Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

04.03.2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Миколаївського обласного центру зайнятості (далі МОЦЗ) про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу /а.с.2-6/. Свої вимоги мотивувала тим, що з 12.09.2017 до 16.11.2017 року на підставі наказу № 294-к від 11.09.2017 року працювала на посаді заступника директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості. Наказом № 388-к від 15.11.2017 року з 17.11.2017 року була переведена на посаду директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ. Наказом директора МОЦЗ № 56-к від 15.02.2019 року трудовий договір з нею розірваний з ініціативи МОЦЗ і вона звільнена з посади директора з 18.02.2019 року без зазначення визначених КЗпП України підстав, у зв`язку з чим вважає своє звільнення незаконним. Посилається на те, що у наказі зазначено про її звільнення з метою виконання рішення Миколаївського апеляційного суду від 06.11.2018 року у справі № 484/770/18 щодо зобов`язання перевести [PERSON] з посади директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості на посаду директора Первомайської міськрайонної філії Миколаївського обласного центру зайнятості, однак таким рішенням не зобов`язано МОЦЗ звільняти її з роботи. Відсутнє посилання на відповідну норму КЗпП України, в якому не передбачено підставою звільнення переведення іншого працівника на певну посаду, яку вона обіймала. Також звільнення відбулося без погодження з Головою Державної служби зайнятості. За таких обставин просить скасувати наказ директора МОЦЗ № 56-к від 15.02.2019 року «Про звільнення [PERSON] ». як незаконний, поновити її на роботі на посаді директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ. Крім того просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.02.2019 року до дня прийняття судового рішення. Ухвалою суду від 05.03.2019 року відкрите провадження у справі за наданим позовом в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено справу до судового розгляду на 09.04.2019 року /а.с.1/. 27.03.2019 року до суду надійшла заява відповідача Миколаївського обласного центру зайнятості про часткове визнання позову [PERSON] , в якій МОЦЗ визнав повністю вимогу про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі; частково визнав вимогу [PERSON] про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, за період з 19.02.2019 року, а не з 18.02.2019 року /а.с.57/; додав до вказаної заяви письмові докази /а.с.60-69/. У заяві зазначено, що постановою Миколаївського апеляційного суду у справі № 484/770/18-ц зобов`язано МОЦЗ перевести [PERSON] з посади директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості на посаду директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ на підставі його заяви від 20.01.2018 року. МОЦЗ було не зрозуміло, як виконувати зазначене рішення, оскільки на вказану посаду вже була переведена [PERSON] , а КЗпП не передбачає звільнення у зв`язку з переведенням іншої особи за рішенням судку. У роз`ясненні судового рішення апеляційним судом було відмовлено. Судове рішення є обов`язковим до виконання і Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області було видано виконавчий лист, за яким 29.11.2018 року було відкрите виконавче провадження. В подальшому 18.01.2019 року за невиконання судового рішення на МОЦЗ було накладено штраф. На виконання судового рішення керівництвом МОЦЗ було винесло наказ №56-к від 15.02.2019 року про звільнення [PERSON] з посади директора Первомайської філії, а 18.02.2018 року винесено наказ № 61-к про переведення на вказану посаду [PERSON] Відповідач вважає, що наказ № 56-к від 15.02.2019 року про звільнення [PERSON] є незаконним, оскільки КЗпП України дійсно не передбачає звільнення працівника у зв`язку з переведенням на займану посаду іншого працівника, навіть за рішенням суду. МОЦЗ було вимушене провести таке звільнення на виконання рішення суду, оскільки за невиконання судового рішення передбачена кримінальна відповідальність. У зв`язку з визнанням факту незаконного звільнення позивачки відповідач визнає вимогу про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу як таку, що ґрунтується на нормах КЗпП України, але вважає, що сума має бути обчислена з 19.02.2019 року, тому що саме з цієї дати [PERSON] була позбавлена можливості працювати і згідно табелю обліку робочого часу останнім днем її роботи зазначено 18.02.2019 року; за цей день їй нараховано заробітну плату. 08.04.2019 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи з самостійними позовними вимогами [PERSON] на первісний позов [PERSON] /а.с.83-85/, в яких він просить відмовити [PERSON] в задоволенні позову, посилаючись на те, що до переведення на посаду директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ [PERSON] обіймала посаду заступника директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості. Її переведення на посаду директора відбулося на підставі її заяви у зв`язку з реорганізацією базового центру зайнятості. Вважає таке переведення незаконним, оскільки відповідно до ст. 36 ч.3 КЗпП України вона мала бути переведена на таку саму посаду, що обіймала раніше і станом на день її переведення така посада у філії була вільною, а він перебував на посаді директора регіонального центру зайнятості і мав бути переведений на посаду директора філії. Вважає звільнення [PERSON] законним, оскільки воно проведено на виконання рішення апеляційного суду, а формулювання звільнення може бути змінене судом. 25.03.2019 року [PERSON] як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, пред`явив позов до Миколаївського обласного центру зайнятості про визнання незаконними дій та рішення Миколаївського обласного центру зайнятості щодо переведення 15.11.2017 року [PERSON] з посади заступника директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості на посаду директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ згідно наказу № 388-к від 15.11.2017 року /а.с.29-32/. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що постановою Миколаївського апеляційного суду від 06.11.2018 року у справі № 484/770/18 відповідача було зобов`язано перевести його з посади директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості на посаду директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ на підставі його заяви від 20.01.2018 року. Наказом № 61-к від 18.02.2019 року на виконання вказаного рішення керівництво МОЦЗ перевело його на вказану посаду, яку вже обіймала [PERSON] на підставі наказу МОЦЗ № 388-к від 15.11.2017 року. Такий наказ вважає незаконним, оскільки у Первомайському міськрайонному центрі зайнятості посаду директора обіймав він, однак під час реорганізації відповідна посада директора філії йому не була запропонована; під час реорганізації він перебував у відпустці по догляду за дитиною, однак все ж таки 20.01.2018 року він подав заяву про переведення його на аналогічну посаду у Первомайській міськрайонній філії МОЦЗ, яка була проігнорована. Вважає, що [PERSON] не могла бути переведена з посади заступника на посаду директора філії, оскільки таку посаду до реорганізації обіймав він. У зв`язку з перебуванням його у декретній відпустці [PERSON] могла бути переведена на посаду директора лише тимчасово - на час перебування його у відпустці по догляду за дитиною. За наведених обставин просить визнати незаконними дії та рішення МОЦЗ щодо переведення 15.11.2017 року [PERSON] з посади заступника директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості на посаду директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ згідно наказу № 388-к від 15.11.2017 року, оскільки такі дії і рішення порушили його право бути переведеним на відповідну посаду у реорганізованій філії установи. Ухвалою суду від 27.03.2019 року залучено до у часті в наданій справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - [PERSON] Прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду, відкрито провадження у справі за його позовом до МОЦЗ про визнання дій та рішення протиправними і об`єднано її в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до МОЦЗ про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Залучено до участі у справі за позовом [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] . Вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання одночасно з первісним позовом на 09.04.2019 року /а.с.54/. 27.03.2019 року третьою особою [PERSON] подано письмовий доказ - копію наказу про звільнення №40-ос від 08.02.2010 року /а.с.55-56/. 08.04.2019 року відповідачем МОЦЗ подане клопотання про роз`єднання позовних вимог /а.с.86-87/. Ухвалою суду від 11.07.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про роз`єднання позовних вимог /а.с.214/. 15.04.2019 року представником відповідача МОЦЗ [PERSON] подано відзив на позовну заяву [PERSON] /а.с.110-114/ та письмові докази до відзиву /а.с.115-151/. У відзиві представник МОЦЗ заперечує проти задоволення позову [PERSON] , посилаючись на пропуск [PERSON] строку позовної давності, а також на те, що з жовтня 2016 року почалась процедура реорганізації базових центрів зайнятості Миколаївської області шляхом приєднання їх до Миколаївського ОЦЗ. У зв`язку з цим були призначені голови комісій з припинення юридичних осіб у кожному базовому центрі зайнятості, в тому числі і у Первомайському МРЦЗ. При цьому ніякого перетворення не відбувалося, приєднання ще не завершене, відомості в ЄДРПОУ щодо правонаступництва юридичної особи, до якої здійснюється приєднання - не внесені, тож твердження [PERSON] про проведену реорганізацію Первомайського МРЦЗ є помилковим. Також не погоджуються з тим, що створення Первома1йської міськрайонної філії МОЦЗ не є наслідком проведеної реорганізації. Первомайська філія є відокремленим структурним підрозділом регіонального центру зайнятості, йому підпорядковується і йому підзвітна. В ході проведення процедури реорганізації вирішувалось питання про переведення всіх працівників Первомайського МРЦЗ, в тому числі і [PERSON] Його завчасно було попереджено про можливість звільнення на підставі п.1 ст. 40 КЗпП і запропоновано певні посади в структурі Первомайської міськрайонної філії або інших філій МОЦЗ з врахуванням освітньо-кваліфікаційного рівня, досвіду роботи та наявності дисциплінарних стягнень. [PERSON] не надав згоди на пропозиції роботи, оскільки вважав, що має право на переведення його саме на посаду директора Первомайської філії, хоча така посада з 17.11.2017 року вже була зайнята іншою особою, тобто ще до попередження [PERSON] про звільнення. З цієї ж причини посада директора [PERSON] ніколи і не пропонувалася. Вважають, що твердження [PERSON] щодо ідентичності посад директора базового центру зайнятості та відокремленої філії МОЦЗ є помилковим. Також у відзиві зазначено, що після затвердження штатного розпису Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ наказом МОЦЗ № 388-к від 15.11.2017 року за погодженням з в.о. голови Державної служби зайнятості [PERSON] була переведена з посади директора Первомайського МРЦЗ на посаду директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ. При цьому були враховані її кваліфікаційно-освітній рівень, досвід роботи на керівних посадах Первомайського МРЦЗ, в тому числі на посадах директора і заступника директора, здібності, ділові якості, відсутність дисциплінарних стягнень тощо. [PERSON] повністю відповідала посаді директора філії. Наказ про її переведення є законним, обґрунтованим і таким, що прийнятий в межах наданих функцій і повноважень з додержанням відповідної процедури та норм чинного законодавства. З наведених підстав представник МОЦЗ просила відмовити в задоволенні позову [PERSON] 15.04.2019 року представником відповідача МОЦЗ подано заяву про застосування строку позовної давності при вирішенні спору за позовом [PERSON] /а.с.152-153/, мотивовану тим, що предметом розгляду позовної заяви [PERSON] є визнання незаконними дій та рішення МОЦЗ щодо переведення [PERSON] з посади заступника директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості на посаду директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ, що фактично є трудовим спором, а відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. [PERSON] була переведена на вказану посаду з 17.11.2018 року згідно наказу № 388-к від 15.11.2017 року, про що [PERSON] було відомо вже у січні 2018 року, оскільки такий факт був предметом дослідження в інших справах, що розглядалися судами за його участю, зокрема у справі № 484/770/18, № 484/1862/18 і на оспорюваний наказ він посилався у своїх відзивах на позови. За таких обставин просили відмовити в задоволенні позову [PERSON] у зв`язку із закінченням строку позовної давності. До заяви додані письмові докази /а.с.154-161/. 07.05.2019 року третя особа з самостійними вимогами [PERSON] подав пояснення щодо відзиву відповідача МОЦЗ на позов і щодо заяви про застосування строку позовної давності /а.с.167-170/ з відповідними письмовими доказами /а.с.171-172/. У поясненнях [PERSON] зазначив, що у рішенні Миколаївського апеляційного суду від 06.11.2018 року у справі № 484/770/18 зазначено, що встановлені судом обставини свідчать про те, що у Первомайському МРЦЗ проведено реорганізацію шляхом приєднання до Миколаївського ОЦЗ та перетворення базового центру у структурний підрозділ юридичної особи. Таким чином, на думку [PERSON] , факт реорганізації встановлений судом; заперечення такого факту відповідачем не обґрунтовані і по суті є оскарженням рішення апеляційної інстанції. Також [PERSON] наголосив, що відмова у його переведенні на посаду директора філії вже визнана судом незаконною рішенням у справі № 484/770/18, в межах якої надана оцінка викладеним відповідачем у відзиві обставинам. Оскільки відмова у його переведенні визнана судом незаконною, очевидно, що переведення [PERSON] на посаду директора філії також відбулося незаконно, тому що на посаду мав бути переведений він. Вважає, що зазначені обставини не підлягають встановленню, тому що встановлені рішенням суду. Вважає, що в даному випадку діє презумпція вини роботодавця і саме відповідач повинен доводити правомірність своїх дій, в тому числі відповідність [PERSON] кваліфікаційним вимогам. Вважає, що при переведенні [PERSON] відповідач не врахував факту пропонування їй іншої роботи, зокрема переведення на посаду директора Братської філії, а також не врахував рекомендації Управління Держпраці у Миколаївській області з приводу виконання рішення суду у справі № 484/770/18 і щодо можливості переведення [PERSON] на іншу роботу. Щодо строку позовної давності за його позовом, [PERSON] вважає, що не пропустив його, оскільки відповідальність за законність своїх рішень несе роботодавець. Про порушення своїх прав і незаконність рішення відповідача від 15.11.2017 року він дізнався після отримання інформації про звернення [PERSON] з позовом про поновлення на роботі. Якби [PERSON] не пред`являла такого позову, він також не подавав позову як третя особа, оскільки рішенням суду його права були поновлені. Вважає, що між позивачем [PERSON] та МОЦЗ наявна змова. 08.04.2019 року до суду надійшла заява відповідача МОЦЗ про відвід головуючому у справі - судді Маржиній Т.В. /а.с.90-92/. Ухвалою суду від 08.05.2019 року визнано необґрунтованим відвід, заявлений відповідачем Миколаївським обласним центром зайнятості судді Маржиній Т.В. Передано заяву про відвід судді Маржиній Т.В. до канцелярії суду для визначення в порядку, встановленому частиною першою статті 33 ЦПК України, іншого судді для розгляду заяви про відвід /а.с.176/. Ухвалою суду від 10.05.2019 року під головуванням судді Літвіненко Т.Я. в задоволенні заяви Миколаївського обласного центру зайнятості про відвід судді Маржиній Т.В. в наданій справі відмовлено /а.с.182-183/. 09.10.2019 року відповідачем МОЦЗ подано письмові докази /а.с.243-257/. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] повністю підтримали позов [PERSON] , просили його задовольнити з наведених у позові підстав. Погодились з тим, що середній заробіток має бути стягнутий за період з 19.02.2019 року, а не з 18.02.2019 року, оскільки 18.02.2019 року [PERSON] ще працювала і цей день їй оплачений. Також просили відмовити [PERSON] в задоволенні його позову у зв'1язку з пропуском ним строку позовної давності. Представники відповідача - МОЦЗ - Хабловська О.В. і Кравчук Т.М. в судовому засіданні повністю визнали позов [PERSON] в частині поновлення на роботі і частково щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на звільнення [PERSON] з 19.02.2019 року. Позиція представників відповідача аналогічна викладеній у відзиві та наданих суду письмових заявах. Третя особа із самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову [PERSON] заперечував з викладених у його письмовій заяві підстав; просив задовольнити його позов до МОЦЗ з викладених у ньому та в його письмових поясненнях підстав. Заслухавши пояснення учасників процесу, ознайомившись з їх позиціями, викладеними у письмових заявах по суті справи, дослідивши наявні у справі письмові докази, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що згідно наказу заступника директора МОЦЗ № 294-к від 11.09.2017 року [PERSON] призначено на посаду заступника директора Первомайського МРЦЗ з 12.09.2017 року /а.с.7/. Наказом директора МОЦЗ № 388-к від 15.11.2017 року [PERSON] переведено на посаду директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ з 17.11.2017 року у зв`язку з реорганізацією Первомайського МРЦЗ шляхом приєднання до МОЦЗ та створенням Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ, введенням в дію структури та штатного розпису Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ /а.с.8/. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 06.11.2018 року у справі № 484/770/18 позов [PERSON] задоволено частково. Зобов`язано МОЦЗ перевести [PERSON] з посади директора Первомайського МРЦЗ на посаду директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ на підставі його заяви від 20.01.2018 року /а.с.18-22/. Таким чином, рішенням суду зобов`язано МОЦЗ перевести [PERSON] на посаду, яку на той час вже обіймала [PERSON] , тобто перед МОЦЗ постало питання звільнення вказаної вище посади задля виконання рішення суду. Наказом директора МОЦЗ № 56-к від 15.02.2019 року звільнено [PERSON] з посади директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ 18.02.2019 року з метою виконання рішення Миколаївського апеляційного суду від 06.11.2018 року /а.с.9/. У даному наказі про звільнення не зазначено норми КЗпП України, на підставі якої позивачку звільнено з роботи. В трудовій книжці позивачки при внесенні запису про звільнення на підставі наказу № 56-к від 18.02.2019 року також не зазначено передбаченої КЗпП України підстави звільнення, а лише переписане формулювання підстави звільнення, зазначене в наказі /а.с.13-16/. Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованого звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Статтею 36 КЗпП України визначені підстави припинення трудового договору, а статтями 40 та 41 КЗпП визначені підстави для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Зазначеними нормами КЗпП України не передбачено як підставу для звільнення викладені у наказі № 56-к від 18.02.2019 року обставини, зокрема, переведення на посаду іншої особи, навіть і за рішенням суду. Пунктом 6 ч.1 ст. 40 КЗпП України передбачено таку підставу для звільнення, як поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Зазначена підстава в даному випадку відсутня, оскільки [PERSON] не був поновлений на роботі. Таким чином, [PERSON] звільнена без належної правової підстави, тобто незаконно. Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. За таких обставин позов [PERSON] в частині скасування наказу №56-к та поновлення її на роботі підлягає повному задоволенню. Вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає частковому задоволенню з таких підстав. З оригіналу трудової книжки, оглянутої судом у день винесення рішення, вбачається, що позивачка досі не працевлаштована. Судом вже встановлено, що її звільнення відбулося незаконно і вона підлягає поновленню на роботі. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Фактично [PERSON] не працює з 19.02.2019 року, оскільки наказ про її звільнення був виданий 18.02.2019 року. В табелі обліку робочого часу 18.02.2019 року позначено як відпрацьований день і робота у цей день оплачена позивачці, про що повідомили представники відповідача в судовому засіданні і позивачка такого факту не оспорювала, погодилась з ним. Тобто оплату вимушеного прогулу відповідно до ст. 235 КЗпП України слід провести за період з 19.02.2019 року до дня винесення рішення, тобто до 21.10.2019 року, за 167 робочих днів з врахуванням усіх вихідних і святкових днів, що припадають на вказаний період. Згідно довідки про середній заробіток /а.с.17/, середньоденний заробіток позивачки становить 626 грн. 01 коп. Суд враховує правову позицію, викладену у Постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року по справі № 6-419цс16, згідно якої основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за останні два календарні місяці роботи на число відпрацьованих робочих днів (годин) за цей період. За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. З урахуванням абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Таким чином, розмір середнього заробітку, що підлягає виплаті позивачці за час вимушеного прогулу становить 626,01 * 167 = 104 543 грн. 67 коп. Як видно з тексту оспорюваного наказу, при проведенні розрахунку з позивачкою, їй була при звільненні виплачена компенсація за невикористану відпустку, яку б вона не мала отримувати, якби не звільнялася. Зазначена сума компенсації має бути вирахувана з суми середнього заробітку, який буде виплачений [PERSON] за час вимушеного прогулу. При цьому виплату слід провести також за мінусом податків та інших обов`язкових платежів. Оскільки позов задоволено на користь позивачки, яка при подачі позову була звільнена від сплати судового збору, на підставі ст. 88 ЦПК України на користь держави з відповідача слід стягнути судовий збір. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 367 ЦПК України та ст. 235 КЗпП України рішення в частині поновлення на роботі слід допустити до негайного виконання. Позов третьої особи [PERSON] не підлягає задоволенню з таких підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. У позові [PERSON] просить визнати незаконними дії та рішення МОЦЗ щодо переведення 15.11.2017 року [PERSON] з посади заступника директора Первомайського МРЦЗ на посаду директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ згідно наказу № 388-к від 15.11.2017 року. При цьому він не просить скасувати оскаржуване рішення. Фактично [PERSON] звернувся до суду щодо прав і законних інтересів іншої особи, не маючи на це відповідних повноважень. З тексту позову вбачається, що [PERSON] вважає, що оскаржуваними діями та рішенням порушено його права, але обраний ним спосіб захисту не відповідає закону. Звертаючись за захистом своїх прав, свобод чи законних інтересів, особа може вимагати поновлення своїх прав, свобод чи законних інтересів, чого в даному випадку не відбувається. Оцінка оскаржуваним діям та рішенню МОЦЗ могла бути дана в межах спору щодо відмови у переведенні [PERSON] на посаду директора філії МОЦЗ, що і було предметом розгляду справи № 484/770/18. В даному випадку, на думку суду, право звернення до суду не належить [PERSON] , а тому в задоволенні його позову слід відмовити. Суд також погоджується з тим, що [PERSON] пропустив строк звернення до суду з наданим позовом, оскільки предметом розгляду заявленого ним позову є визнання незаконними дій та рішення МОЦЗ щодо переведення [PERSON] з посади заступника директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості на посаду директора Первомайської міськрайонної філії МОЦЗ, що є трудовим спором. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. [PERSON] була переведена з 17.11.2018 року згідно наказу № 388-к від 15.11.2017 року, про що [PERSON] було відомо принаймні у січні 2018 року, оскільки такий факт був предметом дослідження в інших справах, що розглядалися судами за його участю, зокрема у справі № 484/770/18, № 484/1862/18 і на оспорюваний наказ він посилався у своїх відзивах на позови, що підтверджується наданими МОЦЗ доказами /а.с.18-22, 154-155, 156-157, 158-160, 161/. Пропуск строку позовної давності також є підставою для відмови у позові [PERSON] . Оскільки в задоволенні позову [PERSON] відмовлено повністю, понесені ним судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Outcome: partial