Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

03 жовтня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення від права на спадкування за законом. Позов мотивувала тим, що 04.11.2016 померла її бабуся [PERSON], яка проживала разом з нею [ADDRESS]. Так як її мати (дочка [PERSON]Д.) померла 22.12.2012, то вона є спадкоємцем за правом представлення після смерті бабки. Іншим спадкоємцем за законом є відповідач [PERSON] (дочка [PERSON]Д.). [PERSON] була інвалідом першої групи, тому проживати одна не могла. Ще у березні 2007 року [PERSON]та [PERSON] (дід позивача) написали заяву у Бокиївську сільську раду, де на той час жили, з проханням призначити її опікуном по догляду за ними. Оскільки відповідач перебувала за кордоном догляд за бабусею та дідусем здійснювала мати позивача, яка на той час була живою, та позивач особисто. Вони ремонтували будинок, готували їм їсти, доглядали за худобою, купували ліки, оплачували лікування в лікарнях. Відповідач з 2005 року судилася з батьками, оскільки вона ввела їх в оману обіцянками жити з ними і доглядати їх, в замін оформлення майна на неї. Отримавши в дарунок будинок в с. Бокиївка, відповідач зробила спробу оформити бабку та діда у будинок престарілих і продати подарований будинок. Весь цей час [PERSON] перебувала за кордоном і приїжджала лише на судові засідання, навіть не провідуючи батьків. Відповідач має право на обовязкову частку у спадщині, але так як вона ігнорувала батьків, не піклувалась про них, позивач просила усунути її від права на спадкування за законом. В судовому засіданні позивач позов підтримала у повному обсязі за обставин у ньому викладених. Відповідач [PERSON] в судові засідання, не зявлялася, судові повістки, які направлялись за її зареєстрованим місцем проживання повернулися з відміткою «не проживає». В силу положень ч. 5 ст. 74 ЦПК вважається, що судовий виклик вручений їй належним чином. Суд, відповідно до ст. 224 ЦПК України, розглянути справу у відсутності відповідача по наявних у справі доказах та ухвалити заочне рішення. Вислухавши позивача та свідка, вивчивши та дослідивши\~матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 04 листопада 2016 року в м. Хмельницький померла [PERSON] (а.с. 35). За життя, а саме 03 серпня 2006 року [PERSON] склала заповіт, згідно з яким належну їй земельну частку (пай) заповіла онуці [PERSON] (а.с. 24). Позивач [PERSON] та [PERSON] є однією і тією ж особою, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 11) та рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22.07.2016 (а.с. 21). Щодо усього іншого належного їй майна спадкодавець [PERSON] жодних розпоряджень не робила. Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Свідоцтвом про народження позивача (а.с. 11), записом акта про укладення шлюбу № 8 від 04.04.1974 та свідоцтвом про народження її матері (а.с. 36, 77), свідоцтвом про смерть [PERSON] (а.с. 62) стверджується, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за правом представлення після смерті [PERSON] Дідусь позивача (чоловік [PERSON]Д.) [PERSON] помер 29 вересня 2010 року (а.с. 9). Копією свідоцтва про народження (а.с. 10), а також копією матеріалів спадкової справи заведеної щодо майна померлої [PERSON] (а.с. 69-89) доводиться, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] Спадщину прийняла, подавши нотаріусу 18.04.2017 заяву про її прийняття. Рішенням № 10 виконавчого комітету Бокиївської сільської ради від 27.03.2007 (а.с. 15), фотографіями (а.с. 16-17), нотаріально посвідченою заявою [PERSON] від 24.02.2014 та її заявою від 17.08.2006 (а.с. 23), довіреністю від 01.07.2008 (а.с. 26), видатковою накладною (а.с. 27) позивач довела, що вона добросовісно здійснювала догляд за спадкодавцем. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вона є донькою позивача і ій достеменно відомо, що відповідач [PERSON] не здійснювала догляд за своїми батьками, тоді як це робила позивач з матір'ю останьої. Відповідач лише декілька разів навідувалась до своїх батьків. Ніякої фінансової допомоги від неї не надходило, хоча така дуже потребувалась в силу похилого віку та хвороб прабабусі і прадідуся свідка. Натомість, [PERSON] перебуала у судових відносинах із її батьками, так як у них був майновий спір, який вирішився на користь відповідача. Також свідок вказала, що відповідач живе в Італії, але регулярно навідується до м. Волочиськ. У частинах 2 - 4 статті 1224 ЦК зазначені особи, які усуваються від спадкування на підставі закону, зокрема: які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування; батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав; батьки та повнолітні діти, які ухилялися від обов'язку щодо утримання спадкодавця. Не мають права на спадкування за законом одна після одної особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким за рішенням суду. Статтями 202, 203 СК встановлено обов'язок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги, мають тяжкі хвороби, інвалідність або є безпомічними. Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Вимога про усунення від права на спадкування за законом особи може бути пред'явлена лише після смерті спадкодавця. Виходячи зі змісту зазначеної норми, суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами ст. 214 ЦПК повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно із ч.ч. 2 - 4 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду даної справи позивачем у повній мірі було доведено, що померла [PERSON] з 03.04.2014 перебувала в безпорадному стані, оскільки їй довічно присвоєно першу групу інвалідності (а.с. 18). Разом з тим, жодних належних та допустимих доказів того, що відповідач мала можливість надавати допомогу [PERSON] суду надано не було. Як і не надано доказів умисного ухилення відповідача від таких обовязків та потреби [PERSON] в допомозі саме від відповідача. Отже, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] є необґрунтованим та недоведеним належними доказами, а тому не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed