Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

04 квітня 2017 року позивачка звернулася до суду з названим позовом до відповідача з вимогою про усунення перешкоди у користуванні своїм правом власності на житлове приміщення за адресою: [ADDRESS], шляхом визнання відповідача особою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням мотивуючи її тим, що житлове приміщення у вигляді трьохкімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], було придбано нею до шлюбу з відповідачем та належить їй на праві особистої приватної власності за Договором купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченим 2 жовтня 2012 року державним нотаріусом Славутицької міської державної нотаріальної контори Київської області за реєстровим № 1733. 19 лютого 2014 року зареєструвала шлюб з [PERSON], відповідачем у справі. За рішенням Славутицького міського суду Київської області від 23 грудня 2015 року шлюб між ними було розірвано. У серпні 2015 року [PERSON] забрав свої особисті речі і виїхав начебто до своїх батьків у м. Городня Чернігівської області. З того періоду часу він повністю припинив спілкуватися не тільки з нею, але і з їх спільною дитиною - дочкою [PERSON]. Згідно довідки ф.3 відповідач [PERSON], й досі зареєстрований у вищевказаному житловому приміщенні. Реєстрація відповідача позбавляє позивача права на розпорядження своєю власністю в повній мірі, тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивачка позов підтримала з посиланням на зазначені у позовній заяві обставини, у суді дала покази аналогічно викладеним у позові. Надіслана на адресу зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання відповідача судова повістка повернута до суду з відміткою за закінченням терміну зберігання, що може свідчити про відсутність його за цією адресою і у цьому випадку згідно правил ч.5 ст.74 ЦПК України вважається, що судовий виклик вручено належним чином. Беручи до уваги наявність умов, передбачених ст.224 ЦПК України, суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних доказів. Як встановлено з матеріалів справи, [PERSON], позивачу у справі на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 2 жовтня 2012 року державним нотаріусом Славутицької міської державної нотаріальної контори Київської області за реєстровим № 1733, належить на праві особистої приватної власності квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.18-19). 19 лютого 2014 року між [PERSON], позивачем у справі, та [PERSON], відповідачем у справі зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Славутицького міського управління юстиції у Київській області, Україна, актовий запис № 17 (а.с.13). Від спільного шлюбу [INFO] народилася дочка [PERSON], батьком якої в свідоцтві про народження записаний відповідач(а.с.15). Згідно довідки ф.№ 3 у вказаній квартирі крім позивачки та її дітей: дочки [PERSON], [INFO] та дочки від першого шлюбу [PERSON], [INFO], з 29.08.2013 року зареєстрований відповідач - [PERSON] (а.с.24). Заочним рішенням Славутицького міського суду Київської області від 23 грудня 2015 року, яке набрало законної сили 5 лютого 2016 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішенням Славутицького міського суд Київської області від 03 березня 2015 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дочки [PERSON], [INFO] в розмірі ? частки всіх видів його доходів щомісяця. Рішенням Славутицького міського суд Київської області від 18 березня 2015 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дружини до досягнення дитиною - дочкою [PERSON], [INFO] трьохрічного віку в розмірі 1/6 частки всіх видів його доходів щомісяця. Згідно актів про не проживання від 05.12.2015 року, 30.06.2016 року та 03.04.2017року [PERSON], не проживає, його особисті речі відсутні у [ADDRESS] з вересня 2014 року(а.с.26-28). Про що засвідчили допитані у суді свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які підтвердили в судовому засіданні, що відповідач не проживає в данному житловому приміщенні з серпня 2015 року. Позивач не чинить перепон у проживанні відповідача в даному житловому приміщенні. Вислухавши пояснення позивача, свідків, перевіривши надані докази, визначивши відповідні правовідносини, оглянувши цивільні справи : № 377/1302/15-ц, П № 2/377/500/15 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу; № 377/66/15-ц, П№ 2/377/77/15 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину; № 377/67/15ц, П№ 2/377/78/15 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на подружжя, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Стаття 3 Цивільно-процесуального кодексу України надає кожній особі право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїм порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша). Відповідно до вимог ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому згідно до ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст.386 Цивільно-процесуального кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 Цивільного кодексу України визначено спосіб захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, а саме: власнику майна надано право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім»ї власника житла, в тому числі і колишній, інша особа, втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї, іншої особи без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. В судовому засіданні було з'ясовано, що будь-якої домовленості між позивачем та її колишнім чоловіком, відповідачем у справі, з приводу збереження за ним права користування її квартирою на час його відсутності у ній в них не було. Довідками КП «ЖКЦ» від 21.03.2017 року за №683 та Славутицького відділення поліції Броварського відділу поліції ГУ НП в Київській області від 17.03.2017 року підтверджено, що зі сторони позивача відповідачу ніколи не чинилося ніяких перешкод у проживанні та користуванні її квартирою, як під час його фактичного проживання у ній, так і після того, як він її залишив за власною ініціативою у серпні 2015 року. Враховуючи встановлені обставини справи, які свідчать про реальне порушення права власності позивача внаслідок того, що відповідач не знявся з реєстрації по її квартирі, суд погоджується з наведеними позивачем обґрунтуваннями і вважає правильним позов задовольнити у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору. Як зазначено у ч.3 ст.79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Відповідно до ч.1 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. В частині 2 цієї статті зазначено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу, зокрема, у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як зазначено у п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Оплата витрат за надання послуг адвокатом Прокопенком О.П. [PERSON] підтверджується актом виконаних робіт від 04.04.2017 року, квитанціями до прибуткового касового ордеру. Як вбачається з акту виконаних робі від 04.04.2017 року, - адвокатом Прокопенком О.П. було затрачено 3 години на підготовку до суду, а саме роз»яснення та надання консультацій з положень цивільного, житлового та цивільно-процесуального законодавства - 1 година та вивчення і проведення аналізу наданих довірителем документів, що стосується предмету спору, підготовка позовної заяви до суду -1 година (а.с.6). Згідно банківської квитанції, яка долучена до матеріалів справи, [PERSON] сплачено адвокату Прокопенко О.П. за надання правової допомоги 400 гривень (а.с.6) . Даний розмір судових витрат суд вважає обґрунтованим, враховуючи час, затрачений адвокатом на надання консультацій позивачці [PERSON], вивчення матеріалів справи, підготовку позовної заяви, підготовку до суду та відповідає граничному розміру, встановленому Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Враховуючи, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог немайнового характеру, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені судові витрати на правову допомогу в сумі 400 гривень .

Outcome: approved