Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

04 липня 2017 року [PERSON] звернулася до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, посилаючись на те, що 03 вересня 2011 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO], який мешкає разом з позивачем. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а відповідач, останнім часом не бере участі у вихованні та утриманні спільної дитини. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.27 Конвенції, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Згідно з ч.1,2,3,4,5 ст.150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Зазначає, що в дитині, в усякому разі, повинен буди забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такий рівень у будь-якому разі не повинен буди меншим, ніж прожитковий мінімум. Вказала, що такий рівень вона одна не зможе забезпечити, тому відповідач, який є здоровим та працездатним, зможе сплачувати аліменти на рівні 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу). У звязку з тим, що відповідач вже майже два роки не працює, та не бажає працювати і тому не може забезпечувати дитину, хоча зобовязаний її утримувати. Відповідач інших утриманців немає, він працездатний, його стан здоровя дозволяє працювати. Просить суд стягнути з [PERSON], [INFO], на користь [PERSON], [INFO], аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини всіх видів\~ заробітку (доходу), але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття. [PERSON] у судове засідання не зявилася, хоча про місце, дату та час судового засідання була повідомлена належним чином (а.с.12). 18 липня 2017 року надала до суду Заяву про розгляд справи без її участі, свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити (а.с.20). Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце судового розгляду справи, шляхом розміщення виклику на офіційному веб-порталі «Судова влада в Україні» на сторінці Словянського міськрайонного суду Донецької області (а.с.15). Про причини своєї неявки суд не повідомив. У звязку з тим, що м. Горлівка Донецької області віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 № 1085-р., при цьому, з 27.11.2014 припинено приймання поштових відправлень на/з територію(ї) Донецької та Луганської областей до/з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, у т.ч. до/з м. Горлівка (згідно з інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті УДППЗ Укрпошта) (а.с.11). У відповідності до ч. 5\~ст. 74 ЦПК України\~« У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: - юридичним особам та фізичним особам - підприємцям\~за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; - фізичним особам, які не мають статусу підприємців\~за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином». Відповідно до\~ст. 77 ЦПК України\~сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Згідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України «Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.» У відповідності до п.1 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-1437/0/4-14 від 13 жовтня 2014 року « При вирішенні питання про публікацію оголошення про виклик у суд через оголошення в пресі необхідно керуватися, крім Глави 7 Цивільного процесуального кодексу України Порядком визначення друкованого засобу масової інформації, у якому розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання ( перебування) яких невідоме, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 січня 2006 року № 52 ( Порядок), а також Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 1022-р. «Про друковані засоби масової інформації загальнодержавної та місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2014 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання ( перебування) яких невідоме». Відповідно до п.2 Порядку оголошення про виклик до суду публікується в установлені законодавством строки у друкованому засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та в друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження за останнім відомим місцем проживання ( перебування) на території України відповідача, третіх осіб, свідків. Таким чином належним повідомленням відповідача буде вважатися його виклик у суд, здійснений одночасно у двох друкованих засобах масової інформації: загальнодержавної та місцевої сфер розповсюдження. При встановленні регіону, у якому має бути опубліковано відповідне оголошення, необхідно враховувати, що згідно з наведеною нормою Порядку визначальним фактором є не розташування суду, який розглядає справу, а останнє відоме місце проживання ( перебування) на території України відповідача. Також необхідно зважати на те, що норми ч.9 ст. 74 ЦПК України мають бути застосовані щодо кожного із судових засідань.» Оголошення у пресі Газеті «Урядовий курєр» про виклик до судового засідання\~ відповідача [PERSON] було опубліковано\~у Газеті «Урядовий курєр» № 130 (5999) від 15 липня 2017 року (а.с.18) І тому 15 липня 2017 року\~ відповідач [PERSON] вважається належним чином повідомленим\~ про дату, час та місце судового розгляду справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1\~ст. 224 ЦПК України\~вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої\~статті 224 ЦПК України\~вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебувають у шлюбі з 03 вересня 2011 року, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дебальцівського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 150 (а.с.6). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину сина [PERSON], [INFO] (а.с.7). Як вбачається з наданої копії Свідоцтва про народження,[PERSON] є батьком дитини, а [PERSON] матірю [PERSON], [INFO] (а.с.7). Дитина мешкає разом із позивачем, що підтверджується Довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № [NUMBER] від 04 березня 2015 року виданою Управління соціального захисту населення м. Словянськ Донецької області, з якої вбачається, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстровані а адресою: Донецька область, м. Дебальцеве, м-р Восточний[ADDRESS], але фактично вони мешкають за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Відповідач добровільно матеріальну допомогу не надає, тому позивач бажає отримувати аліменти за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 XII 78912 та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки, або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно частин 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сімї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно із ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них. хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 2.,3 ст. 181 СК України). Відповідно до розяснень п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього кодексу), або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачується щомісячно. Згідно вимог ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд приймає до уваги обставини, що мають значення, а саме: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу, оскільки інших стягнень він не має, матеріальне становище дозволяє здійснювати виплати на утримання дітей. Також з урахуванням вимог ч.2 ст. 182 СК України, необхідно зазначити, що розмір аліментів повинен бути не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень ст.ст. 183, 184 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, а якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. - у твердій грошовій сумі. На підставі ст. 191 СК України, аліменти з відповідача підлягають стягненню з моменту предявлення позову до суду, тобто з 04 липня 2017 року\~ до досягнення дитиною повноліття. На підставі\~ ч.1 ст. 79 СК України аліменти одному з подружжя присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви, тобто аліменти на утримання дитини підлягають стягненню з 04 липня 2017 року. У відповідності до п. 35 Постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»: «вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення\~статті 88 ЦПК\~та керуватися тим, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (частина друга\~ст. 88 ЦПК)». Відповідно до\~ст. 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір»\~від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2\~ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір»\~(з відповідними змінами) з позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно\~Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року № 1801-VІІІ\~прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2017 року складала 1600,00 грн. Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, а тому з [PERSON] підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 640,00 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved