Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

02 березня 2015 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулися позивачі [PERSON] та [PERSON] із вищевказаним позовом до [PERSON] про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої внаслідок затоплення квартири. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що у їх спільній сумісній власності перебуває квартира розташована за адресою: [ADDRESS]. Власницею зазначеної квартири є позивач [PERSON], що підтверджується Договором обміну нерухомого майна зареєстрованого в Комунальному підприємстві Криворізьке бюро технічної інвентаризації 10 травня 2001 року. Відповідач [PERSON] проживає поверхом вище у квартирі [ADDRESS]. Зазначили, що 24 грудня 2014 року їх квартиру було затоплено. Згідно з актом комісії Житлово-експлуатаційної організації №8 від 25 грудня 2014 року, причиною затоплення було недотримання правил користування сантехнічними приладами в квартирі відповідача. Згідно з тим же актом їм завдано майнову шкоду, яка складається із наступного: 1) спальня: зіпсовано шпалери площею 4 кв.м; зіпсована клеїва окраска площею 3,5 кв.м; 2) коридор: зіпсовано шпалери площею 5,3 кв.м, зіпсована полістиролова плитка на стелі площею 0,5 кв.м; 3) кухня: зіпсовано шпалери загальною площею 4,5 кв.м; зіпсована полістиролова плитка на стелі площею 1,5 кв.м; 4) ванна кімната: зіпсована полістиролова плитка площею 1,0 кв.м. На стелі вітальні, ванної й туалету з'явилися мокрі жовті плями загальною площею близько 4,6 кв.м. Причиною недотримання правил користування сантехнічними приладами у квартирі відповідача згідно з указаним актом Комунального підприємства ЖЕО №8, визнано перелив води в ванній кімнаті із за незакритого своєчасно крану. Унаслідок залиття, їх квартира потребує термінового поточного ремонту, оскільки мешкати в ній стало неможливо. Відповідач добровільно відшкодовувати завдану шкоду не бажає попри неодноразові звернення. Неправомірними діями відповідача їм завдано і моральної шкоди, яка виразилась у негативних емоціях та переживаннях з приводу пошкодження майна та неможливості нормального користування ним, порушення звичного способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для його нормалізації. Хвилювання та думки про те, як відновити свою квартиру, тримали їх у постійній нервовій та психологічній напрузі, що вплинуло на відносини в сім'ї та на роботі. Крім того, залиття квартири створило для них дискомфорт та нервове напруження, оскільки вони постійно відчувають в квартирі сирість, вологу та запах плісені. Крім того, вони витратили не мало часу на поїздки до оцінювача, житлово-будівельної організації та органів судової влади з метою визначення вартості відновлювальних робіт, отримання необхідних документів для підтвердження розміру шкоди, та доведення особи винної в її заподіянні, що спричинило ряд незручностей та проблем, марно згаяного часу, який міг би бути витрачений на сім'ю та роботу. Крім того, вони не мають можливості здійснити самостійно за власні кошти ремонт квартири, оскільки для них сума вартості ремонтно-відновлювальних робіт є досить значною, виходячи з отриманого місячного доходу, який витрачається лише на необхідність проживання сім'ї. Вказані вище обставини, спричинили ряд негативних наслідків та моральні втрати і страждання для них. Розмір відшкодування за завдану моральну шкоду вони оцінили у 1000 грн. На підставі вищевикладеного просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В подальшому, 03 серпня 2015 року, позивачами було збільшено позовні вимоги, так останні просили суд винести рішення, яким стягнути із відповідача на їх користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири - 3190,63 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири - 1000,00 грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи - 900,00 грн., та сплаченого судового збору - 243,60 грн. Присутній в залі суду позивач [PERSON] надав пояснення по суті справи, підтримав уточнені позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити. Позивач [PERSON] до зали суду не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала до суду заяву, у якій прохала суд розглядати справу за її відсутності, уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, та просила суд їх задовольнити. Присутня в залі суду відповідач [PERSON], проти заявлених позовних вимог заперечувала у повному обсязі, надала до суду письмові заперечення, в яких посилалася на ті обставини, що вона зареєстрована та мешкає в квартирі [ADDRESS] з 1995 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Зазначила, що дійсно 24 грудня 2014 року, сталося залиття водою квартири позивачів, де на той час мешкали квартиранти. Позивачами була викликана аварійна служба, працівники якої, зайшовши до неї в квартиру та оглянувши бойлер, з якого потекла вода, встановили, що лопнула гайка, зазначивши, що її вини в цьому немає. Після того часу до неї позивачі не зверталися. Про те, що був складений акт про залиття квартири, вона дізналася у суді 27 квітня 2015 року, коли отримала копію позовної заяви. Зазначила, що в обґрунтування її вини позивачами надано суду акт про залиття квартири та інші ушкодження від 25 грудня 2014 року, складений комісією в складі головного інженера КП «ЖЕО № 8» [PERSON], майстрів КП «ЖЕО №8» [PERSON], [PERSON], інженера КП «ЖЕО № 8» [PERSON] та слюсаря-сантехніка КП «ЖЕО № 8» [PERSON], лише в присутності позивача [PERSON] Вважає, що причини залиття квартири [NUMBER] в акті вказані невірні, час складання акту не вказано. Згідно відповіді директора КП «ЖЕО № 8» [PERSON] від 07 травня 2015 року, вих.№279 - 24 грудня 2014 року о 17.00 годині до диспетчера аварійної служби КП «ЖЕО № 8» в телефонному режимі надійшла заявка від мешканців квартири [ADDRESS] з питання затоплення квартири. Заявка була виконана о 17.40 годин, опис робіт в Журналі реєстрації заявок аварійної служби відсутній. Посилалася на те, що Акт про залиття квартири [ADDRESS], є неналежним доказом у справі, оскільки складений без її відома та у її відсутність, що є грубим порушенням з боку працівників КП «ЖЕО № 8». Про те, що прийде комісія і буде складено акт про залиття квартири, її не повідомляли. В цей час вона знаходилась на роботі. Від підпису вона не відмовлялася, тому що не була присутня. Зазначила, що працівники КП «ЖЕО № 8» ані в день залиття квартири позивачів, ані пізніше до її квартири, з метою встановлення причин залиття, не приходили, акт про залиття в її присутності не складали, окремого акту про залиття стосовно її квартири також не складали. Вважає, що встановити причину залиття квартири позивачів, вказану в наданому акті від 25 грудня 2014 року, неможливо без огляду працівниками КП «ЖЕО № 8» її квартири. Складання ж акту лише за результатами огляду залитої квартири позивачів, не дозволяє встановити причину такого залиття, а від так довести її винність та встановити причино-наслідковий зв'язок між неналежним утриманням нею сантехнічних приладів та негативними наслідками, що настали. Зазначила також, що про відшкодування шкоди в добровільному порядку позивачі до неї не зверталися. Також посилалася на те, що не є згодною з висновком судової будівельно-технічної експертизи №134. Щодо вимог позивачів про відшкодування моральної шкоди, зазначила, що вони є необґрунтованими, а позивачі не надали, та не довели ступінь своїх моральних страждань. На підставі вищевикладеного просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вислухавши пояснення учасників процесу, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи із наступного. Так, суд, згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК України), розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог та в межах поданих доказів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За правилом ст.317 ЦК України, змістом права власності - є право володіння, користування і розпорядження майном. За ч.3 ст.386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Підставою звернення позивачів до суду із позовом є захист прав та майнових інтересів власників, у зв'язку із пошкодженням майна внаслідок залиття, на отримання відшкодування шкоди. У ст.60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зважаючи на позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно зі ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Під час розгляду справи, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником двох кімнатної квартири [NUMBER], розташованої у будинку [ADDRESS], що підтверджується договором обміну нерухомого майна від 03 квітня 2001 року, посвідченого на товарній біржі «Новий Вік», та зареєстрованого Криворізьким БТІ 10 травня 2001 року (реєстрова книга №55п, стор.№104, запис №104) (а.с.6). З наданої відповідачем [PERSON] копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, вбачається, що остання є власником квартири [ADDRESS] (а.с.70), та значиться зареєстрованою в ній (а.с.11). З копії відповіді директора КП «ЖЕО №8» №279 від 07 травня 2015 року, вбачається, що 24 грудня 2014 року о 17.00 годині до диспетчера аварійної служби КП «ЖЕО № 8» в телефонному режимі надійшла заявка від мешканців квартири [ADDRESS] з питання затоплення квартири. Заявка була виконана о 17.40 годин, опис робіт в Журналі реєстрації заявок аварійної служби відсутній (а.с.71). З акту про залиття від 25 грудня 2014 року, складеного комісією в складі головного інженера КП «ЖЕО № 8» [PERSON], майстрів КП «ЖЕО №8» [PERSON], [PERSON], інженера КП «ЖЕО № 8» [PERSON] та слюсаря-сантехніка КП «ЖЕО № 8» [PERSON], вбачається, що було встановлено факт затоплення квартири [NUMBER], в будинку [ADDRESS]. Причиною затоплення квартири позивачів зазначено недотримання правил користування сантехнічними приладами (перелив води у ванній із за незакритого своєчасно крану). Мешканцям квартир [NUMBER] та [NUMBER] запропоновано вирішити питання стосовно затоплення квартири [NUMBER] в досудовому або судовому порядку (а.с.5). Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №134 від 08 липня 2015 року, та додатками до нього, проведеної експертом ПП «Експоцентр» [PERSON] (свідоцтво [NUMBER], дійсне до 13 липня 2015 року), експерт прийшов до висновку, що матеріальний збиток, завданий позивачам в результаті залиття квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], складає суму 3190,36 грн. (а.с.41-63). З наданої відповідачем [PERSON] копії довідки №12 від 05 травня 2015 року, виданої завідувачем КДНЗ №129, вбачається, що остання працює в дитячому закладі №129 вихователем, і 25 грудня 2014 року, згідно графіка працювала в першу зміну з 07.00 до 13.00 години (а.с.72). Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», утримання приватизованих квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкових територій, які затверджуються Кабінетом Міністрів України, незалежно від форм власності на них. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 3 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно з ч.2 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Згідно з ч.2 ст.1166 ЦК України особа, яка задала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61цього Кодексу. Відповідно до роз'яснень, даних в п.2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування» від 27 березня 1992 року №6, з наступними змінами та доповненнями, при розгляді позовів про відшкодування шкоди, повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. З наведеного випливає, що у правовідносинах щодо відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди: не позивач доводить наявність вини відповідача, а відповідач доводить відсутність своєї вини. При цьому відповідачем [PERSON] до суду не надано жодного доказу в спростування доводів позивачів стосовно її вини в заподіянні шкоди, що виразилося у затопленні квартири позивачів. Вказані обставини повністю підтверджуються та узгоджуються поясненнями сторін, наданими під час судового розгляду, письмовими доказами. Отже, суд вважає встановленим, що залиття квартири за адресою: [ADDRESS] сталося у зв'язку із недотриманням відповідачем [PERSON] правил користування сантехнічними приладами. Посилання відповідача [PERSON] про те, що Акт про залиття від 25 грудня 2014 року, не є належним доказом, також не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки відповідачем суду не наданого жодного доказу в підтвердження даних обставин. Враховуючи, що залиття квартири за адресою: [ADDRESS] сталося внаслідок дій та бездіяльності відповідача [PERSON], суд приходить до висновку, що саме відповідач повинна нести відповідальність за шкоду, завдану залиттям квартири. Що стосується відшкодування витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.79 ЦПК України, до судових витрат належать витрати за проведення судових експертиз. Враховуючи вимоги ст.79 ЦПК України, позовні вимоги позивачів щодо стягнення витрат у розмірі 900,00 грн. на проведення судової будівельно-технічної експертизи також підлягають задоволенню, оскільки відносяться до витрат, пов'язаних із розглядом справи. Вирішуючи спір в частині вимог щодо стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Законодавче визначення моральної шкоди, підстави для її відшкодування передбачено у ст.ст.23, 1167 ЦК України. Відповідно до вимог ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, моральна шкода полягає в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначаються судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховується вимоги розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У той же час згідно роз'яснень даних у п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з п.5 згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України відповідно до загальних засад цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. При вирішенні даної категорії спорів, суд зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому у спорах про відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди, згідно з якою саме відповідач доводить відсутність своєї вини у завданні шкоди. Позивачі довели завдану їм шкоду, протиправність дій відповідача, причинний зв'язок між ними, а відповідач відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України не довів відсутність своєї вини. Звертаючись з позовом, позивачі зазначили, що залиття їхньої квартири, яке сталося з вини відповідача [PERSON] призводить до порушення нормального ритму їх життя. За таких обставин суд приходить до висновку, що неправомірними діями відповідача [PERSON] позивачам була спричинена моральна шкода, що виразилося в погіршенні їх побутових умов проживання, нервових переживань, зміни звичного порядку життя у зв'язку із судовими розглядами даної справи. Також, суд вважає, що заявлений розмір моральної шкоди не є завищеним та є розумним, та є спів розмірним із завданою матеріальною шкодою, обсягу душевних хвилювань, тому суд вважає, що грошовим еквівалентом відшкодування моральної шкоди є сплата відповідачем коштів на користь позивачів в сумі 1000 грн., що виходить із засад розумності та справедливості. Крім того, у відповідності з положеннями ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачів підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 243,60 грн. (а.с.1). З урахуванням викладеного,

Outcome: approved