Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

02 грудня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Річківської сільської ради Білопільського району Сумської області про встановлення юридичного факту та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] померла [PERSON] . Після смерті останньої відкрилася спадщина, до складу якої ввійшла земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 3,48 га, розташована на території Річківської сільської ради Білопільського району Сумської області, посвідчена державним актом на право приватної власності на землю серії 111-СМ №036642 від 31 травня 1999 року. За життя [PERSON] заповіла їй вказану земельну ділянку. Однак, спадщину після смерті [PERSON] фактично прийняв її чоловік [PERSON] , який на день смерті проживав та був зареєстрований разом із спадкодавцем, розпорядився її речами та документами. [INFO] [PERSON] помер та після його смерті відкрилася спадщина на зазначену вище земельну ділянку. За життя останній також склав заповіт, яким заповів їй все своє майно. Проте, нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, яку [PERSON] фактично успадкував після смерті дружини, у зв`язку з втратою оригіналу правовстановлюючого документа. Також позивач вказує, що відповідно до заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Річківської сільської ради від 11 жовтня 2000 року прізвище заповідача вказано « [PERSON] », а у свідоцтві про смерть від 16 жовтня 2000 року внесено запис, що [INFO] померла « [PERSON] ». Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить встановити факт, що має юридичне значення, зокрема, факт належності [PERSON] , яка померла [INFO] , заповіту, посвідченого 11 жовтня 2000 року секретарем Річківської сільської ради від імені [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за №632, а також визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,48 га, розташовану на території Річківської сільської ради Білопільського району Сумської області, посвідчену державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-СМ №036642 від 31 травня 1999 року, виданим на підставі рішення VІІІ сесії Річківської сільської ради від 30 квітня 1999 року на ім`я [PERSON] . Ухвалою від 03 грудня 2019 року позовна заява [PERSON] залишена без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам 177 ЦПК України, внаслідок відсутності документа, що підтверджує сплату судового збору. Ухвалою від 05 грудня 2019 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (а. с. 28-29). У підготовче засідання позивач [PERSON] не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує (а. с. 46). Представник відповідача - Річківської сільської ради Білопільського району Сумської області у підготовче засідання не з`явився. Сільський голова надіслав листа про розгляд справи у відсутність їх представника, позов визнають (а. с. 45). Третя особа - приватний нотаріус Білопільського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції в Сумській області Бойко О. І. у підготовче засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі (а. с. 35). У зв`язку з неявкою сторін, третьої особи суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних доказів, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частиною четвертою статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з абз. 3 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до абз. 6 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Таким чином, Цивільний процесуальний кодекс України допускає ухвалення рішення в підготовчому засіданні в правовідносинах, що виникли між сторонами. Відповідач позов визнав, визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, отже у суду наявні законні підстави для ухвалення рішення в підготовчому засіданні. Перешкод для здійснення розгляду справи у підготовчому засіданні, вирішення справи та ухвалення судового рішення за наявними матеріалами судом не встановлено. Повно, всебічно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності за своїм внутрішнім переконанням, з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] в с. Річки Білопільського району Сумської області померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а. с. 6). З довідки відділу у Білопільському районі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 04 вересня 2019 року №1026/162-19 вбачається, що [PERSON] належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,48 га, розташована на території Річківської сільської ради, посвідчена державним актом серії ІІІ-СМ №036642, виданим 31 травня 1999 року на підставі рішення VIII сесії Річківської сільської ради від 30 квітня 1999 року (а. с. 16). 11 жовтня 2000 року секретарем Річківської сільської ради Білопільського району Сумської області посвідчено заповіт від імені [PERSON] , зареєстрований у реєстрі за №632, яким остання заповіла вищевказану земельну ділянку [PERSON] (а. с. 9). Відповідно до довідки Річківської сільської ради від 11 листопада 2019 року заповіт від імені [PERSON] , посвідчений виконавчим комітетом Річківської сільської ради 11 жовтня 2000 року за №632, зареєстрований у Спадковому реєстрі за №44144588, належить [PERSON] , яка померла [INFO] . Вказаний заповіт не змінювався та не відмінявся. Виправити помилку в прізвищі заповідача Річківська сільська рада не має можливості (а. с. 14). Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України окрім визначених у ч. 1 цієї статті юридичних фактів, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Аналіз перевірених і оцінених судом доказів в їх сукупності та законодавства переконує суд, що позивачем надані належні, достовірні, допустимі докази на підтвердження заявлених вимог, які не викликають сумніву і є достатніми для встановлення факту належності померлій [INFO] [PERSON] заповіту, посвідченого секретарем Річківської сільської ради Білопільського району Сумської області за №632, реєстраційний номер 4414458 від імені [PERSON] , оскільки в позасудовому порядку виправити допущену в заповіті помилку не можливо, що створює для позивача перешкоди у реалізації права на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] . При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки з вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Ушаков та Ушакова проти України» від 18 червня 2015 року (остаточне - 18 вересня 2015 року), в пункті 78 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою…». Крім того судом також встановлено, що [PERSON] на день смерті [INFO] була зареєстрована та проживала у [ADDRESS] разом з чоловіком [PERSON] , який фактично прийняв спадщину та розпорядився особистими речами померлої дружини (а. с. 10-11, 13). Відповідно до інформаційної довідки з Спадкового реєстру №58679082 від 10 грудня 2019 року спадкова справа після померлої [INFO] [PERSON] не заводилася (а. с. 36). Разом з цим судом встановлено, що [INFO] в с. Залізничне Лебединського району Сумської області помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а. с. 7). Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем Річківської сільської ради 14 квітня 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за №325, [PERSON] заповів все своє майно позивачу, [PERSON] (а. с. 8, 10-11, 47). За інформацією Річківської сільської ради заповіт від імені [PERSON] , посвідчений виконкомом Річківської сільської ради 14 квітня 2000 року за №325, зареєстрований у Спадковому реєстрі за №44150866, не змінювався та не відмінявся (а. с. 15). З довідки Маловисторопської сільської ради Лебединського району Сумської області від 11 березня 2019 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] до дня смерті [INFO] був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] разом з [PERSON] (а. с. 12). Відповідно до інформаційної довідки з Спадкового реєстру №58679181 від 10 грудня 2019 року спадкова справа після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , не заводилася (а. с. 37). Згідно з п. п. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. У пунктах 1, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно з положеннями ст. ст. 524, 525 ЦК УРСР, який діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] та [PERSON] , спадкоємство здійснювалося за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнавався день смерті спадкодавця. Таким чином, враховуючи, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO] , а після смерті [PERSON] - [INFO], застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми ЦК УРСР, які діяли на той час. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги були, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно з положеннями з 534 ЦК УРСР кожний громадянин міг залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів домашнього вжитку) одній або кільком особам як тим, що входили, так і тим, що не входили до кола спадкоємців за законом. Для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускалося прийняття спадщини під умовою або застереженням. Визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном та (або) подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч. 1 ст. 548, ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР). Згідно з п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 18 червня 1994 року (в редакції від 17 жовтня 2000 року), яка діяла на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] [PERSON] , доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном могла бути, зокрема, довідка виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним. Отже, спадкоємець, який постійно безпосередньо проживав із спадкодавцем на день його смерті, вважався таким, що відповідно до ст. 549 ЦК УРСР фактично прийняв спадщину. Таким чином, враховуючи встановлені фактичні обставини справи та виходячи з вищенаведених положень чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, суд приходить до висновку, що спадщину після смерті [PERSON] за законом фактично прийняв її чоловік, [PERSON] , шляхом постійного проживання із спадкодавцем на день смерті, а після смерті останнього - позивач [PERSON] . Остання є єдиним спадкоємцем [PERSON] за заповітом, однак вона не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину на спірну земельну ділянку у зв`язку з втратою державного акту (а. с. 48). Згідно з ст. 55 Конституції України права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. «а» ч. 3 ст. 152 Земельного Кодексу України. Таким чином, враховуючи, що позивач прийняла спадщину за заповітом після померлого [INFO] [PERSON] , але у зв`язку з втратою правовстановлюючого документа - державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-СМ №036642 від 31 травня 1999 року, не може отримати свідоцтво про право на спадщину, позов [PERSON] підлягає задоволенню. При цьому суд відмічає, що визнання за позивачем права власності на спірну земельну ділянку не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved