВВТ № 52 під час продажу магазину [PERSON] під видом будівельних матеріалів без реального його розбирання і самочинної ним переробки цього магазину в якісно інший об'єкт нерухомості; з позиції принципів справедливості та правової визначеності (певності) через одинадцять років після їх вчинення помилкові, але економічно йому вигідні дії ВВВТ № 52 як структурного підрозділу також відповідального за ці дії і надзвичайно ресурсного МОУ та [PERSON], тепер пенсіонера - особи з інвалідністю ІІІ групи, для якого орендна плата за магазин є життєво важливою і необхідною, поза розумним сумнівом є неістотними порушеннями закону, не потребують усунення судом та не можуть бути використані для свавільного втручання в його право на мирне володіння своїм майном шляхом позбавлення власності, тобто покладення на [PERSON] індивідуального та надмірного (непропорційного) тягаря під прикриттям захисту законності як суспільного інтересу. Таким чином, витребування у [PERSON] магазина загальною площею 98,4 кв.м. по [ADDRESS] одночасно не відповідало б усім трьом критеріям ЄСПЛ, що повністю виключає можливість задоволення вимог МОУ, оскільки втручання в передбачене Конвенцією право мирного володіння своїм майном у разі невідповідності заходу втручання хоча б одному з критеріїв визнається ЄСПЛ порушенням цього права і є неприпустимим. Щодо строків позовної давності, заяви про застосування яких подано представниками сторін, то, як зазначено вище, в спорах про визнання права власності через невизначеність для сторін питання про це право строки позовної давності не застосовуються, а безпідставність вимог [PERSON] про припинення права власності та зустрічних вимог МОУ про витребування майна з чужого незаконного володіння свідчить про відсутність законної потреби застосовувати до них позовну давність навіть за умови, що МОУ ще з 20.01.2005 р. в особі уповноважених органів та посадових осіб достеменно знало про юридичну внаслідок списання ліквідацію магазину по [ADDRESS]; впродовж наступних трьох років за даними щорічних бухгалтерських звітів, які ВВВТ № 52 надавало МОУ і в яких цей магазин як елемент основних фондів не значився, МОУ також могло довідатися про його вибуття. Висновки суду підтверджуються такими доказами. З показань [PERSON] та [PERSON] (начальник та головбух ВВВТ № 52 в 2004-2005 р.р.) видно, що списання магазину 1897 р. забудови по [ADDRESS] за згодою Головного Управління торгівлі Тилу МОУ здійснено через незадовільний технічний стан будівлі, яка використовуватись за призначенням вже не могла; оскільки розбирання магазину було б надто затратним і невигідним, то вигідно для себе ВВВТ № 52 продало його без розбирання як будівельні матеріали [PERSON] за 15000 грн., попередньо повідомивши йому про те, що магазин законно списаний з врученням зразка оригіналу акта списання від 20.01.2005 р., передало покупцю магазин за накладною і актом після внесення ним грошей в касу ВВВТ № 52. Ніякого капітального ремонту магазину та його фінансування в жовтні-грудні 2004 р. ВВВТ № 52 не здійснювало, документів про це Гайсинська філія № 3 не надавала, директор філії № 3 не мала права самостійно укладати договір на капітальний ремонт та його фінансувати, довіреності на такі дії вона не мала, причини такої поведінки директора і її показань слідчому про обізнаність керівництва ВВВТ № 52 про ремонт [PERSON] не відомі; на той час ВВВТ № 52 поточний ремонт діючих торгівельних приміщень, крім як по [ADDRESS] та інших райцентрах Вінницької області. МОУ знало про вибуття магазину по [ADDRESS] з його володіння з дня його списання 20.01.2005 р. та бухгалтерських звітів, які ВВВТ № 52 щорічно надавало МОУ, і в яких цей магазин на балансі був відсутній. Інвентаризаційною справою доведено, що станом на 02.04.2002 р. по [ADDRESS] знаходився магазин ВВВТ № 52 загальною площею 117,05 кв.м., що складався з тамбура-1 2,7 кв.м., торгівельної зали-2 58,4 кв.м., комори-3 12,9 кв.м., комори-4 28,05 кв.м., комори-5 5 кв.м., комори-6 10 кв.м.; позначався на плані літерами «А» - основна будівля, «а» - прибудова, «а-1» - прибудова; до 1917 р. забудови, в незадовільному технічному стані внаслідок зносу конструктивних елементів: фундамента - 50%, глинобитних обкладених цеглою стін - 50%, дощаних полів - 55%, шиферного даху - 55%, двостулкових вікон - 50%, дверей - 50%, водяного опалення - 50%, зовнішнє опорядження «під розшивку швів», внутрішнє - просте (т.7 а.с.20,21,22,25); магазин розташовано на наданій МОУ в постійне користування земельній ділянці площею 0,1025 га відповідно до державного акта серії ВН № 000810 від 05.07.2000 р. (т.7 а.с.30,34). Ніяких технічних та юридичних документів про спорудження цього магазину й набуття на нього правоможностей володіння й користування МОУ та ВВВТ № 52 матеріали інвентаризаційної справи та цивільної справи в цілому не містять, сторони та їх представники ніяких доказів про це суду не надали, в акті з описом № 1 та в акті за 1983 р. про нього не йдеться (т.7 а.с.31-32, т.6 а.с.58). На 05.11.2004 р. цей магазин залишався в такому самому незадовільному технічному стані, але вже загальною площею 102,05 кв.м. внаслідок знесення прибудови «а-1» з двома коморами «5» і «6» загальною площею 15 кв.м. (117,05-15=102,05 кв.м.) (т.7 а.с.20,21,22,27). 20.10.2004 р. виконком Гайсинської міської ради ухвалив рішення № 333 оформити право власності за державою в особі МОУ на будівлю магазину по [ADDRESS] загальною площею 102,05 кв.м., видати свідоцтво про право власності та провести відповідну реєстрацію; виконком зіслався на акт прийому-передачі від 30.12.1991 р., в якому як і в додатку до нього йдеться лише про передачу з балансу Гайсинської КЕЧ на баланс військторгу № 179 будівель, споруд і приміщень, вбудованих в житлові будинки: їдальню № 4 площею 177,5 кв.м., магазину № 63 площею 181,8 кв.м., магазину № 61 площею 186,3 кв.м.; магазину № 65 площею 117,05 кв.м. серед них немає, але є зроблений кульковою ручкою від руки напис «магазин № 65» з об'єднавчою дужкою з їдальнею № 4, хоча їдальня № 4 знаходиться за адресою [ADDRESS], а магазин № 65 є окремою будівлею по [ADDRESS] і предметом передачі-приймання за актом від 30.12.1991 р. не був і не міг бути як такий, що не відносився до об'єктів військового житлового фонду і не був на балансі Гайсинської КЕЧ (т.7 а.с.37,31,32); оригіналу внесеного кульковою ручкою запису «магазин № 65» в інвентаризаційній справі немає. Довідкою № 305 від 14.11.2003 р. ВВВТ № 52 повідомляє, що магазин № 65 по [ADDRESS] рахується на його балансі (т.7 а.с.33). Свідоцтво серії [NUMBER] від 08.11.2004 р. засвідчувало право власності держави в особі МОУ на цілу будівлю магазину латера «А» загальною площею 102,05 кв.м. по [ADDRESS], зареєстроване це свідоцтво 08.11.2004 р. в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно та в реєстровій книзі Гайсинського МБТІ ФОН-1 № майна в реєстрі № 8290755 (т.7 а.с.38,36); в цьому свідоцтві помилково не зазначено ще й реально на той час існуючої прибудови «а», яка разом з основною будівлею «А» складала загальну площу магазину 102,05 кв.м. Акт на списання основних засобів підтверджує факт списання ВВВТ № 52 з дебетного коду аналітичного обліку 13 і кредитного коду аналітичного обліку 10 будівлі по [ADDRESS], технічний стан - незадовільний, причина списання - ремонту не підлягає, кількість ремонтів не вказана; 20.01.2005 р. цей акт списання магазину погоджено мокрими підписом і печаткою начальника Управління торгівлі Тилу МОУ (т.5 а.с.191), що означає наявність волі і дозволу МОУ в особі його вповноваженого органу на вибуття з господарського обігу (юридичну ліквідацію) цього об'єкта нерухомості та наступне відчуження за встановленими правилами як будівельних матеріалів після розбирання чи як непотрібного в господарській діяльності вутлого об'єкта нерухомості; повноваження на погодження списання основних засобів містяться в чинній з 04.10.2004 р. по 12.02.2005 р. довіреності Міністра оборони України (т.1 а.с.105-106); твердження представника концерну «Військторгсрвіс» про незаконність цього акта внаслідок відсутності в ньому прізвища та ініціалів начальника УТТ МОУ суд до уваги не бере через те, що зазначена обставина не позбавляє цього документа юридичної сили як виконаного відповідно до встановленої чинним тоді наказом Мінстату України від 29.12.1995 р. № 352 форми. За нотаріально непосвідченим й незареєстрованим договором купівлі-продажу від 12.09.2005 р. [PERSON] купив у ВВВТ № 52 за ринковою ціною 15000 грн. будівельні матеріали по [ADDRESS], в касу ВВВТ № 52 сплатив за нього 15000 грн. (2970,3 дол. США на день сплати)відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 204, 12.09.2005 р. накладною № 48 та актом здачі-прийому ВВВТ № 52 передало [PERSON] будівельні матеріали разом з фундаментом (а фактично магазин), що вказує на наявність волі ВВВТ № 52 як законного володільця на відчуження [PERSON] та юридичну неукладеність договору купівлі-продажу магазину з одного боку і реальне отримання [PERSON] цього об'єкта в фактичне володіння й користування, - з другого (т.7 а.с.46-78). Рішенням суду від 08.12.2006 р. позов [PERSON] від 03.12.2006 р. до ВВВТ № 52 задоволено, визнано дійсним нотаріально непосвідчений договір купівлі-продажу від 12.09.2005 р. нерухомого майна по [ADDRESS], визнано право власності на нежитлове приміщення-магазин загальною площею 98,40 кв.м. по [ADDRESS] за [PERSON], 27.12.2006 р. за цим рішенням право власності за [PERSON] зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно та реєстровій книзі ФН-1 Гайсинського МБТІ, - але вже на магазин загальною площею 98,4 кв.м. після знесення тамбура «а» і зміни площі зі 102,05 кв.м. на 98,4 кв.м., з іншими конфігураціями і площами внутрішніх приміщень: торгівельної зали 32,5 кв.м., підсобного приміщення 12,9 кв.м., підсобного приміщення 25,0 кв.м., торгівельної зали 12,9 кв.м., торгівельної зали 22,8 кв.м., санвузла 2,30 кв.м., іншої якості конструктивних елементів та будівлі в цілому: в доброму технічному стані після капітального ремонту, нульовим відсотком зносу, кам'яним фундаментом, цегляними обкладеними пінопластом стінами, цегляними та гіпсокартонними перегородками, підшитим гіпсокартоном перекриттям, покритою плиткою та лінолеумом підлогою, шиферною покрівлею, металопластиковими вікнами та дверима, з інженерно-технічними мережами опалення, електропостачання, водопостачання, каналізації, якісним зовнішнім та внутрішнім опорядженням (оздобленням) (т.7 а.с.43,42,41,40,22,23); такий самий опис технічного стану цього магазину зроблено у звіті про незалежну його оцінку від 27.12.2016 р. з визначенням ринкової вартості об'єкта 796725 грн. (т.6 а.с.88,98-99). За повідомленням Гайсинського МБТІ первинна реєстрація права власності на об'єкт по [ADDRESS] проведена 08.11.2004 р. за державою в особі МОУ, 27.12.2006 р. здійснено перереєстрацію (перехід права власності на цей об'єкт) за [PERSON], станом на 29.12.2012 р. право власності на дану будівлю зареєстровано за [PERSON] (т.5 а.с.73-75,249). Висновком експерта в рамках кримінального провадження № 42013010420000034 за фактом ремонту в жовтні-грудні 2004 р. за державні кошти в сумі 22672 грн. магазину по [ADDRESS], який представники МОУ та концерну «Військторгсервіс» вважали належним, допустимим і достовірним доказом для цілей цієї цивільної справи, підтверджено, що зазначені в акті від 21.12.2004 р. роботи на суму 1228 грн. не є будівельними, а встановити відповідність об'ємів робіт, затрачених матеріалів і вартості неможливо в актах від 04.10.2004 р. на 6634 грн.; від 28.10.2004 р. на 5957,52 грн.; від 21.12.2004 р. на 1228 грн.; від 22.11.2004 р. на 1890 грн. загалом на 16937,52 грн.; за довідкою від 05.11.2004 р. вартість матеріалів витрачених на ремонт в філії № 3 ВВВТ № 52 складає 6277,40 грн.; філією № 3 ВВВТ № 52 перераховано ПП [PERSON] за будівельні матеріали 3000 грн. 08.09.2004 р. за договором від 08.09.2004 р.; 300 грн. 15.10.2004 р. за договором від 08.09.2004 р.; 500 грн. 20.10.2004 р. за договором від 08.09.2004 р.; 300 грн. 21.10.2004 р. за договором від 08.09.2004 р.; 1000 грн. 25.10.2004 р. за договором від 08.09.2004 р.; 2000 грн. 29.10.2004 р. за договором від 09.09.2004 р.; 1525,02 грн. 03.11.2004 р. за договором від 08.09.2004 р.; 4000 грн. 08.11.2004 р. за договором від 09.09.2004 р.; 510,40 грн. 17.11.2004 р. за договором від 09.09.2004 р., загалом на 13135,42 грн.; за ремонтно-будівельні роботи ПП [PERSON] заплачено: 512 грн. в січні 2005 р. за договором від 08.09.2004 р.; 2256,50 грн. 03.09.2004 р. за договором від 03.09.2004 р.; 1277 грн. 09.11.2004 р. за договором від 08.09.2004 р.; 1890 грн. 24.11.2004 р. за договором від 05.09.2004 р.; 716 грн. 01.12.2004 р. за договором від 08.09.2004 р.; 1000 грн. 13.12.2004 р. за договором від 08.09.2004 р.; 500 грн. 22.12.2004 р. за договором від 08.09.2004 р.; 2200 грн. 15.09.2004 р. за договором від 13.09.2004 р., загалом на 10351,50 грн.; разом за матеріали і роботи 13135,42+10351,50=23486,92 грн.; при цьому лише 1890 грн. перераховано за незаконним договором від 05.09.2004 р., всі решта сум - на підставі взагалі неіснуючих чи невідносних до справи договорів від 03.09.2004 р.; 08.09.2004 р.; 09.09.2004 р.; 13.09.2004 р. (т.7 а.с.65-69). З належно незасвідченої ксерокопії договору № 5 на виконання ремонтних робіт з 05.09.2004 р. між [PERSON] та ПП [PERSON] (т.7 а.с.63-64) останній до 25.11.2004 р. зобов'язався виконати ремонтно-будівельні роботи невідомо якого за якою адресою об'єкта, підпису директора Гайсинської філії № 3 ВВВТ № 52 [PERSON] і печатки договір не містить, а тому лише через це не може бути законною підставою проведення будь-яких робіт на будь-якому об'єкті ВВВТ № 52 і належним, допустимим і достовірним доказом їх виконання саме за адресою [ADDRESS]; насправді ж договору підряду на виконання капітального ремонту об'єкта нерухомості директор Гайсинської філії № 3 ВВВТ № 52 взагалі не мав права підписувати і фінансувати через відсутність на це повноважень, в тому числі у належно оформленій довіреності; складання ж актів виконання в 2004 р. робіт на об'єкті по [ADDRESS] без належно укладеного договору підряду, без проектно-кошторисної документації і оплата цих актів державними (МОУ) коштами не відповідають ДБН-2000, а тому зазначені акти (т.7 а.с.59-62) не є законними і достовірними доказами проведення в 2004 р. ремонту магазину по [ADDRESS] та без дефектного акта, без належно укладеного договору підряду на капітальний ремонт, без проектно-кошторисної документації (локальних і зведеного кошторисів) не повинні були беззастережно прийняті до уваги експертом під час дослідження, що вказує на істотну ваду висновку і неможливість його використання судом в цій справі як доказу в цілому лише з цих підстав; зрештою, обґрунтованість належними, допустимими та достовірними доказами твердження про ремонт в 2004 р. спірного магазину за кошти МОУ має значення лише для стягнення шкоди з винних, а не для витребування переробленого в іншу річ магазину від [PERSON] незалежно від того, хто його переробляв, оскільки, як зазначено вище, індивідуально визначена річ є незамінною, тільки її існування породжує речові права на неї, а фізичне припинення існування індивідуально визначеної речі внаслідок повного чи часткового знищення або переробки в іншу річ припиняє речові права саме на неї і в останньому випадку є правопороджуючим фактом щодо нової (іншої) речі; до того ж, об'єктивними й достовірними матеріалами інвентаризаційної справи встановлено, що прибудова «а» до основної будівлі «А» існувала станом на 05.11.2004 р., в актах за жовтень-листопад-грудень 2004 р. її знесення не значиться так само як і влаштування та оздоблення полів, стін, стелі, зміни вікон і дверей на металопластикові, застосування гіпсокартону та пінопласту, шпаклівки тощо, а 22.12.2006 р. прибудови вже не існує, сама будівля набула якісно інших ознак за всіма конструктивними елементами й у цілому, що спростовує твердження представника МОУ про проведення в жовтні-грудні 2004 р. капітального ремонту магазину за кошти МОУ (т.7 а.с.36,40,41,42) навіть без врахування показань свідків [PERSON] та [PERSON] про відсутність у ВВВТ № 52 в 2004-2005 р.р. будь-якої інформації про ремонт магазину по [ADDRESS] та його фінансування. 18.12.2014 р. МОУ подало апеляцію на рішення від 08.12.2006 р., 02.02.2015 р. апеляційне провадження відкрите, рішенням апеляційного суду від 30.03.2015 р. рішення місцевого суду від 08.12.2006 р. скасовано і ухвалено нове: «В позові [PERSON] до ДП Міністерства оборони України «Вінницький відділ військової торгівлі № 52 західного оперативного командування» про визнання права приватної власності - відмовити».Резолютивна частина цього рішення не містить висновку про відмову в задоволенні вимог про визнання дійсним договору від 12.09.2005 р. (т.7 а.с.50-57), рішення апеляційного суду від 30.03.2015 р. означає припинення для [PERSON] існування документа, що засвідчує його право власності на магазин загальною площею 98,4 кв.м. по [ADDRESS], залишення його без цього документа, що співвідноситься з однією з установлених ст.392 ЦК України нормативних підстав позову про визнання права власності; ухвала апеляційного суду від 30.03.2015 р. не має значення для цієї справи в аспекті дії ч.2 ст.223 ЦПК України, позаяк підстави позову, встановлені факти і правовідносини в обох справах не ті ж самі, а істотно відмінні, що підтверджується змістом мотивувальної частини рішення в розглядуваній справі; протилежний висновок означав би необхідність відмовити [PERSON] в позові про визнання права власності, залишивши спір невирішеним всупереч приписам ст.1 ЦПК України та принципу правової певності (визначеності) як елементу верховенства права, - а це неприпустимо. Постанова слідчого про закриття кримінального провадження від 17.01.2014 р. та ухвала слідчого судді від 20.02.2014 р. про відмову в задоволенні скарги на цю постанову (т.7 а.с.72-79) з висновками про оплату Гайсинською філією № 3 21986,92 грн. за виконані ПП Мамедгусейновим роботи в жовтні-грудні 2004 р. як докази ремонту саме спірного магазину до уваги судом не беруться, тому що в силу ч.ч.3,4 ст.61 ЦПК України не мають преюдиційного значення та належно спростовані зазначеними вище аргументами. В т.5 а.с.19-208 і т.7 а.с.188 містяться документи, що свідчать про здавання [PERSON] в оренду магазину по [ADDRESS] і забезпечення ним оплати земельної ділянки, на якій він розташований, концерну «Військторгсервіс»; факт сплати [PERSON] податку на цей магазин як на нерухомість підтверджується платіжним документом на а.с.187 т.7. Пенсійне посвідчення та довідка до акта огляду МСЕК (копії т.4 а.с.191) свідчать, що [PERSON], [INFO], є пенсіонером і особою з інвалідністю третьої групи. Початок процедури банкрутства концерну «Військторгсервіс» підтверджує копія ухвали господарського суду м.Києва від 10.05.2017 р. (т.6 а.с.241-242). Доводи сторін за вимогами, визнаними судом безпідставними, достатньо вагомо спростовані зазначеними вище аргументами, висновками та доказами. Крім того, за: - ч. 5 ст. 75 ГК України в редакції 28.07.2005 р. державне комерційне підприємство має право відчужувати лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно входить, і, як правило, на конкурентних засадах тільки ті майнові об'єкти, що належать до основних фондів; - абз. 2 п. 1 Положення про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю (в редакції Наказу ФДНУ від 9.03.2004 р. № 604, зареєстрованого в МЮ 13.04.2004 р. № 471/9020) відчуження майна - це передача права власності на державне майно, яке перебуває на балансі суб'єктів господарювання, іншим юридичним та фізичним особам шляхом його продажу за грошові кошти; отже, на майно, яке не перебуває на балансі (списане), дія цих норм не поширюється, а тому посилання представника МОУ на них та ще й в редакції 30.07.1999 р. як на матеріально-правове обґрунтування вимог про витребування майна до уваги судом не береться. Лист концерну «Військторгсервіс» (а.с.159 т.7) про те, що нерухоме майно ВВВТ № 52 ЗОК в 2005 р. не списувалося до уваги не береться як такий, що суперечить наведеним вище достовірним доказам і також тому, що концерн став правонаступником ВВВТ № 52 тільки в 2007 р. й через це не може мати документів ВВВТ № 52 ЗОК за 2004-2005 р.р., про що письмово повідомив суду представник концерну «Військторгсервіс» (т.7 а.с.177). Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати залишаються за сторонами в розмірі сплачених за позовні вимоги, у задоволенні яких судом відмовлено; задоволення позовної вимоги [PERSON] до МОУ та концерну «Військторгсервіс» про визнання права власності обумовлює необхідність стягнути порівно з останніх на користь позивача сплачений ним судовий збір в сумі 7697 грн. за платіжним дорученням № 286 (т.7 а.с.189); судовий збір в сумі 4789 грн. за платіжним дорученням № 14013856-3 від 19.02.2016 р. (т.5 а.с.162) підлягає поверненню [PERSON] як зайво сплачений за винятком 25 копійок, які необхідно зарахувати в розмір сплаченого ним судового збору 7697,25 грн. з ціни позову 769725 грн., а також за винятком 551,20 грн. як суми судового збору з вимоги про припинення права власності, що має немайновий характер; стягненню з відповідачів на користь [PERSON] у зв'язку з цим підлягають 3848,62 грн. з кожного, а поверненню [PERSON] - 4237,55 грн. (4789-551,20-0,25=4237,55).

Outcome: approved