Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-20 00:00:00

03.06.2020 [PERSON] звернувся до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів у зв`язку з продовженням навчання. В обґрунтування позовних вимог зазначила наступне. Позивач, [PERSON] , народився [INFO] . Його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Шлюб між батьками позивача було розірвано у 2004 році, [PERSON] залишився проживати разом із матір`ю. Батько позивача виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації, згодом отримав громадянство цієї країни. До досягнення позивачем повноліття відповідач сплачував аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частки його доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, на підставі рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 04 жовтня 2011 року. Проте позивач вважає, що існують достатні правові підстави для продовження стягнення аліментів, з огляду на те, що станом на день звернення до суду [PERSON] здобуває вищу освіту у Навчально-науковому професійно-педагогічному інституті Української інженерно-педагогічної академії (м. Бахмут) за спеціальністю 015.10 «Професійна освіта (комп`ютерні технології)». Згідно із довідкою навчального закладу від 22.05.2020 року, термін навчання - з 01.01.2020 року по 30.06.2023 року. Позивач у справі перебуває у скрутному матеріальному становищі через необхідність організовувати свій побут у місті навчання: витрати на оренду житла, харчування, проїзд у транспорті неможливо покрити за рахунок отримуваної соціальної стипендії. Крім того, для забезпечення ефективності навчального процесу позивач систематично несе витрати на наукову літературу, періодику, бере участь у платних семінарах. Оскільки позивач навчається на денній формі навчання, то влаштуватися на роботу, аби забезпечувати себе самостійно, змоги не має. Мати позивача, [PERSON] , надає позивачу посильну матеріальну допомогу, проте її розмір незначний, оскільки наразі вона не працює. Батько добровільно надавати допомогу синові не бажає, хоч і має таку можливість. Відповідач працює в галузі нафтодобувної промисловості, має стабільний значний дохід. У зв`язку з викладеним, позивач змушений був звернутися до суду. Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав, не заперечував щодо винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] повідомлявся про розгляд справи у спрощеному провадженні, а також про необхідність у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують його відзив, проте у відкрите судове засідання не з`явився за невідомих суду причин. Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 09.07.2020 року доручено компетентному суду Російської Федерації вручити відповідачу копію позовної заяви з доданими до неї документами та опитати його з питань, чи визнає він вказаний позов, якщо ні, то з яких підстав; чи не заперечує, щоб справа розглядалась в Дзержинському міському суді Донецької області у його відсутності, чи бажає бути присутнім в судовому засіданні. Провадження по цивільній справі було зупинено до надходження відповіді іноземного суду на судове доручення про надання правової допомоги. 14.04.2021 Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) відповідно до Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах 1993 року, направив на адресу Дзержинського міського суду Донецької області документи, складені російським судом за результатами виконання доручення про вручення судових документів та проведення окремих процесуальних дій відносно [PERSON] , згідно якого судове доручення іноземним судом не виконано через неявку відповідача. Крім того, вищезазначені документи мають телефонограму від 10.12.2020, з якої вбачається, що [PERSON] було повідомлено про наявність в Дзержинському міському суді Донецької області справи за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів у зв`язку з продовженням навчання та дати розгляду справи. У зв`язку з зазначеним повідомленням, [PERSON] повідомив, що прийняв до відома дану інформацію, але вважає, що українське законодавство не має до нього жодного відношення, оскільки він живе на території Російської Федерації і, згідно з законодавством Російської Федерації [PERSON] сплатив [PERSON] сплатив всі аліменти, [PERSON] є повнолітньою особою. У зв`язку з чим [PERSON] вважає, що він нічого не винен [PERSON] . Оскільки відповідач [PERSON] про час та місце слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 1ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи у спрощеному порядку, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд встановив, що позивач, [PERSON] , народився [INFO] . Його батьками, відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Дзержинського міського управління юстиції Донецької області 19.06.2002 року, є [PERSON] та [PERSON] (а.с.4) Шлюб між батьками позивача було розірвано у 2004 році, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, яка наявна в матеріалах справи (а.с.7) [PERSON] залишився проживати разом із матір`ю. Батько позивача виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації, згодом отримав громадянство цієї країни, що підтверджується інформацією, яка міститься у адресній довідці, яка наявна в матеріалах справи (а.с.39) До досягнення позивачем повноліття відповідач сплачував аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частки його доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, на підставі рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 04 жовтня 2011 року. Проте позивач вважає, що існують достатні правові підстави для продовження стягнення аліментів, з огляду на те, що станом на день звернення до суду [PERSON] здобуває вищу освіту у Навчально-науковому професійно-педагогічному інституті Української інженерно-педагогічної академії (м. Бахмут) за спеціальністю 015.10 «Професійна освіта (комп`ютерні технології)». Згідно із довідкою навчального закладу №105-68-15 від 22.05.2020 року, термін навчання - з 01.01.2020 року по 30.06.2023 року. (а.с.6) Позивач у справі перебуває у скрутному матеріальному становищі через необхідність організовувати свій побут у місті навчання: витрати на оренду житла, харчування, проїзд у транспорті неможливо покрити за рахунок отримуваної соціальної стипендії. Для забезпечення ефективності навчального процесу позивач систематично несе витрати на наукову літературу, періодику, бере участь у платних семінарах. Оскільки позивач навчається на денній формі навчання, то влаштуватися на роботу, аби забезпечувати себе самостійно, змоги не має. Мати позивача, [PERSON] , надає позивачу посильну матеріальну допомогу, проте її розмір незначний, оскільки наразі вона не працює. Батько добровільно надавати допомогу синові не бажає. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частиною першою статті 199 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Отже в розумінні ст.199 СК України обов`язок утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, покладено на обох батьків. Згідно із ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 Сімейного кодексу України, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів в інтересах повнолітніх дітей, які продовжують навчання, має той з батьків, з яким повнолітні дочка, син проживає. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Тобто обов`язковими умовами присудження з відповідача аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, є не тільки факт продовження цією особою навчання, а й потреба повнолітнього сина в матеріальній допомозі, а також можливість надання одним з батьків такої допомоги. Так, згідно п.20 Постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за сукупності таких юридичних фактів: досягнення дитиною віку 18 років, але не менше 23 років; продовження ним навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що він перебуває у скрутному матеріальному становищі через необхідність організовувати свій побут у місті навчання: витрати на оренду житла, харчування, проїзд у транспорті, витрати на наукову літературу, періодику, розмір отримуваної соціальної стипендії не підтверджені жодними доказами (квитанції, договір оренди житла, автотранспортні квитки, довідка про розмір отримуваної стипендії тощо в матеріалах справи відсутні). Крім того, позивач хоча і зазначає про те, що відповідач працює в галузі нафтодобувної промисловості, має стабільний значний дохід, однак жодних доказів чи клопотань про витребування доказів, а також доказів, що відповідач має можливість надавати допомогу повнолітній дитині, на підтвердження цього, до суду не надає. Таким чином у суду відсутня інформація про розмір доходу відповідача, а також про те, що відповідач має можливість надавати допомогу повнолітній дитині. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є належним чином не доведеними, а тому у їх задоволенні необхідно відмовити. На підставі вищенаведеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд враховуючи матеріальне становище сторін, відсутність у платника аліментів будь-яких доходів, а також інші обставини, які мають істотне значення для справи, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Витрати по сплаті судового збору за розгляд позову про стягнення аліментів позивачем не понесені. Також у суду відсутні відомості про понесення судових витрат відповідачем. За таких обставин, судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави на підставі ч.6 ст.141 ЦПК.

Outcome: dismissed