Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

02 липня 2014 року до суду надійшов зазначений позов. При подачі позову дотримано вимоги ч.3 ст.118 ЦПК України (а.с.12). В позові зазначено, що з 29 жовтня 2010 року, відповідач є власником квартири [ADDRESS]. Позивач надає відповідачу житлово-комунальні послуги за що відповідач, як власник зобов'язаний сплачувати їх вартість відповідно до встановлених тарифів. Ті обставини, що відповідач не уклав з позивачем відповідний договір не звільняє його від оплати наданих послуг, якими він користувався та продовжує користуватись. На цей час заборгованість відповідача за надані житлово-комунальні послуги з 01 червня 2012 року по 01 червня 2014 року (в межах строку позовної давності) складає 2 247 грн. 05 коп. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, зазначив, що позивачем за вказаний період з 01 червня 2012 року по 01 червня 2014 року, відповідачу, як власнику квартири були надані в повному обсязі відповідні житлово-комунальні послуги. Посилання відповідача на ті обставини, що з ним не було укладено письмового договору про надання послуг, вважає необґрунтованими, оскільки надані житлово-комунальні послуги відповідач фактично отримував, а діюче законодавство не вимагає обов'язкову письмову форму договору про надання послуг. Також, вважає необгрунтованими доводи відповідача, щодо обов'язкового ліцензування таких видів діяльності. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав пояснив, що у позивача відсутня ліцензія на надання житлово-комунальних послуг наявність якої на його думку є обов'язковою. З ним як споживачем послуг не було укладено договір, відповідно до вимог закону. Вважає, що позивач взагалі немає права на укладання договорів про надання житлово-комунальних послуг, оскільки не має ліцензії на цей вид діяльності, крім того відповідно до витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, Якимівське орендне підприємство «Виробниче об'єднання житлово-комунального господарства та побутового обслуговування» останнім не передбачено наявність таких видів діяльності, як надання житлово-комунальних послуг. Крім того в рішеннях селищної ради виконавцем послуг та встановлення тарифів на послугу з утримання будинків та прибудинкових територій зазначено не орендного підприємства «Виробниче об'єднання житлово-комунального господарства та побутового обслуговування», а інше підприємство Якимівське ВОЖКХ та ПО. Вважає, що послуги були надані позивачем не якісні та в повному обсязі, а лише на 3-5 відсотків, а довідки та розрахунки позивача є фальшивими. Крім того, надав письмові заперечення проти позову. Суд вислухавши пояснення осіб які беруть участь у справі дослідивши письмові докази приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач є виконавцем житлово-комунальних послуг в смт. Якимівка Запорізької області, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Якимівської селищної ради Запорізької області №3 від 20 січня 2010 року. Перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надає позивач, затверджено рішенням виконавчого комітету Якимівської селищної ради Запорізької області №4 від 19 січня 2011 року. Тарифи на житлово-комунальні послуги затверджені рішенням виконавчого комітету Якимівської селищної ради Запорізької області №165 від 06 грудня 2011 року. Суд не приймає доводи відповідача, що позивач не є виконавцем послуг, оскільки в рішеннях Якимівської селищної ради (а.с.50,51,54) зазначено, інше підприємство, а саме: Якимівське виробниче об'єднання житлово-комунальне господарство та побутове обслуговування, оскільки фактично рішення ради стосувалось Якимівського орендного підприємства «Виробниче об'єднання житлово-комунального господарства та побутового обслуговування (ВОЖКХ та ПО), а неповне викладання назви підприємства у рішенні сесії не може бути обставиною, яка свідчить, що позивач не є виконавцем послуг. Також суд не приймає до уваги доводи відповідача про обов'язкове ліцензування зазначеного виду діяльності, оскільки обов'язкове її ліцензування не передбачено Законом України « Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до доказів наданих позивачем, згідно даних бухгалтерського обліку та інформації про особовий рахунок по квартирі [ADDRESS] за період з 01 червня 2012 року по 01 червня 2014 року сума заборгованості за житлово-комунальні послуги перед позивачем складає 2247,05 грн., що підтверджується наданими довідками про нарахування (а.с.13-16, 49). Згідно зі ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачі зобов'язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або Законом. Відповідач є одноособовим власником квартири з 29 жовтня 2010 року, зазначені обставини підтверджуються витягом про державну реєстрацію прав (а.с.10) та поясненнями самого відповідача в судовому засіданні відповідно до яких він був власником 1/3 частини кварти [ADDRESS], а на підставі договору дарування, став одноособовим власником вказаної квартири. Вказана обставина визнана сторонами та відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Суд вважає, що відповідач, як власник житла є споживачем послуг та зобов'язаний їх вчасно оплачувати у порядку строки та розміри, що передбачено положеннями ст.ст. 20,32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Факт відсутності письмового договору укладеного між сторонами, як на підставу для відмови оплати послуг суд вважає, необґрунтованим виходячи з наступного. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій». З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». В судовому засіданні були досліджені відповідні докази, щодо направлення на адресу відповідача Договорів, щодо надання відповідних послуг (а.с.60-65), разом з цим передбачений обов'язок щодо укладання вказаних письмових Договорів відповідач не виконав. Як пояснив відповідач в судовому засіданні він не погодився з запропонованими йому умовами Договорів, про що направив на адресу позивача «протоколи разногласий» (а.с.70-75), разом з цим, вказані протоколи не можуть бути підставою для відмови від укладання Договору або для того, щоб вважати його неукладеним. Так, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та іншими актами цивільного законодавства не передбачено укладання типового договору про надання житлово-комунальних послуг між управителем та споживачами, а також обов'язковість письмової форми договору про надання житлово-комунальних послуг, що підтверджується ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої договором вважається усний чи письмовий правочин між споживачем і виконавцем про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Згідно частини 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору(відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо ), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Відповідно до довідки про нарахування та сплату житлово-комунальних послуг по особовому рахунку власника житла квартири [ADDRESS], за 2012, 2013 та 2014 роки, частково здійснювалася оплата наданих послуг ( а.с. 13-15). Відповідно до ч. 2 ст. 205 ЦК України угода, для якої законом не передбачена обов'язкова письмова форма вважається укладеною, якщо поведінка сторін свідчить про їх волевиявлення до виникнення відповідних правових наслідків, сторони мають право самостійно обирати форму угоди. Доказів тому, що власник житла квартири [ADDRESS] звертався до позивача з заявами про відмову від прийняття послуг які йому надаються суду не надано. Таким чином, відповідно до ч.3 ст. 205 ЦК України , споживач [PERSON], прийняв пропозицію щодо укладення договору та виразив свою згоду на отримання відповідних послуг шляхом мовчання. Посилання відповідача на надання послуг неналежної якості як підставу для відмови оплати наданих послуг, суд вважає необґрунтованими оскільки позивач не був позбавлений щодо реалізації своїх прав передбачених ст.ст.18,20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, повинен довести вказані обставини надавши відповідні докази. За таких обставин суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість заявлених вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 2247 ( дві тисячі двісті сорок сім) грн. 05 коп. Також відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати за сплати судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved