Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

03 жовтня 2014р. позивач звернувся до суду з заявою, в якій просить суд ухвалити рішення про стягнення з відповідачів [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 33023,05 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 21.11.2013 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 22682,40 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір, підтверджується підписом у заяві. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобовязання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Кредитним договором. Відповідно до п. 1.1.3.2.11. Умов і правил Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків Клієнта в погашення кредитної заборгованості Клієнта і третіх осіб, за кредитами, в яких Клієнт є поручителем, а також будь-який інший заборгованості, яка виникла у Клієнта зважаючи невиконаних зобовязань перед Банком. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 04.09.2014 року має заборгованість 33023,05 грн., яка складається з наступного: 17533.04 грн. - заборгованість за кредитом; 0.86 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 15489.15 грн. - залишок за несплаченим штрафом, передбаченим п.2.2. Генеральної Угоди. В звязку з вищенаведеним просять позов задовольнити. 10.02.2015 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приват Банк» про визнання договору недійсним. В обґрунтуванні зустрічних позовних посилається на те, що Кредитний договір повинен укладатися в порядку, визначеному законом, а його умови повинні відповідати як загальним вимогам, встановленими ст. ст. 3, 6, 13, 192, 203, 215, 227, 533, 627, 638 Цивільного кодексу України, закону України «Про банки і банківську діяльність», закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг». Укладений між сторонами Кредитний договір є споживчим, як це зазначено в п. 2.1. «Соглашения», тому порядок його укладення повинен додатково відповідати вимогам законодавства про захист прав споживачів. При укладенні Кредитного договору відповідачем було порушено ряд актів цивільного законодавства, а істотні умови Кредитного договору суперечать закону. Дане «Соглашеніє» відповідач [PERSON] підписав внаслідок помилки, тобто неправильного сприйняття фактичних обставин цього правочину, що вплинуло на його волевиявлення. При укладенні «Соглашенія» Позивач помилково сприймав його підстави укладення, предмет та зміст, що вплинуло на його підписання. Вважає, що дане «Соглашеніє» є фіктивним правочином, оскільки згідно даного договору жодних коштів у вигляді споживчого кредиту в сумі 22682,42 грн. Банк не надавав і не мав намір надавати. Банк приховав факт реальної суми заборгованості по Договору 1, пропуск строку позовної давності по цих вимогах та фіктивність умови про надання кредиту у відповідності до п. 2.1. Соглашенія, чи ввів [PERSON] в оману. Крім цього вважає, що дане «Соглашеніє» є недійсним, оскільки підписано за допомогою факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, що не є дотриманням закону, та не є належним чином підписане банком. В звязку цим просить зустрічний позов задовольнити. Представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» первісний позов про стягнення заборгованості підтримав, покликаючись на мотиви викладені в позові, просив позов задовольнити. Зустрічний позов [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору недійсним заперечив з підстав, вказаних в письмовому заперечені, долученому до матеріалів справи. Просив відмовити в його задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги позивача заперечив, підтримавши письмові заперечення долучені до матеріалів справи, підтримав зустрічний позов, покликаючись на мотиви викладені в ньому, який просив задовольнити. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що первісний позов слід задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити за безпідставністю з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.12.2007 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № SAMDN50000018133891, відповідно до якого Банк надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді невстановленого ліміту на платіжну картку. Крім цього відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 21.11.2013 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 22682.40 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця Відповідач надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом. При укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Статтею 1049 Цивільного кодексу України передбачено обовязок позичальника повернути позику, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 536 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, при цьому розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором. Відповідно до ст. 623 ЦК України Боржник, який порушив зобовязання має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобовязання доказується кредитором. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобовязання за кредитним договором не виконав, суми кредиту не повернув, відсотків не сплатив. Станом на 04 вересня 2014 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить: 33023,05 грн., з яких: 17533,04грн. заборгованість за кредитом, 0,86грн. заборгованість по процентах за користування кредитом, 15489,15 грн. залишок за несплаченим штрафом, передбаченим п.2.2 Генеральної угоди. Враховуючи вищенаведене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Що стосується зустрічного позову відповідача [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору недійсним, то такий, на думку суду, до задоволення не підлягає з наступних підстав. Частиною першою статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що 21.11.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт з метою здійснення сприятливих умов для виконання позичальником обовязків у кредитному договорі №SAMDN50000018133891 від 26.12.2007 року. За умовами цієї угоди заборгованість за договором №1 до дати підписання Генеральної угоди складала 24692,42грн. ( п.1.1.2). Згідно п. 2.1. «Соглашения» Банк надає позичальнику кредит в сумі 22682,42 грн. на строк 06 місяців з 21.11.2013 р. по 31.05.2014 р. шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі потреби в сумі 22682,42 грн. в обмін на обовязок позичальника на повернення кредиту та сплати процентів у розмірі 0,001% на місяць на суму заборгованості за кредитом щомісячно з 1 по 25 число на погашення реструктуризованого боргу за первинним кредитним договором. Представник позивача в зустрічному позові та в судовому засіданні зазначає про те, що дане «Соглашеніє» відповідач [PERSON] підписав внаслідок помилки, тобто неправильного сприйняття фактичних обставин цього правочину, що вплинуло на його волевиявлення. При укладенні «Соглашенія» [PERSON] помилково сприймав його підстави укладення, предмет та зміст, що вплинуло на його підписання. Вважає, що дане «Соглашеніє» є фіктивним правочином, оскільки згідно даного договору жодних коштів у вигляді споживчого кредиту в сумі 22682,42 грн. Банк не надавав і не мав намір надавати. Проте судом встановлено, що [PERSON] своїм підписом засвідчив те, що він ознайомився і погодився з умовами кредитування та отримав всю повну інформацію про умови кредитування у ПАТ КБ «ПриватБанк» і підтвердив свою згоду на те, що підписана генеральна угода разом із запропонованими банком Умовами та правилами, тарифами складає між ним і банком кредитний договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві та генеральній угоді (а.с.4). Крім того, за змістом генеральної угоди, яку [PERSON] власноручно підписав, особисто підтвердив факт надання повної інформації про умови кредитування у ПАТ КБ «ПриватБанк». Відтак, суд критично ставиться до твердження представника [PERSON], що при підписанні «Соглашенія» відповідач [PERSON] помилково сприймав його підстави укладення, предмет та зміст, що вплинуло на його підписання. У відповідності до ч.1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ст. 638 ЦК України, договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами оспорюваного договору, зокрема, є відсоткова ставка та ціна договору. Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. У відповідності до ч.1 ст. 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» поширенням інформації, що вводить в оману, є повідомлення суб'єктом господарювання, безпосередньо або через іншу особу, одній, кільком особам або невизначеному колу осіб, у тому числі в рекламі, неповних, неточних, неправдивих відомостей, зокрема внаслідок обраного способу їх викладення, замовчування окремих фактів чи нечіткості формулювань, що вплинули або можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг цього суб'єкта господарювання. Згідно п. 2. ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Однак, з дотриманням зазначених норм законодавства, вказана інформація відповідачу [PERSON] була надана. Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача Пунктом 23 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Згідно ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. В судовому засіданні встановлено, що укладена Генеральна угода була добровільно підписана [PERSON], а відтак останній погодився зі всіма умовами даного договору. Судом також не береться до уваги покликання [PERSON] на те, що Генеральна угода укладена ним під впливом обману, оскільки правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, однак [PERSON] не представив суду жодного доказу в підтвердження порушених своїх прав. Таким чином, права позивача, при укладенні та виконанні вищезазначеної Генеральної угоди порушені не були, оспорювана Генеральна угода відповідає вимогам законодавства України, жодних порушень законодавства при укладенні та виконанні угоди банком не допущено, а тому суд приходить до переконання про безпідставність зустрічних позовних вимог. Крім того, у звязку з задоволенням первісного позову та стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - 33023 (тридцять три тисячі двадцять три) гривні 05 (пять) копійок заборгованості за кредитним договором № б/н від 21.11.2013 року, то суд вважає, що зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: approved