Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

03 листопада 2020 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про виселення з житлового будинку. В позові зазначила, що їй на праві власності належить житловий будинок по [ADDRESS] . Разом з нею в будинку зареєстровані та проживають її діти [PERSON] , 2000 року народження, [PERSON] , 2003 року народження та [PERSON] , 2006 року народження. У даному будинку не зареєстрований але проживає її колишній чоловік [PERSON] . Протягом останніх двох років він систематично вчиняє насильство в сім`ї психологічного характеру, застосовує до неї грубу фізичну силу, з цього приводу вона неодноразово зверталася до органів поліції. На підставі зазначеного просила суд виселити відповідача із зазначеного житлового будинку, який належить їй на праві власності. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Також пояснила, що перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого має трьох дітей. Після розірвання шлюбу продовжила проживати з відповідачем, за власні кошти придбала будинок в смт. Березнегувате, до якого разом з ним та дітьми переїхала. З серпня 2020 року перестала проживати з відповідачем через постійні сварки та образливе чіпляння, однак він продовжує проживати у її будинку, вчиняє стосовно неї сімейне насилля, в зв`язку з чим вона змушена ночувати у родичів та знайомих. З приводу поведінки відповідача зверталася до поліції, однак це результатів не дало, він продовжує сваритися та участі у витратах сім`ї не бере. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог позивачки, пояснив, що 26 років проживає з позивачкою однією сім`єю та від сумісного проживання мають трьох дітей. У шлюбі вони перебували лише кілька років. Раніше вони проживали в с. Калуга Березнегуватського району, а в 2018 році переїхали до смт. Березнегувате, оскільки позивачка придбала тут будинок, продавши будинок у селі. Через подружню зраду в серпні 2020 року припинив з нею сімейні відносини, але жити в будинку залишився, оскільки будь-якого іншого житла не має, будинок у якому він зареєстрований повністю зруйнований. Також пояснив, що він постійно працює по найму, приносить додому продукти харчування, надає позивачці кошти на утримання дітей та сплату комунальних послуг, однак їх не вистачає, оскільки вона не працює та участі у витратах сім`ї не приймає. Інколи між ними виникають сварки на побутовому ґрунті, однак він фізичного насилля до позивачки не застосовує. Відзиву на позовну заяву до суду не направляв. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши докази у справі, суд дійшов наступного. Тривалий час, близько 26 років, позивачка та відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали однією сім`єю та перебували у шлюбі, який 13 березня 2018 року було розірвано. Вказане не заперечується сторонами та підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Березнегуватським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 13 березня 2018 року (а.с.9). Від сумісного проживання сторони мають трьох дітей 2000, 2003 та 2006 року народження, які проживають разом з ними у будинку по [ADDRESS] , що належить позивачці на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Березнегуватської державної нотаріальної контори Миколаївської області 22 грудня 2018 року, реєстровий номер 957 (а.с.2-8). До вказаного будинку відповідач вселився за згодою позивачки та після припинення фактичних шлюбних відносин з нею у серпні 2020 року, залишився проживати у ньому, як колишній член сім`ї, оскільки іншого житла він не має, а будинок, в якому він зареєстрований, зруйновано. Про зазначене свідчить акт обстеження депутата Березнегуватської селищної ради від 02 грудня 2020 року та не заперечується сторонами у справі (а.с.26). Як в позовній заяві так і в судовому засіданні позивачка стверджувала, що відповідач систематично вчиняє щодо неї сімейне насилля, погрожує їй фізичною розправою, в зв`язку з чим вона змушена звертатися до поліції. З довідки Березнегуватського відділення поліції від 30 жовтня 2020 року та пояснень сторін встановлено, що 20 вересня 2020 року між ними відбулася сварка, в ході якої відповідач ображав позивачку нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, однак тілесних ушкоджень не завдавав та з ним було проведено профілактичну бесіду (а.с.10-14). Також в ході розгляду справи судом, 27 листопада 2020 року відповідач вчинив відносно позивачки домашнє насилля, яке виразилося у словесних образах та погрозах, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю. Вказане вбачається з постанови судді Березнегуватського районного суду від 18 грудня 2020 року, якою провадження у справі закрито через малозначність правопорушення (а.с.46). Судом встановлено, що спір між сторонами стосується виселення колишнього чоловіка позивача з підстав порушення ним правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі. Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. За змістом статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР, тобто дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ними спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до статті 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з частиною першою статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правила співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Результат аналізу статті 116 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Законом України «Про попередження насильства в сім`ї» (Розділ ІІІ) передбачено систему спеціальних заходів з попередження насильства в сім`ї, що належать до запобіжних заходів та виступають формою реагування з боку держави на вчинення особою актів сімейного насильства з метою індивідуальної профілактики насильницької поведінки та запобігання вчинення сімейного насильства в особливо тяжких формах Статтею 15 вказаного Закону встановлено, що члени сім`ї, які вчинили насильство в сім`ї, несуть кримінальну, адміністративну чи цивільно-правову відповідальність відповідно до закону. До особи, яка вчинила насильство в сім`ї, може бути застосована цивільно-правова відповідальність у формі виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР Водночас на підставі статті 116 ЖК Української РСР можна виселити особу за наявності двох умов: систематичне порушення правил співжиття, вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі- Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Домашнє насильство визнається грубим порушенням прав людини, однак у цій справі необхідно вирішити питання розумного балансу між правом позивачки на особисту недоторканість та правом відповідача на житло. Вирішуючи цей спір суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). На обґрунтування своїх вимог позивачка надала суду довідку Березнегуватського відділення поліції, якою проведено перевірку її заяви та встановлено факт сварки між нею та відповідачем 20 вересня 2020 року, в ході якої останній ображав її нецензурною лайкою, погрожував застосуванням фізичної сили, однак тілесних ушкоджень не завдавав. Також в ході судового розгляду судом встановлено випадки домашнього насилля відповідачем стосовно позивачки 18 лютого 2019 року та 27 листопада 2020 року, тобто один за 1 рік 9 місяців до звернення до суду з даним позовом, а інший вже після подачі позовної заяви, що не може свідчити про систематичність порушення правил співжиття відповідачем та вжиття до нього заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Іншого суду не надано (а.с.46,47). У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У контексті даної справи з урахуванням встановлених обставин та наданих доказів, суд доходить висновку, що немає необхідності втручання в право відповідача на житло шляхом його виселення через відсутність у нього іншого житла та недоведеність позивачкою саме систематичного порушення правил співжиття, вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. За такого позовні вимоги позивачки є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed