Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-23 00:00:00

02.08.2021 р. представник позивача звернувся у суд з позовом до відповідача, у якому просить визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. №185846 від 17.06.2021 року щодо стягнення з [PERSON] на користьТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованості в розмірі 19 735,00 грн., таким, що не підлягає виконанню. Свої вимоги мотивує тим, що виконавчий напис вчинений у порушення вимог чинного законодавства та порядку вчинення нотаріальних дій. Ствердив, що відповідач не надсилав позивачу жодних вимог чи повідомлень, при цьому вважає, що сума заборгованості не є безспірною. За таких обставин просить позов задовольнити та вирішити питання судових витрат. Ухвалою від 03.08.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судовий розгляд на 24.09.2021 року з повідомленням сторін 03.08.2021 р. задоволено клопотання позивача про забезпечення позову та зупинено стягнення на підставі виконавчого напису. Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Представник позивача подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити. Представник відповідача подав відзив на позовну заяву в якому просив розгляд справи проводити у його відсутності, проти позову заперечив та просив повністю відмовити у задоволені позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що кредитний договір №2498766 від 29.07.2019 р. між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (первісний кредитор) та [PERSON] був укладений відповідно до вимог чинного законодавства України. В подальшому 31.10.2019 р. між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 1/31/10, відповідно до умов якого останній є правонаступником усіх прав та обов`язків первісного кредитора, в тому числі і за вказаним вище кредитним договором. Окрім цього, зазначає, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» надало нотаріусу всі необхідні документи відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Третя особа про причини неявки суд не повідомив, заяв чи клопотань не подавав, докази, які були витребувані ухвалою суду від 03.08.2021 р., у встановлений строк суду не надав. З огляду на зазначені обставини, суд у відповідності до ст.ст. 223, 247 ЦПК України судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши докази і письмові пояснення, що викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до такого висновку. 29 липня 2019 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та позивачем укладено договір позики №2498766, шляхом заповнення заяви на сайті Товариства, підписання договору та прийняття умов шляхом електронного підпису за допомогою одноразового ідентифікатора. Відповідно до умов вказаного кредитного договору позивачу Товариством у безготівковій формі за реквізитами платіжної картки, які були надані споживачем з метою отримання кредиту перераховано суму кредиту у розмірі 5000,00 грн., які позивач отримав 29 липня 2019 року строком на 30 днів. Зі змісту відзиву вбачається, що 31.10.2019 р. між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 1/31/10, відповідно до умов якого останній є правонаступником усіх прав та обов`язків первісного кредитора, в тому числі і за вказаним вище кредитним договором. 17 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. було вчинено виконавчий напис № 185846, яким було стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» 19 735,00 грн. заборгованості. 22 липня 2021 року приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Шелінська Ю.А. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 66175185 з виконання виконавчого напису № 185846, виданого 17 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М.. Відповідно до статті 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною 1 статті 39 Закону України «Про нотаріат» (далі - Закон), порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Відповідно до статті 87 Закону, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постанова набрала законної сили з моменту проголошення. Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 17 червня 2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (первісний кредитор) та позивачем кредитний договір, який був наданий відповідачем нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Зазначена позиція узгоджується з правовою позицією, яка міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17. Відповідач ТОВ «ФК «ЄАПБ» не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростували вищевказані обставини, які були встановлені судом. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а тому суд вважає, що немає необхідності давати оцінку іншим доводам позивача. З урахуванням наведеного вище, беручи до уваги те, що суду не надано доказів на підтвердження того, що приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. надавались документи, що підтверджують безспірність заборгованості позивача перед ТОВ «ФК «ЄАПБ», суд приходить до висновку про відсутність підстав для вчинення виконавчого напису, а відтак такий не підлягає виконанню. З огляду на викладені факти й міркування, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до відповідача ТОВ «ФК «ЄАПБ» є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Таких висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі № 755/9215/15-ц при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Позивачем сплачено у даній справі судовий збір у розмірі 1362,00 грн. (908 грн. за подання позову та 454 грн. за подання заяви про забезпечення позову), що підтверджується квитанціями №№ 57319, 57308 від 02.08.2021 р.. 30.07.2021 року між адвокатом Брухом А.О. та Пахолок П.В. укладено договір про надання юридичних послуг. Окрім цього, адвокатом Брухом А.О. видано ордер серії ВС №1070273 на надання правничої (правової) допомоги позивачу. На підтвердження факту виконання умов надання правової допомоги представником позивача надано: 1) Додаток 1 до договору про надання юридичних послуг від 30.07.2021 р., згідно якого вартість юридичних послуг становить 4000,00 грн.; 2) калькуляцію оплати послуг з надання правової допомоги, вартість юридичних послуг за яким становить 4000,00 грн.; 3) квитанцію до прибуткового касового ордера №11 від 30.07.2021 р.. Такі документи є належними та допустимими доказами, які підтверджують факт понесення позивачем витрат, що пов`язані з правничою допомогою адвоката. Розмір таких витрат співрозмірний з обсягом та часом, об`єктивно необхідним для надання даних послуг в межах цієї справи. Таким чином доводи представника відповідача щодо неспівмірності та необґрунтованості понесених позивачем витрат на правову допомогу не заслуговують на увагу. За наведених обставин та міркувань, а також за правилами ч. 2 ст. 137, ст. 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу покладаються на відповідача.

Outcome: approved