Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

03.03.2020 року Служба у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації, виконувач функції органу опіки та піклування, звернулася до суду до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] ; на користь опікуна [PERSON] в розмірі не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення нею повноліття. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що території Кривобалківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області зареєстрована громадянка [PERSON] , [INFO] , яка [INFO] в Миколаївському пологовому будинку № 2 народила дівчинку [PERSON] . У зв`язку з небажанням виховувати та утримувати новонароджену вона написала відмову від дитини, про що був складений відповідний акт закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України про дитину, яку батьки (матір або батько) відмовилися забрати з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я від 22.11.2016 р. [PERSON] має ще чотирьох дітей, відносно яких рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 27.05.2016 року позбавлена батьківських прав. Троє з цих дітей виховуються в дитячому будинку сімейного типу, четверта дитина - під опікою подружжя [PERSON] , мешканців с.Чемерлієве Миколаївського району Миколаївської області. Саме ця родина взяла під опіку [PERSON] після реєстрації народження дитини органом опіки та піклування та надання їй відповідного статусу згідно розпоряджень голови Миколаївської райдержадміністрації. Позивач зазначає, що відповідачка веде аморальний спосіб життя, неодноразово притягалась до адміністративної та кримінальної відповідальності, живе за рахунок занять проституцією, жодного разу не поцікавилась місцем перебування [PERSON] , станом її здоровя та розвитку. Як вказує позивач саме ці обставини є причиною надання позову про позбавлення батьківських прав. Тому зважаючи на вище викладене позивач просить стягнути з [PERSON] , аліменти на утримання дитини, та позбавити її, батьківських прав по відношенню до неї. У судове засідання позивач не з`явився. При тому представник служби подала до суду заяву, в якій зазначила, що позов підтримує в повному обсязі та просить розглядати справу за її відсутності. Відповідачка в судове засідання не з`явилася без поважних причин. Про час і місце розгляду справи повідомлений завчасно і належним чином. Відзив відповідачка не подала. У зв`язку з тим, що наявних матеріалів про права та взаємовідносини сторін достатньо для розгляду позову, судом ухвалено розглядати справу в заочному порядку у відсутності відповідача та на підставі наданих доказів. Відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно копії свідоцтва про народження матір`ю [PERSON] , [INFO] є відповідач [PERSON] . Відповідно наданих позивачем копій документів відповідач [PERSON] покинула свою дитину - [PERSON] в Миколаївському пологовому будинку №2. Згідно копії Розпорядження від 25.01.2017 року № 23-р [PERSON] , [INFO] , мешканку [ADDRESS] , призначено опікуном [PERSON] , [INFO] . Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 27 травня 2016 року вирішено: позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно її малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] Стягнути з [PERSON] , [INFO] , уродженки с. Комсомольське, Миколаївського району Миколаївської області, на користь державного закладу (Миколаївський обласний Будинок дитини), в якому утримується [PERSON] , аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітику (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 06 січня 2016 року. Стягнути з [PERSON] , [INFO] , уродженки с. Комсомольське, Миколаївського району Миколаївської області, на користь комунального закладу (Радсадівський СРЦ ССД МРДА), в якому утримуються [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітику (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 06 січня 2016 року. Згідно висновку служба у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , по відношеню до малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Беручи до уваги вищезазначене, можна зробити висновок, що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не намагається забезпечити достатній життєвий рівень дитини, не турбується про стан її здоров`я. За змістом роз`яснень, викладених у п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усунення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно статей 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991р., № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Приписами вказаної Конвенції, Закону України «Про охорону дитинства», Європейської Конвенції «Про здійснення прав дітей», ратифікованої Україною 03.08.2006 р., Конвенції «Про юрисдикцію, право, яке признається, виконується та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та міру захисту дітей», ратифікованої Україною 14.09.2006 р., гарантовано та забезпечено право дитини з боку усіх державних та приватних структур, а також з боку батьків на належне батьківське виховання та піклування, забезпечення дитини сімейним затишком, розвиток індивідуальності та захисту всіх прав дитини навіть від самих батьків, що не суперечить вимогам ст. 150 СК України. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини, тобто якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Суд вважає доведеним, що не спростовано і самим відповідачем, що останній протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини, не піклується про її духовний та фізичний розвиток не цікавиться життям дитини. Враховуючи викладене, суд, оцінюючи наявні в матеріалах справи належні та допустимі докази, в їх сукупності та взаємозв`язку, вважає за можливе позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно її дитини. У відповідності до ст. 180 СК України відповідач, будучи батьком дітей, зобов`язаний утримувати їх до досягнення повноліття. При цьому згідно ст. 166 ч. 2 СК України особи, позбавлені батьківських прав, не звільняються від обов`язку щодо утримання дитини. Обставини, які б унеможливлювали виконання обов`язку відповідачем по утриманню дітей за станом його здоров`я або за іншими поважними причинами судом не встановлені. Відповідач є особою працездатного віку. Відповідно ст. 182 ч.1 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно ст. 182 ч.2 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. У пункті 17 в абзаці 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За таких обставин та на підставі ст. ст. 180, 182, 183 СК України позов в цій частині також підлягає задоволенню з визначенням розміру стягуваних аліментів не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved