Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

04.04.2016 року [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», по якому просив: - стягнути з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь [PERSON] грошову суму в іноземній валюті в розмірі 99 560,00 (девяносто девять тисяч пятсот шістдесят) доларів США 00 центів); - стягнути з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь [PERSON] грошову суму в розмірі 335 787,72 (триста тридцять пять тисяч сімсот вісімдесят сім) гривень 72 копійки відсотків за користування чужими грошовими коштами; - стягнути з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь [PERSON] грошову суму в розмірі 655 326,92 (шістсот пятдесят пять тисяч триста двадцять шість) гривень 92 копійки інфляційних витрат. - стягнути з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь [PERSON] грошову суму в розмірі 62 005,67 (шістдесят дві тисячі пять) гривень 67 копійок процентів від простроченої суми заборгованості та витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 890 (шість тисяч вісімсот девяносто) гривень. При цьому посилаючись на те, що [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 2007/13-2.06/471 від 19.07.2007 року. Між [PERSON], [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір поруки № 07-15/944 від 19.07.2007 року, за умовами якого [PERSON] виступив поручителем за зобовязаннями [PERSON] перед ПАТ «Укрсоцбанк». 05.08.2013 року між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір про внесення змін № 1 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 2007/13- 2.06/471 від 19.07.2007 року. За умовами договору про внесення змін було змінено порядок погашення заборгованості за кредитним договором [PERSON], а саме встановлено, що [PERSON] або [PERSON] як поручитель з 05.08.2013 року до 06.08.2013 року добровільно погашають заборгованість за кредитним договором у сумі 99 560,00 доларів США. У подальшому [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання припиненим договору поруки у звязку зі збільшенням ПАТ «Укрсоцбанк» процентної ставки в односторонньому порядку. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.11.2015 року договір поруки № 07-15/944 від 19.07.2007 року між [PERSON], [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» було визнано припиненим з 01.07.2008 року. Позивач стверджує, що з цього моменту між [PERSON], [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» не існувало договірних зобовязань за договором поруки та була відсутня правова підстава для передачі грошових коштів [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк». Позивач вважає що розмір процентів за користування безпідставно отриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті ПАТ «Укрсоцбанк» на користь [PERSON] становить 335 787,72 гривень. Загальна сума зростання боргу з урахуванням індексу інфляції становить 655326,92 гривень та сума боргу з урахуванням трьох процентів річних становить 62 005,67 гривень. [PERSON] стверджує, що відповідач безпідставно набув та зберігає його майно, у звязку з чим був змушений звернутися до суду. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та третіх осіб, з`ясувавши всі суттєві обставини справи та перевіривши їх наявними доказами, суд дійшов наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Згідно до ст.1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 2007/13-2.06/471 від 19.07.2007 року. Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. 19.07.2007 року між [PERSON], [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір поруки № 07-15/944, за умовами якого, [PERSON] виступив поручителем за зобовязаннями [PERSON] перед ПАТ «Укрсоцбанк». Відповідно до п. 1.1. вищевказаного договору поручитель зобовязується перед Кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання Позичальником зобовязань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 2007/13-2.06/471 від 19.07.2007 року. Відповідно до копії договору про внесення змін № 1 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 2007/13- 2.06/471 від 19.07.2007 року, за взаємною згодою з урахуванням положень п.2.12 Договору кредиту встановлено порядок одноразового погашення заборгованості За умовами договору про внесення змін було змінено порядок погашення заборгованості за кредитним договором [PERSON], а саме встановлено, що [PERSON] або [PERSON] як поручитель з 05.08.2013 року до 06.08.2013 року добровільно погашають заборгованість за кредитним договором у сумі 99 560,00 доларів США (54,79% тіла кредиту) за Договором кредиту. Відповідно до копії квитанції № FJB1321766000143 від 05 серпня 2013 року, на рахунок ПА Т «Укрсоцбанк» [PERSON] було перераховано заборгованість у розмірі 99 560,00 доларів США. [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання припиненим договору поруки у звязку зі збільшенням ПАТ «Укрсоцбанк» процентної ставки в односторонньому порядку. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Приморського районного суду м Одеси від 05.06.2014 року в задоволенні позову [PERSON] про припинення договору поруки було відмовлено. 02.06.2015 року Ухвалою Апеляційного суду Одеської області було скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.06.2014 року та постановлено нове рішення, яким вимоги [PERSON] було задоволено частково та договір поруки укладений 19 липня 2007 року між акціонерно-комерційним банком розвитку «Укрсиббанк», [PERSON] та [PERSON] визнано припиненим з 01 липня 2008 року. Вищевказана ухвала Апеляційного суду Одеської області залишена без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.11.2015 року. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. [PERSON] стверджує, що відповідно до ч.1,2 ст. 1212 ЦК України відповідач безпідставно набув та зберігає його майно та посилаючись на ч. 2 ст. 1214 ЦК України вважає що розмір процентів за користування безпідставно отриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті ПАТ «Укрсоцбанк» на користь [PERSON] становить 335 787,72 гривень. Загальна сума зростання боргу з урахуванням індексу інфляції становить 655326,92 гривень та сума боргу з урахуванням трьох процентів річних становить 62 005,67 гривень. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ч. 1 ст. 179 ЦПК України). Відповідно до ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до п. 3 ч.1 ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Загальні підстави для виникнення зобовязання у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобовязання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених\~статтею 11 ЦК України). Обєктивними умовами виникнення зобовязань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого): 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до ч. 2 ст. 1214 Цивільного кодексу України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що предявлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не повязаний договірними правовідносинами щодо речі. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України обєктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна,стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція позадоговірний зобовязальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та субєктним складом підпадає під визначення зобовязання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-88 цс 13, від 24 вересня 2014 року № 6-122 цс 14 від 03 червня 2015 року № 6-100 цс 15, від 2 березня 2016 року № 6-3090 цс15 які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для судів. Між тим, з матеріалів справи вбачається що вказані кошти позивачем було надано відповідачу на підставі договору про внесення змін № 1 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 2007/13- 2.06/471 від 19.07.2007 року, тобто були надані на правовій підставі. Судом встановлено, що на момент добровільної сплати [PERSON] (з 05.08.2013 року до 06.08.2013 року) на користь ПАТ «Укрсоцбанк» грошової суми 99 560,00 доларів США, договір поруки № № 07-15/944 від 19.07.2007 року, за умовами якого [PERSON] виступав поручителем за зобовязаннями [PERSON], був чинний. Отже, вказані кошти позивачем було надано відповідачу на підставі договору про внесення змін № 1 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 2007/13- 2.06/471 від 19.07.2007 року, тобто були надані на правовій підставі. Наявність договору не оспорюється позивачем. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановленихстаттею 11 цього Кодексу. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові судової палати у цивільних та господарських справах Верховного суду України від 02.10.2013 року № 6-88цс 13, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або збереження його без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язань повернути майно позивачу. Виходячи з вищевикладеного суд дійшов висновку про те, що норми ст. 1212 ЦК України не можуть бути застосовані до правовідносин, які склались між сторонами, а тому вимоги позивача з урахуванням ст.1214 ЦК України про стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами; інфляційних витрат та процентів від простроченої суми заборгованості є безпідставними. Розглянувши справу повно, всебічно, обєктивно та неупереджено, суд вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підтверджуються фактичними обставинами справи та зібраними доказами, а тому вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Outcome: dismissed