Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

02.08.2018 року [PERSON] звернувся з вказаним вище позовом до Приватного акціонерного товариства «Сахновщинське імені [PERSON]» (колишнє Публічне акціонерне товариство «Племінний завод імені 20-річчя Жовтня»). 06.08.2018 року ухвалою суду позов залишено без руху, а також залишено питання про забезпечення доказів відкритим. 20.08.2018 року від позивача надійшла уточнена позовна заява з усунутими недоліками. 22.08.2018 року ухвалою суду призначено до розгляду по суті питання про забезпечення доказів на 06.09.2018 року. 22.08.2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з призначенням першого засідання на 10.09.2018 року. 06.09.2018 року частково ухвалою суду заява про забезпечення доказів задоволена. 10.09.2018 року ухвалою суду відкладено судове засідання на 08.10.2018 року. 02.10.2018 року у звязку із тривалим відрядженням судді Кочнєва О.В. справу шляхом повторного автоматизованого розподілу справ передано на розгляд судді Библіва С.В., який своєю ухвалою від 04.10.2018 року прийняв її до свого провадження з призначенням першого судового засідання на 12.11.2018 року, яке було відкладене на 04.12.2018 року. Витребувану у відповідача довідку про заборгованість по заробітній платі та середній заробіток до розгляду справи по суті судові так і не надано. В обґрунтування позову позивач зазначив: на підставі наказу № 13 від 31.03.2018 року він був прийнятий на роботу охоронцем до Публічного акціонерного товариства «Племінний завод імені 20-річчя Жовтня». Відпрацював він 8 днів по 24 години на добу без залишання робочого місця з 31.03.2018 року по 08.04.2018 року. Оскільки такий графік його не влаштовував, він звернувся до начальника охорони з питанням про звільнення, який сказав, що на його місце буде взято іншого працівника, а заяву про звільнення він напише сам від його імені. Так як, наразі, йде на заводі зміна керівництва, то заробітну плату йому виплатять пізніше. Тому, заяву про звільнення він не писав, зважаючи на слова начальника охорони, на роботу більше не вийшов і мав бути звільненим з 08.04.2018 року. Трудову книжку не забрав, бо начальник охорони [PERSON] пообіцяв передати її разом із зарплатою через знайомого. Трудова книжка через знайомого [PERSON] була передана лише 08.06.2018 року, проте, без заробітної плати. З трудової книжки позивач дізнався, що 08.06.2018 року його звільнено за наказом від 08.06.2018 року згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. 24.07.2018 року з телефонної розмови з [PERSON] він дізнався, що зарплату йому не виплатять, оскільки вона йому вже видана. Проте, зарплата станом на день подання позову сплачена не була. Вважає, що в порядку ст. ст. 115-117 КЗпП України має право просити суд своїм рішенням стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату. Так, під час влаштування на роботу домовленість була про заробітну плату близько 3000 грн., але, оскільки, він не знає свого окладу, а заробітна плата не може бути меншою, ніж мінімальна заробітна плата, встановлена Законом, просить стягнути заробітну плату, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, яка ЗУ «Про державний бюджет на 2018 рік» у місячному розмірі складає 3723,00 грн., а у погодинному розмірі 22,41 грн. Проте, позивач працював надурочно, у вихідні дні та у нічний час і відповідно до ст. 106-108 КЗпП України мав право на оплату праці в підвищеному розмірі. Оскільки відповідач порушив вимоги ст. ст. 70-71 КЗпП України про 42-годинний щотижневий безперервний відпочинок та не прийняв заяви про звільнення, позивач вважає, що мав бути звільненим за власним бажанням у звязку із невиконанням роботодавцем вимог законодавства про працю. Таким чином, він мав бути звільнений з 08.04.2018 року за ч.3 ст. 38 КЗпП України саме з вище викладених підстав. При цьому дані обставини та підстави звільнення мають бути внесені до його трудової книжки. Позивачем у позовній заяві викладено розрахунок заборгованості по заробітній платі, враховуючи специфіку роботи охоронця, за фактично відпрацьований час з 31.03.2018 року по 08.04.2018 року з врахуванням понаднормової роботи, роботи у нічний час та роботи у святковий час (не більше ніж 40 годин на тиждень ст. 50 КЗпП України), що складає 10110,62 грн. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого ПКМУ від 08.02.1995 року № 100 позивач розрахував суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з часу звільнення та станом на 01.08.2018 року (52,65 грн. за годину роботи помножити на 622 робочі години\~ дорівнює 32748,30 грн.). 12.11.2018 року представник позивача у своїй заяві уточнив позовні вимоги з урахуванням погашення відповідачем 1500,00 грн. заборгованості по заробітній платі позивача, але це погашення відбулося вже після предявлення позову до суду. Таким чином, остаточно просить стягнути 8610,62 грн. заборгованості по заробітній платі; 32748,30 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку; судові витрати. В судове засідання позивач та його представник не прибули, проте від представника надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача, на задоволенні позову наполягає в уточненому вигляді. Представник відповідача до судового засідання не прибув, хоча судом був належним чином про нього повідомлений, відзиву на позов не надав, як і не надав заяви про розгляд справи без його участі. Враховуючи неявку сторін, відсутність з боку сторони позивача незгоди із ухваленням заочного рішення, суд ухвалив розглянути справу заочно у відсутності сторін за наявними у справі доказами відповідно до положень ст. 280 ЦПК України та на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України - без фіксування процесу за допомогою технічних засобів. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши та проаналізувавши інші докази у їх сукупності та окремо, встановив обставини та відповідні до них правовідносини. Зокрема, встановлено судом та не оспорюється сторонами таке: позивач [PERSON] з 31.03.2018 року був прийнятий на роботу охоронцем до Публічного акціонерного товариства «Племінний завод імені 20-річчя Жовтня» згідно наказу № 13 від 31.03.2018 року. Відповідно до наказу № 23 від 08.06.2018 року він був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 08.06.2018 року (а.с.8). При звільненні з позивачем не проведено остаточний розрахунок. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тому, враховуючи, що сторона відповідача, не надавши відзиву на позов із запереченнями та жодного доказу, який би спростовував позицію позивача у даному спорі, суд вважає встановленими і наступні факти: на час прийняття позивача на роботу найменування працедавця було саме Публічне акціонерне товариство «Племінний завод імені 20-річчя Жовтня», проте, під час розгляду справи і до ухвалення рішення воно було змінене у листопаді 2018 року на Приватне акціонерне товариство «Сахновщинське імені [PERSON]», що вбачається з даних, отриманих за результатами безкоштовного запиту у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.77-80). Суд вважає, що адміністрація працедавця неправомірно не прийняла заяву про звільнення позивача з 08.04.2018 року, не звільнила його тоді за власним бажанням та не видала йому вчасно трудову книжку при звільненні. Натомість, як вбачається з копії трудової книжки позивача, його було звільнено за власним бажанням 08.06.2018 року на підставі ст. 38 КЗпП України (копії наказу відповідач не надав). З діями відповідача суд погодитися не може, оскільки вимога працівника про його звільнення за власним бажанням була саме через порушення адміністрацією законодавства щодо нормування робочого часу. Так, позивач зазначив, що відпрацював він 8 днів по 24 години на добу без залишання робочого місця з 31.03.2018 року по 08.04.2018 року. Тобто, понад нормою, у нічний час, у вихідні та святкові дні без часу на відпочинок. Він не працював до 08.06.2018 року, на робоче місце не виходив, заяви про звільнення з вказаної дати не писав. Нормування робочого часу передбачено ст. ст. 61-62 КЗпП України. Так, на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин (статті 50 і 51). Надурочні роботи, як правило, не допускаються. Надурочними вважаються роботи понад встановлену тривалість робочого дня (статті 52, 53 і 61). Власник або уповноважений ним орган може застосовувати надурочні роботи лише у виняткових випадках, що визначаються законодавством і в частині третій цієї статті. Власник або уповноважений ним орган може застосовувати надурочні роботи тільки у таких виняткових випадках: 1) при проведенні робіт, необхідних для оборони країни, а також відвернення громадського або стихійного лиха, виробничої аварії і негайного усунення їх наслідків; 2) при проведенні громадсько необхідних робіт по водопостачанню, газопостачанню, опаленню, освітленню, каналізації, транспорту, зв'язку - для усунення випадкових або несподіваних обставин, які порушують правильне їх функціонування; 3) при необхідності закінчити почату роботу, яка внаслідок непередбачених обставин чи випадкової затримки з технічних умов виробництва не могла бути закінчена в нормальний робочий час, коли припинення її може призвести до псування або загибелі державного чи громадського майна, а також у разі необхідності невідкладного ремонту машин, верстатів або іншого устаткування, коли несправність їх викликає зупинення робіт для значної кількості трудящих; 4) при необхідності виконання вантажно-розвантажувальних робіт з метою недопущення або усунення простою рухомого складу чи скупчення вантажів у пунктах відправлення і призначення; 5) для продовження роботи при нез'явленні працівника, який заступає, коли робота не допускає перерви; в цих випадках власник або уповноважений ним орган зобов'язаний негайно вжити заходів до заміни змінника іншим працівником. Щодо порушення права на відпочинок суд зазначає, що відповідно до ст. ст. 69-71 КЗпП України на підприємствах, в установах, організаціях, зупинення роботи яких неможливе з виробничо-технічних умов або через необхідність безперервного обслуговування населення, а також на вантажно-розвантажувальних роботах, пов'язаних з роботою транспорту, вихідні дні надаються в різні дні тижня почергово кожній групі працівників згідно з графіком змінності, що затверджується власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації. Тривалість щотижневого безперервного відпочинку повинна бути не менш як сорок дві години. Робота у вихідні дні забороняється. Залучення окремих працівників до роботи у ці дні допускається тільки з дозволу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) підприємства, установи, організації і лише у виняткових випадках, що визначаються законодавством Враховуючи викладене, суд вважає, що [PERSON] має бути звільненим за власним бажанням саме з підстав того, що власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (ч.3 ст. 38 КЗпП України) з 08.04.2018 року, як просив позивач. Тому, в даному випадку має місце неправильне формулювання причини звільнення. Відповідно ч.3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Отже дана позовна вимога підлягає задоволенню. Оскільки згідно ст. 116 КЗпП України підприємство зобовязано при звільненні працівника виплатити всі суми, що належать йому від нього, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги стосовно стягнення заборгованості із заробітної плати. Станом на день розгляду справи у суді заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі перед позивачем при звільненні після отримання суми у 1500,00 грн. за розрахунками останнього складає 8610,62 грн. Свої розрахунки невиплаченої заробітної плати, через не надання відповідачем відповідної довідки, позивач виклав у позовній заяві, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, яка ЗУ «Про державний бюджет на 2018 рік» у місячному розмірі складає 3723,00 грн. та з урахуванням надурочної роботи, роботи у нічний час та у вихідні і святкові дні відповідно до ст. ст. 94, 97, 106-109 КЗпП України. Такий розрахунок суд вважає математично правильним та може прийняти його за основу при ухваленні рішення про задоволення позовних вимог у цій частині, крім того, що відповідач своїх даних з цього приводу судові не надав. А відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначених в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Спір про розмір сум при звільненні відсутній, оскільки відповідач своїх заперечень не надав. На підставі викладеного суд доходить висновку, що відповідач, який порушив гарантоване законом право на оплату праці повинен нести відповідальність, передбачену\~ ст. 117 КЗпП України. Тому, позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення середньоденного заробітку за весь час затримки розрахунку підлягають задоволенню в сумі 32748,30 грн. Правильність розрахунку позивача суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні суд, також, не ставить під сумнів, оскільки він проведений відповідно до\~ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого ПКМУ від 08.02.1995 року № 100 з часу звільнення та станом на 01.08.2018 року (52,65 грн. за годину роботи помножити на 622 робочі години\~ дорівнює 32748,30 грн.).\~ Сторона відповідача не спростувала позицію позивача щодо позовних вимог. Натомість, позивач повністю довів судові законність своїх вимог, з чим погоджується і суд. Таким, чином суд дійшов висновку, що позов законний, обґрунтований та такий, що підлягає задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір.\~

Outcome: approved