Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

03.07.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору служба у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що між ним та відповідачем 25.09.2004 року було укладено шлюб у Руськополянській сільській раді Черкаського району Черкаської області. Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 22.12.2017 року шлюб між сторонами будо розірвано за рішенням суду. Після припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу діти залишилися проживати з позивачем, менша дитина інколи залишалася ночувати у відповідача. Відповідач не приймає участі у моральному та духовному розвитку і житті дітей. Постійні дискусії ініційовані відповідачем щодо місця перебування дітей у зручний саме для відповідача час не лише не сприяють моральній рівновазі дітей, а й навпаки лише пригнічує душевний стан дітей. З огляду на вищевикладене позивач вимушений звернутися до суду та просить суд визначити місце проживання дітей разом з ним. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 12.07.2018 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 10.08.2018 року відповідач подала до суду зустрічну позовну заяву, свої позовні вимоги мотивувала тим що, з 2004 року по 2017 рік вона перебувала в шлюбі з [PERSON] , від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу вона проживає у своїх батьків за адресою [ADDRESS] . 27.04.2018 року вона уклала новий шлюб з [PERSON] . Дочка [PERSON] періодично проживала з нею, проте переважно вона знаходилась у [PERSON] . Син [PERSON] проживав разом з нею, а [PERSON] періодично забирав його до себе. Оскільки під час розірвання шлюбу не було визначено місце проживання дітей, а відповідач постійно чинив перешкоди у спілкуванні з її дітьми, вона звернулася до Служби у справах дітей про визначення місця проживання дітей, проте розгляд її заяви був припинений в зв`язку з тим що відповідач подав до суду позовну заяву про визначення місця проживання дітей, тому вона була змушена звернутися до суду з зустрічним позовом про визначення місця проживання дітей разом з нею. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 22.01.2019 року зустрічна позовна заява прийнята до розгляду та об`єднана в одне провадження з первісним позовом. 26.02.2019 року позивачем за первісним позовом було подано відзив на зустрічну позовну заяву, згідно якого він заперечував щодо доводів відповідача, посилаючись на те що [PERSON] подаючи зустрічний позов, намагається сформувати образ «негативного батька» при цьому, вона не наводить переконливих доказів що вона здатна в повній мірі забезпечити дітям у період можливого проживання з нею дітей їх достатній моральний, духовний та фізичний розвиток. Фактично зустрічний позов не містить переконливих, достатніх та належних аргументів підтверджених доказами чому діти повинні проживати саме з мамою. Більше того, таких достовірних доказів мамою і не може бути надано в силу, змін останнім часом в морально-духовному обліку мами ( [PERSON] ). Зокрема після появи у її житті нинішнього чоловіка, її дії все більше набувають характеру аморальних, непристойних та таких, що в своїй сукупності взагалі підривають інститут сім`ї як основного середовища буття дітей. Дії відповідача почали нести не лише аморальність, а й протиправність, що знаходить своє вираження у перешкодах мами бачитись позивачу із своїм сином, а саме відповідач подала до школи заяву з вимогою до вчителів не дозволяти забирати позивачу його сина. Враховуючи перебування дітей у складних, насамперед психологічних і стресових життєвих умовах зумовлених руйнуванням мамою сім`ї, службою у справах дітей їм неодноразово рекомендовано спільно, у складі: мами, тата, доньки та сина відвідувати Черкаський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей. Лише один раз [PERSON] погодилася щодо, спільного відвідування зазначеної установи, проте психологу не вдалося з ними повноцінно попрацювати через спалах агресії та негативу у відповідача, фактично нею було зірвано візит у присутності дітей та психолога. Позивач не чинить і не має наміру чинити перешкоди у спілкуванні мами з дітьми. Дочка [PERSON] у категоричній формі заявляє, що жити буде зі позивачем і всіляко протестує від гіпотетичної можливості проживати з відповідачем. У власності позивача є добротний, новий, побудований будинок, який діти називають своїм домом, у дітей облаштовані їх кімнати у будинку влаштований побут - присутні меблі, дитячі іграшки, дитячий одяг, шкільне приладдя, облаштована кухня, ванна та туалетна кімнати, огороджене подвір`я. В позивача є робота, за дипломною спеціальністю із досить пристойним офіційним заробітком, що дозволяє позивачу повністю матеріально утримувати обох дітей, наявне позивачу і дітям майно, себе та свою цивільну дружину, а найголовніше - у їх сім`ї присутні любов до дітей, взаємоповага, доброзичливість та прагнення налагодити відносини між дітьми і мамою. Перелічені вище підтвердженні обставини вказують на неможливості визначення місця проживання малолітніх дітей з мамою, тому позивач просив в задоволенні зустрічного позову відмовити повністю та задовольнити первісний позов. 01.04.2019 року відповідачем за первісним позовом було подано відповідь на відзив на зустрічний позов згідно якого, відповідач вважає, що [PERSON] не надав жодного належного доказу на підтвердження його доводів. Відповідач не чинить перешкоди в його спілкуванні з сином [PERSON] , посилаючись на її заяву від 04 вересня 2018 року, яку вона подала до школи в якій навчається син. Проте дана заява жодним чином не підтверджує його доводів. Адже з її змісту вбачається, що вона просила не віддавати сина лише доки вона не прибуде до школи. Бо в той час позивач без попередження забирав дитину, і коли вона приходила забирати то їй повідомляли, що дитину забрав батько. І вона хотіла лише бути повідомленою про те що дитину забере батько, знати де знаходиться дитина. Жодних інших доказів про чинення [PERSON] перешкод позивачу у спілкуванні з сином він не надав. Тому він не довів обставин чинення перешкод у його спілкуванні з сином. Інші докази, що позивач надає до суду на підтвердження обставин, викладених ним у відзиві, це копії їх смс-переписки. Проте, із їх змісту вбачається лише, що вони вирішують буденні питання. Тому, вважає, що позивач не надав до суду жодних доказів на підтвердження своїх доводів, а тому його твердження повинні бути відхилені судом. Водночас відповідач вважає, що вона надала до суду всі необхідні докази на підтвердження своїх тверджень, що були викладені в зустрічному позові, а тому є всі достатні підстави для задоволення її позовних вимог. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 02.12.2019 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач за первісним позовом [PERSON] , не з`явився, але на адресу суду надав заяву в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, зустрічний позов просив залишити без розгляду. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, двічі не з`явилася в судове засідання, повторно надіславши на електронну адресу суду заяву про відкладення розгляду справи, в зв`язку з несприятливою санітарно-епідемічною ситуацією в місцевості. Так, в судові засідання призначені на 10.11.2021 року та 07.12.2021 року [PERSON] не з`явилася. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи. Системний аналіз наведених норм процесуального права свідчить про те, що законодавець диференціює необхідність врахування судом поважності/неповажності причин неявки позивача до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне. Тобто процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані з принципом диспозитивності цивільного судочинства, за змістом якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд залишає позовну заяву без розгляду. Зазначена норма дисциплінує позивача як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи. Таким чином, згідно з вимогами ЦПК України суд не зобов`язаний з`ясовувати причини повторної неявки в судове засідання належним чином повідомленого позивача і у випадку повторної неявки позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду. За таких обставин, враховуючи, що позивач повторно не з`явилася в судове засідання, повідомлена судом належним чином про час та місце розгляду справи у встановленому процесуальним законом порядку, із заявою про розгляд справи у її відсутність до суду не зверталася, суд вважає, що відповідно до п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України позовну заяву [PERSON] до [PERSON] третя особя яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору служба у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дітей, слід залишити без розгляду. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. 25 вересня 2004 року у Руськополянській сільській раді Черкаського району Черкаської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №32. Від шлюбу подружжя має двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2017 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно характеристики з місця роботи [PERSON] працює в ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» ВП «Центральна електроенергетична система» в Департаменті електричних підстанції на ПС-330кВ «Поляна» з 28.08.2007 року обіймаючи посаду майстер І групи ПС-330кВ «Поляна», та характеризується виключно з позитивної сторони. [PERSON] за місцем проживання та місцем роботи характеризуються позитивно, що підтверджується характеристикою наданою депутатом Руськополянської сільської ради Пономаренко І.І., характеристикою з місця роботи видану начальником ПС 330 кВ «Поляна» від 25.02.2019 р. Згідно довідок Черкаської дитячої художньої школи ім. Данила Нарбута від 06.12.2017 р. та 18.02.2019 р. [PERSON] навчається в художній школі, батько дитини приводить дитину на навчання та оплачує його. Згідно довідки Черкаського гуманітарно-правового ліцею Черкаської міської ради Черкаської області від 18.02.2019 р. [PERSON] турбується навчанням дочки [PERSON] , яка є ученицею 7-А класу, відвідує батьківські збори, заяву на вступ до ліцею написав батько. Згідно довідки ДНЗ «Берізка» с. Руьска Поляна Черкаського району за № 100 від 04.12.2017 р. [PERSON] відвідує дошкільнй навчальний заклад, батько дитини приводить та забирає сина з дошкільного закладу. Згідно довідки Руськополянської загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. № 1 Черкаської районної ради Черкаської області від 18.02.2019 року [PERSON] має тісний звязок зі школою, спілкується з вчителями, відвідує батьківські збори, цікавиться навчанням та успіхами сина [PERSON] учня 1-А класу. Проте мама учня [PERSON] , перешкоджає цьому. Відповідно до актів обстеження житлово-побутових умов проживання [PERSON] від 04.12.2017 р., 09.01.2018 р., 06.06.2018 р. в домоволодіння за адресою [ADDRESS] проживають власник [PERSON] та його діти [PERSON] та [PERSON] , будинок новий з усіма зручностями, діти мають окремі кімнати, умови проживання хороші. Згідно витягу з протоколу № 2 засідання комісії з питань координації дій щодо попередження насильства у сім`ї та жорстокого поводження з дітьми Черкаської РДА від 11.05.2018 року на засіданні комісії була вивчена ситуація яка склалася в сімї [PERSON] , а саме підтвердився факт нанесення тілесних ушкоджень матірю своєї дочки [PERSON] . Було вирішено винести попередження [PERSON] про недопушення насильства над дитиною, рекомендовано відвідати сімейного психолога. Згідно висновка спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи № 02-01/652 від 30.05.2018 року у [PERSON] мало місце ушкодження садно лобу справа, що відноситься до легких тілесних ушкоджень. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , показав що знає сторін по справі вони в період шлюбу проживали разом, потім розлучилися і [PERSON] переїхала до своїх батьків. Старша дочка залишилася проживати з батьком, а менший син проживає почергово то з матір`ю то з батьком. В судовому засіданні були допитані діти сторін по справі [PERSON] , яка висловила думку про те що бажає проживати разом з батьком за адресою [ADDRESS] , та [PERSON] , який чіткої думки з приводу проживання з кимось з батьків не висловив, бажає проживати із батьком і з матірю, проте на запитання суду більшу перевагу надав проживанню з батьком. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Таким чином, суд, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин,

Outcome: partial