Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

02 липня 2018 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Зазначила, що вона є власником житлового будинку та господарських будівель, розміщених за адресою: [ADDRESS]. У вказаному будинку зареєстрована позивач, відповідач та донька - [PERSON]. Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 11 жовтня 2013 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. З серпня 2016 року відповідач придбав собі будинок в [ADDRESS], в якому з того часу і проживає. З огляду на вище викладене позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS] Відповідач повідомлений про розгляд справи належним чином, на пропозицію суду відзив на позовну заяву не подав (а.с. 37, 38). Третя особа, повідомлена про розгляд справи належним чином, на пропозицію суду пояснення на позовну заяву не подала (а.с. 40). Розглянувши документи та матеріали справи, дослідивши письмові докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 11 жовтня 2013 року у справі № 152/2081/13-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 6). Відповідно до довідки виконавчого комітету Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 872 від 07 червня 2018 року склад сім'ї [PERSON] наступний: донька - [PERSON], [PERSON] - не родич (а.с. 7). Із довідки виконавчого комітету Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 881 від 11 червня 2018 року вбачається, що [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS], але фактично за вказаною адресою не проживає з 2016 року (а.с. 8). Відповідно до ухвали Шаргородського районного суду Вінницької області від 23 січня 2014 року затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до мирової угоди [PERSON] передано у власність житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] (а.с. 12, 13). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 18638033 від 05 березня 2014 року за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок в [ADDRESS] (а.с. 14). 08 червня 2018 року [PERSON] надіслала [PERSON] вимогу про зняття з реєстрації в будинку по [ADDRESS] в добровільному порядку (а.с. 25, 26). Установленим обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням власністю, які регулюються, зокрема, Житловим кодексом Української РСР (далі - ЖК УРСР) та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України). Так, згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Частиною 3 цієї ж статті також передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Частиною 1 ст. 7 цього ж Закону передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до статей 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 13 та 89 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Ураховуючи наведене, суд вважає, що оскільки позивачу на праві власності належить будинок, а відповідач права власності на будь-яку частину будинку не має, не є членом сім'ї позивача, іншої домовленості між ним та позивачем немає, а реєстрація відповідача у будинку чинить позивачу перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності майном, то відповідач повинен бути визнаним таким, що втратив право користування житловим будинком. Отже, позов слід задовольнити повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Із матеріалів справи вбачається, що позивач понесла судові витрати на сплату судового збору в сумі 704, 80 грн, що підтверджується квитанцією про сплату судового збору (а.с. 1), та на професійну правничу допомогу в сумі 700 грн, що підтверджується розрахунком суми гонорару за надану професійну правничу допомогу (а.с. 27, 27а), які у зв'язку із задоволенням позову слід стягнути із відповідача на користь позивача.

Outcome: approved