Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

04.03.2020 року представник позивача [PERSON] адвокат Богатченко В.М. звернулася до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» про стягнення моральної шкоди. Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] працював у відповідача з 12.09.1991 року по 03.05.2018 року за професією гірничого робітника очисного забою підземним з повним робочим днем у шахті. Внаслідок тривалої фізичної праці у підземних умовах у нього розвилося хронічне захворювання - хронічна поперекова-крижова радикулопатія L5, S1 праворуч в стадії загострення зі значними статико-динамічними порушеннями, м`язево -тонічним та больовими синдромами. Згідно із Медичним висновком Центральної лікарсько-експертної комісії від 20 серпня 2019 року № 2040 встановлено, що захворювання [PERSON] - професійне, є пов`язаним із умовами праці у несприятливих виробничих факторах. 18.09.2019 року на підставі цього висновку відповідачем складено Акт розслідування причин виникнення у [PERSON] хронічного професійного захворювання і підтверджений причинний зв`язок між умовами праці у несприятливих виробничих факторах і захворюванням. Висновком МСЕК від 11.11.2019 року йому вперше встановлена стійка втрата професійної працездатності внаслідок професійного захворювання у розмірі 50 (п`ятдесят) відсотків, його визнано інвалідом ІІІ групи, визначена необхідність у медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні, встановлено протипоказання важкої фізичної праці у підземних умовах. Отже, внаслідок професійного захворювання завдано шкоду його здоров`ю, що спричинило моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу пошкодження здоров`я, погіршення життєвих умов, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Хвороба спричиняє позивачу тяжкі фізичні і моральні страждання, порушує нормальні життєві зв`язки. Його життєдіяльність обмежена. В теперішній час у [PERSON] змінився звичайний спосіб життя. Його постійно переслідує біль. Позивач вимушений значний час витрачати на лікування в різних медичних установах, намагаючись відновити здоров`я. Викладене є підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди відповідачем у відповідності зі ст. 237-1 КЗпП України. Враховуючи викладене, просить суд стягнути з Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. (а.с.1-4). Ухвалою судді від 10.03.2020 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження у справі, призначено підготовче засідання (а.с. 22-23). 01.04.2020 року до суду надійшло заперечення на позов від Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» (далі - ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1»), в якому відповідач просить суд при ухваленні рішення врахувати усталену судову практику у даній категорії справ щодо розміру моральної шкоди відповідно до відсотку втрати працездатності позивачем (а.с.27) Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області від 02.04.2020 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в особі Управління виконавчої дирекції фонду в Донецькій області (а.с.30-31). 27.04.2020 року від третьої особи - Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в особі Управління виконавчої дирекції фонду в Донецькій області (далі - Фонд) до суду надійшли пояснення на позов, в яких Фонд зазначає, що [PERSON] перебуває на обліку в Вугледарському міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, як потерпіла особа на виробництві з 06.11.2019 року. Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 23.10.2014 року фактичне місце проживання позивача - м. Вугледар Донецької області. З огляду на те, що позивач проживає як внутрішньо переміщена особа в м. Вугледарі, професійне захворювання ним отримано за наслідками праці на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1», яке зареєстроване як юридична особа у м. Вугледарі, тому справа не підсудна Краснолиманському міському суду Донецької області і повинна бути передана до Вугледарського міського суду Донецької області. Щодо предмету позовних вимог Фонд зазначає, що відшкодування моральної шкоди потерпілим не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Так ст. 1167 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України надано право громадянам, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) (а.с.). Позивача та його представника адвоката Богатченко В.М. було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду цивільної справи, проте вони в судове засідання не прибули. Представник позивача Богатченко В .М. надала до суду заяву щодо розгляду справи без її участі, та участі [PERSON] з урахуванням вимог Постанови КМ України «Про запобігання поширенню на території України корона вірусу COVID-19» від 11.03.2020 року № 211, при цьому позовні вимоги підтримала, просила задовольнити (а. с. Представника відповідача ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» Білецького В.М. (що діє на підставі довіреності (а.с.28) було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду цивільної справи. Представник відповідача в судове засідання не прибув, просив розгляд справи провести без його участі у зв`язку з запровадженим в країні карантином, при цьому підтримав раніше надіслані заперечення (а.с.). Третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в особі Управління виконавчої дирекції фонду в Донецькій області було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду цивільної справи. Представник Фонду в судове засідання не прибув, про наявність поважних для цього причин суд не повідомив, заяву (клопотання) про відкладення розгляду справи суду не надав (а.с.). Суд вважає, що неявка учасників справи за таких обставин не перешкоджає розгляду справи по суті. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, зазначає наступне. Як встановлено судом [PERSON] працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» з 12.09.1991 року по 03.05.2018 року за професією «гірник очисного забою підземний» з повним робочим днем у шахті, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача (а.с.7-8). Згідно з Медичним висновком №2040 від 23.08.2019 року, що зроблений Центральною лікарсько-експертною комісією клініки професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва» Національної академії медичних наук України [PERSON] вперше встановлено захворювання професійного характеру: хронічна попереково-крижова радикулопатія L5, S1 праворуч в стадії загострення зі значно вираженими статико-динамічними порушеннями, м`язево - тонічним та больовим синдромами, рецидивуючий перебіг. Встановлений зв`язок захворювання з умовами праці (а.с.11). 17.09.2019 року складений Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (далі - Акт), який затверджений начальником Головного управляння Держпраці у Донецькій області Козак А.С. 18.09.2019 року (а.с.12-15). У пункті 12 Акту зазначено, що [PERSON] працював за професією гірник очисного забою підземний (код 7111) 26 років 07 місяців (а.с.13). У пункті 17 Акту вказано, що хронічне професійне захворювання у [PERSON] виникло внаслідок недосконалого технологічного процесу, який згідно з п. 13 характеризується фізичним навантаженням, нахилами тулуба (а.с.13-14). 11.11.2019 року МСЕК складено довідку серії 12ААА № 087566, відповідно до якої [PERSON] вперше встановлено безстроково 50 % ступеня втрати професійної працездатності; встановлено третю групу інвалідності; рекомендовано медикаментозне та санаторно-курортне лікування (а.с.16). Згідно повідомлення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в особі Управління виконавчої дирекції фонду в Донецькій області Коряк А.С. перебуває на обліку в Вугледарському міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, як потерпіла особа на виробництві з 06.11.2019 року (а.с.). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статті 12 та 81 ЦПК України передбачають, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди тощо. Статтею 1 КЗпП України передбачено, що на трудові відносини поширюються норми цього закону. За приписами ч. 1, 2, 4 статті 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України. Так, згідно статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже зазначена норма містить перелік юридичних фактів, які можуть бути підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Тобто, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановлене Конституцією та законами право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином статті 237-1 КЗпП України передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин. Правове регулювання страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання здійснюється Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV (далі - Закон № 1105-XIV). Так, згідно статті 1 Закону № 1105-XIV: - професійне захворювання - захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою (п.7); - страховий випадок за соціальним страхуванням від нещасних випадків - нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання (у тому числі встановлене чи виявлене в період, коли потерпілий не перебував у трудових відносинах з підприємством, на якому він захворів), що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму; нещасний випадок або професійне захворювання, яке сталося внаслідок порушення застрахованим нормативних актів про охорону праці (п.10). Згідно з правовим висновком ВС, викладеним у Постанові від 23 березня 2020 року у справі № 454/1750/17 спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІV повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Згідно ч. 8 ст. 36 Закону № 1105-XIV (у редакції, чинній на час встановлення [PERSON] за висновком МСЕК стійкої втрати професійної працездатності) відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що підтверджено факт порушення законних прав позивача, у якого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати 50% професійної працездатності, що пов`язана з професійним захворюванням, отриманим у зв`язку з виконанням ним трудових обов`язків, виникло право на відшкодування моральної шкоди. Оскільки таке право виникло у позивача в 2019 році, суб`єктом, за рахунок коштів якого повинно здійснюватися відшкодування моральної шкоди позивачу є роботодавець - ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1». Щодо розміру моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно з пунктом 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 відповідно до статей 23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд враховує вимоги розумності, справедливості і домірності завданої моральної шкоди та конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат. Зокрема, судом враховано, що захворювання спричиняє позивачу тяжкі фізичні і моральні страждання, порушує нормальні життєві зв`язки. Суд вважає, що ситуація, що досліджується за справою, є психотравмувальною для позивача, який є 50 річним чоловіком, що працював з 19 річного віку (а.с.4,7,8), а після захворювання був звільнений в 2018 році у зв`язку з неможливістю за станом здоров`я продовжувати виконувати дану роботу (а.с.8). При цьому позивачу рекомендовано не тільки санаторно-курортне лікування, а й медикаментозне (а.с.16), тобто позивач вимушений значний час витрачати на лікування в різних медичних установах, намагаючись відновити здоров`я. Ступень втрати професійної працездатності [PERSON] встановлено безстроково, отже з огляду на важкі безстрокові наслідки захворювання, постійний характер негативних наслідків, обмеження життєдіяльності, порушення та зміну звичайного укладу життя і особистих зв`язків, суд вважає за можливе визначити моральну шкоду в розмірі 50000 грн. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають до задоволення, слід стягнути з ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 50 000 грн. Щодо підсудності спору, суд наголошує наступне. Законом передбачені випадки підсудності справ за вибором позивача. Так, згідно з ч. 3 ст. 28 ЦПК України позови про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача або за місцем заподіяння шкоди. Позивач [PERSON] згідно з відміткою у паспорті серії [NUMBER] (а.с.4) зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно з Розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року №2710/38-14 «Про визначення територіальної підсудності справ» розгляд справ, підсудних Петровському районному суду м. Донецька, здійснюється Краснолиманським міським судом Донецької області. Згідно з довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 23.10.2014 року фактичним місцем проживання позивача є м. Вугледар Донецької області. Проте згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права, не звужуючи, між тим обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації. Таким чином, суд вважає, що позивач скористався, наданим йому правом щодо визначення територіальної підсудності справи, відтак, справа підсудна Краснолиманському міському суду Донецької області. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до частини 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п/п.1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір справляється в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди, при цьому судовий збір не сплачувався. Враховуючи, що судом ці вимоги задоволені повністю, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved