Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

03.10.2014р. позивач звернувся до суду з заявою про солідарне стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором №LVH9G50000003388 від 13.02.2008 р. в сумі 378 011,58 гривень та 3 654,00 гривень судових витрат. Позивач свої вимоги мотивує тим, що 13.02.2008р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № LVH9G50000003388, відповідно до умов якого, остання отримала кредит в сумі 75 750,00 грн., на строк до 13.02.2028р. [PERSON] зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування таким в строки та в порядку, встановленим договором. Однак, в порушення умов вказаного кредитного договору, остання свої зобов`язання за договором належним чином не виконала, внаслідок чого допустила заборгованість перед банком, яка станом на 01.07.2014 р. становить 378 011,58 грн. та складається з: 82 700,24 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 130 226,13 грн. - відсотки за користування кредитом, 165 085,21 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором. Вказану заборгованість позивач просить стягнути окрім [PERSON] , солідарно і з [PERSON] як з поручителя, з якою 13.02.2008 р. підписано договір поруки № LVH9G40000003388. Окрім того, позивач просив стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору в сумі 3 654,00 грн. 19.12.2014р. у вказаній судовій справі було ухвалене заочне рішення, яким позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено в повному обсязі. Рішення набрало законної сили та було звернено до виконання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 18.09.2019р., за заявою [PERSON] , скасовано заочне рішення суду м. Львова від 19.12.2014р. Справу було призначено до судового розгляду в загальному порядку. В підготовчому засіданні по даній справі, 08.10.2019р., представником відповідача [PERSON] подано до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній позов заперечив. Свою позицію мотивує тим, що наведений позивачем розрахунок заборгованості, згідно якого позичальник 13.02.2008р. отримала кредит в сумі 75 750,00 грн. є невірним та нічим не підтверджений. В даному випадку, з [PERSON] було укладено два договори страхування. А згідно умов кредитного договору, остання доручила банку щорічно перераховувати необхідну суму коштів по даних договорах страхування. Крім того вважає безпідставною вимогу про солідарне стягнення сум заборгованостей з відповідачів, оскільки договір поруки № LVH0G40000003388 від 13.02.2008р. забезпечує виконання кредитного договору про іпотечний кредит: LVH9G40000003388 від 13.02.2008р. Між тим, предметом розгляду даної цивільної справи є заборгованість по кредитному договору LVH9G50000003388 від 13.02.2008р. Відповідно, розмір нарахованих пені та прострочених відсотків є також неправомірними, оскільки банком не доведено факт отримання [PERSON] самого кредиту. 15.11.2019р. від позивача АТ КБ «Приватбанк» надійшла відповідь на відзив, в якій позивач наполягав на своїх вимогах. Зазначає, що укладаючи спірний договір, сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Між тим, відповідач здійснювала погашення кредиту з порушенням термінів, що підтверджується розрахунком заборгованості. Представник позивача в судове засідання 22.11.2019р. не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. В матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без участі представника позивача , що позов підтримує в повному обсязі. Відповідачі на судовий розгляд не з`явились .Їх інтереси у засідання захищав представник. Заслухавши пояснення учасників процесу, що з`явились, дослідивши матеріали цивільної справи, долучені до заяви докази, суд дійшов наступного висновку. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства у встановлений строк. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до умов кредитного договору № LVH9G50000003388 від 13.02.2008 р., а саме пункту 2.1.3, позичальник [PERSON] звертається до банку про надання кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до договорів страхування, укладених відповідно до п.2.2.7 даного Договору, і доручає Банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно договорів страхування. Перерахування кредитних котів банк зобов`язується провадити у випадку не пред`явлення Позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел до дат їхньої сплати, передбачених договорами страхування. Відповідно до п. 2.2.7 кредитного договору, у випадку неподання позичальником Банку підтверджуючого документа про сплату чергових страхових платежів по погоджених з Банком договорах страхування, Банк сплачує страхові платежі за рахунок кредиту відповідно до п.2.1.3 даного Договору. Позичальник зобов`язується погасити суму кредиту направлену на оплату чергового страхового платежу і сплатити відсотки за його користування не пізніше 30 днів з дня перерахування Банком страхового платежу. У випадку непогашення цієї частини кредиту в зазначений термін, вона вважається простроченною і Позичальник зобов`язаний сплатити відсотки за використання відповідно до п.п. 3.2, 3.8. данного Договору. Договори страхування нерухомого майна та життя, про які згадується у вказаних вище пунктах кредитного договору LVH9G50000003388 від 13.02.2008 р., були укладені з [PERSON] на вимогу Банку відповідно до вимог договору про іпотечний кредит № LVH9G40000003388 від 13.02.2008р. Згідно додатку №1 до договору про іпотечний кредит LVH9G40000003388 від 13.02.2008р., сума щорічних платежів по договорах страхування складала: 2 020,00 грн. на страхування нерухомого майна - квартири, що була передана в іпотеку Банку; 2 272,50 грн. на страхування майна. Такі договори страхування [PERSON] були укладені із страховою компанією «Інгосстрахування». Таким чином, проаналізувавши кредитний договір №LVH9G50000003388 від 13.02.2008 р., суд дійшов висновку про те, що кредитні кошти в сумі 75 750,00 грн. [PERSON] фактично не надавались. АТ КБ «Приватбанк» з цієї суми мав можливість перераховувати щорічно необхідну суму на рахунок страхової компанії у якості необхідних страхових платежів, у випадку якщо такі платежі [PERSON] не були сплачені самостійно у передбачені договорами страхування строки. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За вимогами ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відтак, для звернення з позовом до суду про стягнення з [PERSON] заборгованості по кредитному договору №LVH9G50000003388 від 13.02.2008 р. в сумі 378 011,58 грн. (яка складається зокрема з: 82 700,24 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 130 226,13 грн. - відсотки за користування кредитом, 165 085,21 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором), позивачу необхідно було надати до суду підтвердження того, що саме 75 750,00 грн. була перерахована Банком за дорученням Позичальника на рахунок страхової компанії у якості страхових платежів по договорах страхування нерухомого майна та життя. Натомість, АТ КБ «Приватбанк» надано суду лише копії двох квитанцій про перерахування 13.02.2008 р. банком, за дорученням позичальника на користь страхової компанії Інгострахування двох страхових платежів на суму 2 020,00 грн. та 2 272,50 грн. Будь-яких інших документів та належних доказів, які підтверджують перерахування АТ КБ «Приватбанк» на користь страхової компанії грошових коштів на загальну суму 75 750,00 грн., в супереч вимог ст. 81 ЦПК України, суду не представлено. Відтак, долучений до позовної заяви розрахунок заборгованості по кредитному договору № LVH9G50000003388 від 13.02.2008 р. є необґрунтованим та в силу вимог ст.ст. 77-78 ЦПК України не може братися судом до уваги, як належний та допустимий доказ наявності у [PERSON] зазначеної заборгованості. Що стосується солідарного стягнення заборгованості по кредитному договору LVH9G50000003388 від 13.02.2008 р. з відповідача [PERSON] як з поручителя, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Частина 1, 2 ст. 554 ЦК України передбачає, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Долученою до матеріалів справи копією договору поруки № LVH9G40000003388 від 13.02.2008 р., що укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» з [PERSON] , підтверджено той факт, що вказаний договір поруки укладено у якості забезпечення по іпотечному кредитному договору LVH9G40000003388 від 13.02.2008 р. (п.1 договору поруки). Між тим, предметом розгляду даної цивільної справи є заборгованість по кредитному договору LVH9G50000003388 від 13.02.2008 р. Відтак, суд приходить до висновку, що позивач безпідставно звернувся до суду із позовною вимогою про солідарне стягнення з [PERSON] сум заборгованостей по кредитному договору LVH9G50000003388 від 13.02.2008 р. Також суд звертає увагу на те, що 10.10.2017р. позивач вчинив виконавчий напис на кредитному договору LVH9G50000003388 від 13.02.2008 р. У вказаному виконавчому написі, який пред`явлений позивачем до примусового виконання, зазначено, що АТ КБ «Приватбанк» отримало право стягнути з [PERSON] заборгованість по кредитному договору LVH9G50000003388 від 13.02.2008 р. за період з 13.02.2008 р. по 04.08.2017 р. в сумі 840 910,27 грн. Відтак, суд погоджується з твердженнями відповідача [PERSON] , що позивач намагається двічі стягнути з неї заборгованість по одному і тому ж кредитному договору за період з 13.02.2008 р. по 01.07.2014 р., та двічі нараховану пеню. Такі дії позивача суперечать ст. 61 Конституції України, де зазначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Також, суд критично ставиться до наведених позивачем у відповіді на відзив від 15.11.2019р. р. доводів та аргументів на підтримку своїх позовних вимог, оскільки на думку суду має на меті змінити правову природу сум, що намагається стягнути з [PERSON] . Так, в позовній заяві від 03.10.2014 р. позивач зазначає, що сума, яка підлягає стягненню з останньої є заборгованістю по кредитному договору №LVH9G50000003388 від 13.02.2008 р. за період з 13.02.2008 р. по 01.07.2014 р. Отримавши відзив від [PERSON] , в якому зазначено, що позивач намагається двічі стягнути з неї одну і ту ж заборгованість, зокрема вчинивши 03.10.2019 р. виконавчий напис на кредитному договорі LVH9G50000003388 від 13.02.2008 р., позивач змінює позовну вимогу, в якій зазначає, що сума яка підлягає до стягнення є заборгованістю, що виникла за період з 05.08.2017 р. по 22.10.2019 р. Суд звертає увагу на те, що позивач 03.10.2014 р. звернувшись із позовом до суду про дострокове стягнення заборгованості по кредитному договору та надіславши 16.08.2014 р. письмову вимогу до [PERSON] про дострокове погашення заборгованості, фактично змінив порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення позивача з таким позовом до суду вважається, що строк виконання договору в повному обсязі. Відтак, подальше нарахування передбачених договором процентів за користування кредитом та пені за несвоєчасну сплату таких процентів - в силу ст. 1054 ЦК України припиняється. Кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, а не у вигляді процентів за користування кредитом, однак позивач таких вимог не заявляв. Як наслідок позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені, нараховані після закінчення строку дії кредитного договору - є необґрунтованим. Вказана позиція відповідача узгоджується з правовою позицією Великої палати Верховного суду, що викладена у постанові від 28.03.2018 р. №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) та Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, що викладена у постанові від 06.02.2019 р. у справі №175/4753/15-ц (провадження №61-8449св18). На підставі викладеного, суд вважає вимоги АТ КБ «Приватбанк» про солідарне стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором №LVH9G50000003388 від 13.02.2008 р. в сумі 378 011,58 гривень є безпідставними, а тому в задоволені позову слід відмовити. Згідно п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed