Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-30 00:00:00

04.05.2017 року позивач звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовом, у якому просить суд: визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 17.01.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марчук М.С, зареєстрованим в реєстрі за № 29. В обґрунтування позову вказує, що 19.08.2016 року придбав спірну квартиру [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марчук М.С., та зареєстровано у реєстрі за № 588. У грудні 2016 року у нього виникли проблеми по бізнесу, і він знаходився у тяжкому емоційному стані. Скориставшись цими обставинами, та ввівши його, позивача, в оману, відповідачка умовила подарувати їй спірну, квартиру. Та запевнила, що квартира фактично залишається у власності позивача: він буде проживати в ній та сплачувати комунальні рахунки, а у випадку необхідності, зможе розпорядитися квартирою на свій розсуд. Будучи у тяжкому емоційному стані, через виниклі проблеми, повіривши своєї донці, за свої кошти позивач уклав договір дарування вищезазначеної квартири, який 17.01.2017 року посвідчив приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марчук М.С., реєстровий № 29. У підтвердження своїх слів, відповідачка надала довіреність від 10.04.2017 року, на підставі якої він зміг би розпорядитися спірною квартирою. Однак через деякий час відповідачка скасувала довіреність, та виставила квартиру на продаж. Позивач вважає, що його ввели в оману, що він помилився що до обставин правочину, і тому просить суд визнати договір дарування недійсним. Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюються відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року. 11.05.2017 р. ухвалою суду вказану позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків (а.с.12). 25.05.2017 р. ухвалою суду відкрито провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду(а.с. 38). Крім того, ухвалою суду від 25.05.2017 р. задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Вжито заходи забезпечення позову шляхом арешту квартири [ADDRESS]. (а.с.39 - 40). Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує у повному обсязі, і не заперечує проти вирішення справи у заочному порядку. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомив, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином. Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала позивачу на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марчук М.С., та зареєстрованого у реєстрі за № 588 від 19.08.2016 року. (а.с. 7 - 8) 17.01.2017 року між [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з другої сторони було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марчук М.С, зареєстрованим в реєстрі за № 29. (а.с. 10 - 11) Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 10.04.2017 року відповідач оформив довіреність на ім'я позивача, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марчук М.С., яка зареєстрована у реєстрі за № 310. Згідно цієї довіреності [PERSON] мав право продавати, обмінювати, від імені [PERSON] квартиру [ADDRESS], для цього відповідачка уповноважила його підписувати, отримувати, подавати будь які документи, довідки та ін., укладати та підписувати угоди та договори, та представляти інтереси відповідача у всіх необхідний для цих дій організаціях, фактично розпоряджатися майном на свій розсуд. (а.с. 12) Згідно витягу № 33713337 про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 21.04.2017 року, реєстровий № 45364523, довіреність від 10.04.2017 року посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марчук М.С., та зареєстрована у реєстрі за № 310, було припинено по заяві відповідача. (а.с. 18) Судом встановлено, що [PERSON] на даний час проживає у спірній квартирі, користується нею, сплачує рахунки по комунальним платежам, проводить поточні ремонти. Тобто виконує всі дії, які б виконував як власник майна. Ці обставини підтверджуються квитанціями про сплату комунальних послуг, які знаходяться у матеріалах справи. (а.с. 72 - 79) Крім того, він має намір залишитися в Україні, працює. (а.с. 84) Також, судом встановлено, що позивач неодноразово лікувався в Республіки Білорусь у ГУ «Республиканском научно-практическом центре психического здоровья», з 05.09.2013 року по 10.09.2013 року, виписка з історії хвороби №14909, з 28.10.13 року по 20.11.2013 року, виписка з історії хвороби № 18269, згідно яких у позивача встановлено діагноз «Легкий депресивний епізод» та «Змішаний тривожний і депресивний розлад». Крім того, у періоди з 26.05.2017 року по 01.07.2017 року та з 09.11.2017 року по16.12.2017 року позивач знаходився на лікуванні в КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» з діагнозом «Рекурентний депресивний розлад, поліморфний потичний епізод з соматичними симптомами». (а.с. 87 - 90) Зазначене дає суду підстави вважати, що відповідач, яка є донькою позивача, знала про тяжкий емоційний стан свого батька, була обізнана про стан хвороби позивача, та знала, що позивач неодноразово лікувався в медичних центрах психічного здоров'я, скористалася його станом та ввела його в оману щодо укладання договору дарування. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 р. визначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до ст. 230 ЦК України, з підстав якої було заявлено позов, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони, з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими і бажаними для однієї із сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК. Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. На підставі аналізу викладених норм та матеріалів справи, суд вважає, що вимоги позивача доведені, та підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі наведеного,

Outcome: approved