Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-27 00:00:00

03 лютого 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. В заяві посилався на те, що 24.11.2001 року вони з відповідачем уклали шлюб, від якого [INFO] народилася донька - [PERSON] . Спільне життя з відповідачем не склалося, через відсутність спільних інтересів, різні погляди на життя, втрати почуття любові одне до одного, відсутність порозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини, сімейні обов`язки. В результаті поступового погіршення відносин подальше спільне проживання та збереження шлюбу виявилось неможливим та з 04 січня 2020 року позивач з відповідачем не підтримують шлюбних відносин, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, тому просив шлюб розірвати. 18 лютого 2020 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідач подала до суду заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі та розгляд справи за її відсутності. Враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, суд вважає за можливе здійснювати розгляд у судовому засіданні без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог частини другої статті247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24 листопада 2001 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб №[NUMBER] , виданим Боярським міськвиконкомом Києво-Святошинського району Київської області. Від шлюбу подружжя має доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Із позову та заяв сторін, поданих на адресу суду, встановлено, що подальше спільне проживання позивача та відповідача є неможливим. Відповідно до статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею п`ятою Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно із частиною першою статті 24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Аналіз наведених положень свідчить про те, що як при укладенні шлюбу так і при його розірванні передбачається реалізація волі жінки та чоловіка без будь-якої дискримінації та примушування та/або утримання у шлюбних відносинах. Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на зміст наведених норм матеріального права та враховуючи зібрані у справі докази суд доходить висновку, що відносини, які склалися між подружжям вказують на те, що їх подальше спільне проживання є неможливе, а тому надання строку на примирення суд вважає недоцільним. Позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: approved