Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

03.08.2020 до суду надійшла вказана позовна заява, в обґрунтування якої вказано, що позивач працював на підприємстві відповідача понад 34 роки у шкідливих умовах. 29.11.2019 позивачу встановлені два професійних захворювання: вібраційна хвороба та хронічне обструктивне захворювання легень. Довідкою МСЕК від 21.03.2019 позивачу вперше встановлено 3 групу інвалідності 40% втрати професійної працездатності. Довідкою МСЕК від 30.07.2020 при повторному огляді позивачу встановлено з 27.07.2020 безстроково 3 групу інвалідності та 65% втрати професійної працездатності. В зв`язку з професійними захворюваннями змінилися спосіб та якість життя позивача, що завдає йому моральних страждань. Просить стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію у розмірі 204033 грн. за заподіяну йому моральну шкоду ушкодженням здоров`я. Ухвалою від 04.08.2020 прийнято до розгляду і відкрито провадження у даній справі, визначено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначено проведення першого судового засідання для розгляду справи по суті на 07.09.2020. 21.08.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача проти заявлених вимог заперечує, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що чинним законодавством не встановлено прямої заборони або обмеження щодо тривалості роботи працівника у шкідливих або небезпечних умовах. Крім того, тривалість роботи позивача у шкідливих умовах праці збільшує рівень професійного ризику та залежить лише від нього самого, тому існує причинно-наслідковий зв`язок між діями самого потерпілого, що мають вираз у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, і виникненням у нього професійного ушкодження здоров`я, а не тільки діями роботодавця, який маючи необхідні дозволи на здійснення небезпечних робіт, не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. Позивач був попереджений про роботу у шкідливих умовах і свідомо погоджувався на неї, за що, між іншим, отримував пільги та компенсації. Також, на думку відповідача, позивачем не доведено наявність моральних страждань, оскільки надані письмові докази до позову свідчать лише про факти роботи позивача на підприємстві відповідача, встановлення йому профзахворювання та стійкої втрати працездатності і не доводять дійсний розмір заподіяної моральної шкоди. (вх.№15701). Представник відповідача надіслала суду заяву про відкладення розгляду справи в зв`язку з запровадженим у країні карантином (вх.№14750 від 10.08.2020). 07.09.2020 справа не розглядалась у зв`язку із зайнятістю судді в іншому провадженні Наступне судове засідання призначене на 09.10.2020. У судове засідання 09.10.2020 сторони не з`явились. Позивач разом із позовною заявою подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.12). Представник відповідача надіслала суду заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача (вх.№18792 від 09.10.2020). Оскільки позивачем подано докази, на підставі яких ґрунтуються позовні вимоги, сторонами не заявлено клопотань про витребування інших доказів та відповідач скористався правом подачі відзиву на позовну заяву, суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] працював на підприємстві відповідача: - з 14.01.1985 по 28.12.1999 помічником машиніста бурової установки в кар`єрі Першотравневого кар`єру ВАТ «ПівнГЗК»; -з 28.12.1999 по 05.03.2019 машиністом бурової установки в кар`єрі Першотравневого кар`єру ВАТ «ПівнГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.32-36). Відповідно до санітарно-гігієнічної характеристики умов праці від 25.07.2014, умови праці [PERSON] за період роботи з 14.01.1985 по даний час - машиністом бурової установки в кар`єрі у Першотравневому кар`єрі ПАТ «Північний гірничозбагачувальний комбінат» (правонаступник ВАТ «ПівнГЗК» за концентрацією аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони відносяться до 3 класу 2 ступеню шкідливості, за рівнем загальної вібрації - до 3 класу 1 ступеня шкідливості, за незручною робочою позою - до 3 класу 2 ступеня шкідливості. Раніше працював - помічником машиніста бурової установки у Першотравневому кар`єрі Північного гірничо-збагачувального комбінату за концентрацією аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони відносяться до 3 класу 2 ступеню шкідливості, за рівнем загальної вібрації - до 3 класу 1 ступеня шкідливості, за важкістю праці - до 3 класу 3 ступеня шкідливості (а.с.18-21). В Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 25 січня 2019 року (далі - Акт розслідування) зазначено, що [PERSON] час проходження медичного огляду у відокремленому відділенні №2 лікувально-діагностичного центру ТОВ «Медиком» 29.11.2018 ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» встановлені професійні захворювання: 1. Вібраційна хвороба першої-другої стадії від дії загальної вібрації з синдромом церебрально-периферичної ангіодистонії в поєднанні з полірадикулярним синдромом, помірно вираженими статико-динамічними порушеннями хребта, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періатрозу (ПФ першого ступеня), початкових проявів остеоартрозу колінних суглобів. 2. Хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пилової бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії) група В. Легенева недостатність першого ступеня. (а.с.24). З п.16 Акту розслідування слідує, що професійні захворювання виникли за таких обставин: працюючи машиністом бурової установки в кар`єрі виконував роботи з керування буровою установкою під час буріння свердловин, виконував монтаж, демонтаж, переміщення та регулювання бурового устаткування. При цьому внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, мавших місце важких режимів експлуатації бурової установки, підпадав під вплив виробничої загальної вібрації (до 2014 року) та пилу. Згідно з медичним висновком лікарсько-експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 29.11.2018 №1726 підставою для встановлення професійного професійного характеру захворювання послужив маршрут: з 14.01.1985 по 28.12.1999 - помічник машиніста бурової установки в кар`єрі Першотравневого кар`єру ВАТ «ПівнГЗК»; з 28.12.1999 по 07.12.2014 - машиніст бурової установки в кар`єрі Першотравневого кар`єру ПрАТ «ПівнГЗК». На указаних підприємствах в зазначений період параметри загальної вібрації та пилу перевищували нормативи. З п.17 Акту розслідування слідує, що причиною виникнення професійних захворювань встановлено, що до 2005 року рівень загальної транспортно-технологічної вібрації перевищував нормативний на 4дБ (105 дБ при ГДР 101 дБ). Аерозоль переважно фіброгенної дії з вмістом кристалічного кремнію діоксину у пилу від 10% до 70% в повітрі робочої зони в 2,4 рази перевищує ГДК (4,8мг/м3, при ГДК 2,0мг/м3) (а.с.25). Довідкою МСЕК від 21.03.2019 позивачу у зв`язку із професійними захворюваннями вперше встановлено 40% втрати працездатності (30% - вібраційна хвороба; 10% - ХОЗЛ) та третя група інвалідності з 11 березня 2019 до 01 квітня 2020 (а.с.27). 30.07.2020 позивач повторно пройшов огляди МСЕК, за результатами якого йому було встановлено 65% втрати професійної працездатності (25% - ХОЗЛ; 40% - вібраційна хвороба) та третя група інвалідності з 27 липня 2020, безстроково (а.с.28). У зв`язку з отриманими хронічними професійними захворюваннями позивач періодично проходить лікування, що підтверджується виписками із історії хвороби. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обов`язку відповідач не виконав. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як вбачається з акту розслідування причиною виникнення професійного захворювання позивача є робота позивача у шкідливих умовах, що перевищували гранично допустимі. Суд вважає зазначене наслідком порушення посадовими особами підприємств, де працював позивач, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Посилання представника відповідача на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Отже, висновки відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Судом встановлено, що в зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він у 55-річному віці втратив професійну працездатність первинно у розмірі 40% та після переогляду у розмірі 65% з третьою групою інвалідності безстроково. Як наслідок позивач обмежений у життєдіяльності, що проявляється у постійних болях у попереково-крижовому та шийному відділах хребта, обмеженням рухів у хребті та суглобах, судомах у пальцях ніг та кистей, задишкою, кашлем, загальною слабкістю; необхідністю проходити лікування та докладати додаткових зусиль для організації його життя. Отримані професійні захворювання призводять до зниження його фізичної активності та порушення нормальних життєвих зв`язків. Отже, враховуючи те, що позивач працював на підприємстві відповідача понад 24 роки у шкідливих умовах, йому встановлено первинно 40% та повторно і безстроково 65% втрати працездатності, а також характер професійного захворювання, пов`язаного із спричиненням йому фізичних і моральних страждань, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Позивач при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди у сумі 204033 грн. посилався на розрахунки, здійснені за методикою встановлення заподіяння моральної шкоди та методу оцінки розміру компенсації спричинених страждань. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв`язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача за встановлені первинно 40% та повторно і безстроково 65% втрати професійної працездатності - 117000 грн.. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати - 840 грн. 80 коп. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та

Outcome: partial