Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

02 грудня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна, мотивуючи вимоги тим, що після смерті батьків [INFO] матері [PERSON] та [INFO] батька [PERSON] позивач звернувся до Фастівської міської державної контори для оформлення свідоцтва про право на спадщину, а саме на квартиру [ADDRESS] . Однак, отримав інформацію, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом не можливо, оскільки на все майно покійного батька накладено арешт. На підставі викладеного просив зняти арешт та заборону відчуження з усього майна, що належало [PERSON] , в/л №2-597 від 20.02.2002 року, підстава обтяження постанова б/н 05.09.2003 року Державна виконавча служба, Фастівська, реєстраційний номер обтяження 1217547 та виключити все майно, яке належало [PERSON] з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. 09 грудня 2020 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. В підготовче судове засідання позивач не з`явився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи в підготовчому судовому засіданні без його участі, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача в підготовче судове засідання не з`явилася, надала клопотання про розгляд справи без участі державного виконавця та прийняти рішення на розгляд суду. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду. Оскільки, визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону і не порушує прав та інтересів будь-яких осіб, суд приймає визнання відповідачем позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] батько позивача - [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 26.12.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області, серія [NUMBER] /а.с.12/. Після смерті [PERSON] на квартиру [ADDRESS] відкрилась спадщина. Реалізовуючи свої спадкові права позивач звернувся до нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини після померлого батька [PERSON] , а саме на квартиру [ADDRESS] , однак отримав інформацію, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом не можливо, оскільки на все майно покійного батька накладено арешт. Як вбачається з відомостей Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на все майно [PERSON] накладений арешт на підставі постанови б/н, 05.09.2003 року, Державна виконавча служба /а.с.14/. Відповідно до довідки КП «Фастівтепломережа» №23 від 24.11.2020 року вбачається, що станом на 24.11.2020 року заборгованість по оплаті за централізоване опалення [PERSON] , який проживав за адресою: [ADDRESS] - відсутня /а.с.16/. Згідно довідки Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ)№47340-7 від 30.11.2020 року вбачається, що згідно отриманих пошукових даних Автоматизованої системи виконавчого провадження виконавчі документи за якими боржником являється [PERSON] на виконанні у відділі не перебувають /а.с.128/. Отже, позивач має намір розпорядитися належним йому майном, проте через наявність арешту, позбавлений можливості це зробити. Таким чином, арешт накладений на все майно є безпідставним, оскільки порушує право власності позивача. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимога позивача, що ґрунтується на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч. 1, ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановлено сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам, суд приходить до висновку, що позивач довів ті обставини, на які посилається як на підставу своїх позовних вимог. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, з метою захисту порушеного права власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому позовна вимога про зняття арешту з майна підлягає до задоволення.

Outcome: approved