Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

02 лютого 2021 року [PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що шлюб між ними був зареєстрований 23 вересня 2017 року Слов`янським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, за актовим записом № 448. Від шлюбу мають дитину - [PERSON] , [INFO] . Вказує, що сімейне життя із відповідачем не склалося, через суттєві взаємні непорозуміння та різні погляди на життя, що унеможливлює їхнє спільне проживання як однієї родини. Зазначає, що подружні відносини між ними були припинені з 15 вересня 2020 року. Переконана, що подальше спільне життя та збереження шлюбу із відповідачем є неможливим, у зв`язку із чим, просить суд ухвалити рішення яким розірвати шлюб, укладений між ними, після розірвання шлюбу залишити прізвище « [PERSON] ». Позивачка [PERSON] , повідомлена належним чином про дату та час розгляду судового засідання, до суду не з`явилася, надала до суду заяву в якій просила суд розглядати справу без її участі, позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] , повідомлений належним чином про дату та час розгляду судового засідання, до суду не з`явився, надав до суду заяву в якій просив суд розглядати справу без його участі, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою суду від 25 лютого 2021 року було відкрито спрощене позовне провадження. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. Шлюб між сторонами зареєстрований Слов`янським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, за актовим записом № 448, що стверджується свідоцтвом про шлюб, серії: [NUMBER] , виданим 23 вересня 2017 року Слов`янським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Після реєстрації шлюбу позивачка змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на прізвище чоловіка « [PERSON] ». Згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] . Його батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] . Спільне життя між подружжям не склалося. Сімейні стосунки між ними погіршилися через взаємні непорозуміння та різні погляди на життя, відсутність спільних інтересів, любові. Сторони припинили спільне проживання та ведення спільного господарства з 15 вересня 2020 року. Спір з приводу місця проживання дитини відсутній. Відповідач в своїй заяві не заперечував проти проживання дитини із позивачкою. Спір з приводу поділу спільного майна між сторонами на теперішній час відсутній. Вказані обставини сторонами не оспорюються, ними визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи, їх визнання відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи і інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову суд не вбачає. У зв`язку із цим, суд відповідно до ст. 82 ЦПК України, визнає вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Так, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідачем [PERSON] до суду було подано письмову заяву, зі змісту якої видно, що останній, позов [PERSON] визнає у повному обсязі та не заперечує проти його задоволення. Суд приймає до уваги таку заяву відповідача у зв`язку із наявністю для того законних підстав, та вважає за можливе задовольнити вимоги позивача з огляду на їх законність та обґрунтованість. Відповідно до положень статті 51\~Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. При вирішенні питання про розірвання шлюбу, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу, суперечило б інтересам одного з них. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, оскільки встановлено, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача. Дитина залишається із позивачкою, оскільки між сторонами існує про це домовленість. Згідно із ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У зв`язку із цим, враховуючи, що позивачка просить після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] », суд приходить до висновку, що слід його залишити. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з таких норм чинного законодавства. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, ч. 1 ст.\~142\~ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку із цим, враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про можливість повернення позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею за звернення до суду із даним позовом, що становить 454 грн. 00 коп.. З огляду на викладене, з врахуванням того, що позов задоволений у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню залишкові 50% понесених нею судових витрат в сумі 454 грн. 00 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved