Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

04.12.2019 року [PERSON] (далі по тексту позивачка) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту відповідач) про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення з квартири. Так, позивачка просить суд: - усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , паспорт громадянина України серії\~ [NUMBER] , виданий 10 квітня 1996 року Білгород-Дністровським МВ УМВС України в Одеській області, який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з квартири [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків - реєстраційний номер облікової\~ картки платника податків [NUMBER] ,\~ паспорт громадянина України № [NUMBER] , виданий 22 травня 2019 року органом № 5118, яка зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] судові витрати за розгляд позовної заяви. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.12.2019 року відкрито загальне позовне провадження по справі № 495/10521/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення з квартири. По справі призначено підготовче судове засідання (а.с.51-52). В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, але її представник адвокат Васильєв П.О. подав до суду клопотання про доручення письмових пояснень осіб та розгляд справи у відсутність позивача та його представника. Вказав, що у разі неявки відповідача без поважних причин та не подання ним відзиву у встановлений строк, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , відзив або заперечення на позов [PERSON] до суду не надавав та в судові засідання жодного разу не з`явився, без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було надіслано запит до Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області щодо доступу до персональних даних [PERSON] , [INFO] (а.с.49). Згідно відповіді, що надійшла з Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, [PERSON] року народження, зареєстрований з 08.06.1996 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.50). Так, ухвала суду та повістки про призначення слухання справи, а також копія позовної заяви [PERSON] з додатками до неї були надіслані на адресу [PERSON] ( [ADDRESS] ), яка наявна в матеріалах справи та за якою він зареєстрований. Між тим, усі документи з зазначеної адреси були повернуті до суду без вручення адресату (а.с.105, 111, 124). Відповідно до ст.128 Цивільного процесуального кодексу України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи . У разі\~ненадання учасниками\~справи інформації\~щодо їх\~адреси судова\~повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно із ч.3 ст.131 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.223 ЦПК України). Частиною 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч.1 ст.280 Цивільного процесуального\~кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Про заочний\~розгляд справи\~суд постановляє\~ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою (ст.281 ЦПК України). Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, відповідач [PERSON] , був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, він жодного разу не з`явився в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подав відзив, а позивачка [PERSON] , не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.11.2020 року постановлено розгляд справи 495/10521/19 за позовом позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод\~у користуванні\~та розпорядженні\~майном шляхом\~виселення з\~квартири провести у заочному порядку. У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової шкоди) (ч.1, п.п. 8, 9 ч.2 ст.16 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 лютого 2008 року, виданого на підставі розпорядження органу приватизації від 12 лютого 2008 року № 9817 та Договору дарування від 01 серпня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С. та зареєстрованого в Реєстрі № 586 (а.с.15-18). Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28 лютого 2008 року № 17914335 та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 03 грудня 2019 року № 191261758 державну реєстрацію права власності на квартиру, яка розташована за: [ADDRESS] , проведено за [PERSON] (а.с.19-22). За твердженням позивачки, вона тривалий час не має змоги користуватись та розпоряджатись належною їй квартирою, використовувати її для власного проживання в нормальній атмосфері, оскільки в неї зареєстроване місце проживання [PERSON] , [INFO] , який там фактично проживає, не будучи власником зазначеної квартири. Факт проживання [PERSON] у належній [PERSON] квартирі підтверджується відміткою про реєстрацію місця проживання у паспорті громадянина України [PERSON] , та Домовою книгою на зазначену квартиру, яка розпочата 28 лютого 2008 року (а.с.26-30). Крім того, факт проживання відповідача у належній позивачці квартирі підтверджуться письмовими поясненнями свідків [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які вказали, що відповідач проживає в належній позивачці квартирі та постійно вчиняє з нею сварки, що робить не можливим її проживання у власній квартирі (130-138) . Позивачка зазначає, що будучи власником зазначеної квартири, вона не бажає, щоб у належній їй власності проживав відповідач, однак останній в добровільному порядку виселитись із квартири не бажає. Крім цього позивачка зауважує, що відповідачем постійно вчиняються сварки в нетверезому стані, що робить неможливе її проживання в належній її квартирі, що підтверджуються листом Білгород-Дністровського ВП ГУ НП в Одеській області від 08 листопада 2019 року № 42/В-18 та листом Білгород-Дністровського ВП ГУ НП в Одеській області від 18 листопада 2019 року № 42/В-23 та доданими до нього документи (матеріалами ЖЕО 4439 від 08 квітня 2019 року, ЖЕО 17904 від 04 листопада 2019 року за зверненням [PERSON] ), матеріалами справи № 495/3148/19 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності та матеріалами справи № 495/10372/18 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності (а.с.31-47) . Перебування відповідача по теперішній час в вищезазначеній квартирі створює перешкоди в реалізації позивачкою в повному обсязі прав та охоронюваних законом інтересів власника зазначеного майна, а також через викладені обставини роблять неможливим її проживання з відповідачем в одній квартирі. Дані обставини і стали підставою для звернення [PERSON] з відповідною позовною заявою до суду. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Згідно із\~статтею 317\~Цивільного кодексу\~України,\~власникові належать\~права володіння,\~користування та\~розпоряджання своїм\~майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до\~частин першої\~та другої\~статті 319\~Цивільного кодексу\~України,\~власник володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд. Власник\~має право\~вчиняти щодо\~свого майна\~будь-які\~дії,\~які не\~суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до\~статті 383\~Цивільного кодексу\~України,\~власник житлового\~будинку,\~квартири має\~право використовувати\~помешкання для\~власного проживання,\~проживання членів\~своєї сім`ї,\~інших осіб\~і не\~має права\~використовувати його\~для промислового\~виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Відповідно до\~частин першої\~та другої\~статті 386\~Цивільного кодексу\~України,\~держава забезпечує\~рівний захист\~прав усіх\~суб`єктів\~права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до\~статті 391\~Цивільного кодексу\~України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Згідно із п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. З матеріалів справи вбачається, що позивачка є власником квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 лютого 2008 року, виданого на підставі розпорядження органу приватизації від 12 лютого 2008 року № 9817 та Договору дарування від 01 серпня 2016 року. Між тим, позивачка не має змоги користуватись та розпоряджатись належною їй квартирою, використовувати її для власного проживання в нормальній атмосфері, так як в даній квартирі зареєстроване місце проживання відповідача, який там фактично проживає, не будучи власником зазначеної квартири та чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні належним позивачці на праві власності квартирою, а саме постійно вчиняє сварки, перебуваючи при таких сварках в нетверезому стані, що робить неможливе проживання позивачки в належній її квартирі. Вказані вище обставини підтверджуються листом Білгород-Дністровського ВП ГУ НП в Одеській області від 08 листопада 2019 року № 42/В-18 та листом Білгород-Дністровського ВП ГУ НП в Одеській області від 18 листопада 2019 року № 42/В-23 та доданими до нього документи (матеріалами ЖЕО 4439 від 08 квітня 2019 року, ЖЕО 17904 від 04 листопада 2019 року за зверненням [PERSON] ), матеріалами справи № 495/3148/19 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності та матеріалами справи № 495/10372/18 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, по якій 28 листопада 2019 року винесена судом постанова. Крім цього, в матеріалах справи наявні письмові пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які вказали, що проживають в одному мікрорайоні з позивачкою та відповідачем підтвердили та підтвердили, що дійсно [PERSON] постійно вчиняються сварки з [PERSON] у житловому приміщенні, в якому вони проживають разом та яке є власністю [PERSON] зазначили, що при таких сварках [PERSON] перебуває у нетверезому стані, що робить неможливе проживання позивачки належній її квартирі. Зазначені обставини свідкам відомі як зі слів позивачки, так і вони самі неодноразово були свідками таких сварок (а.с.130-138). Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст.150 Житлового кодексу України). Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ст.116 Житлового кодексу України). Велика Палата Верховного Суду у справі\~№569/4373/16-ц досліджувала правила виселення із житлового приміщення. Щодо практики ЄСПЛ про виселення, у пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників щодо застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві»:містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що \~заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес і перебуває в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) мети, досягнення якої передбачається, та засобів, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07). Таким чином, з аналізу чинного законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача, так як відповідачка не є власником та не зареєстрована у будинку, з якого позивач має намір її виселити, а навпаки має у приватній власності окреме житло та офіційне місце реєстрації за іншою адресою. Крім цього, відповідачка не є членом сімї позивача та своїм незаконним проживанням у будинку позивача чинить йому перешкоди для належного здійснення своїх законних прав власності та нормального життєвого існування. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення з квартири, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved