Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

03 липня 2014 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі 1/4 частини доходу щомісячно на утримання доньки [PERSON] на період навчання, мотивуючи свої вимоги тим, що дитина продовжує навчання, знаходиться повністю на її утриманні та потребує матеріальної допомоги. 22.09.2014 до початку судового засідання позивач подала через канцелярію суду письмову заяву про зменшення розміру позовних вимог до 1/6 частки доходу відповідача. Відповідач у поданійсуду письмові заяві позов визнав. Фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося відповідно до ст. 197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Просудове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. У пункті 24 постанови № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд приймає визнання відповідачем позову, оскільки це не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Судом встановлено, що шлюб між сторонами розірваний 31 липня 2003 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 10). Від шлюбу сторони мають спільну доньку - [PERSON], [INFO], яка мешкає разом з позивачем (а.с. 12, 14). Відповідно до довідки від 24 червня 2014 року № 136, [PERSON] навчається в Чернігівському професійному ліцеї побуту з 01 вересня 2012 року по 30 червня 2015 року на денній формі навчання (а.с. 13). Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 3 ст. 199 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати повнолітніх дітей, якщо ті продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Виходячи із зазначених правових норм, що регулюють дані спірні правовідносини, фактичних обставин справи, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, суд вважає за необхідне їхзадовольнити, стягнувши з відповідача аліменти в розмірі 1/6 частки всіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з 03 липня 2014 року відповідно до вимог ст. 191 Сімейного Кодексу України та до закінчення навчання - 30 червня 2015 року, але не більш ніж до досягнення [PERSON] 23 років. Суд визнає необхідним застосувати п.1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України і допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. Враховуючи викладене,

Outcome: approved