Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

02 листопада 2015 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтувавши його тим, що, 28 лютого 1994 року відповідач [PERSON], перебуваючи в стані алкогольного спяніння, вчинив навмисне вбивство його батька та завдав йому (позивачу) тяжких тілесних ушкоджень. Вироком судової колегії у кримінальних справах Кіровоградського обласного суду від 16 листопада 1994 року відповідача визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. 94, ч.1 ст.101, ст.102 КК України та засуджено до 15 років позбавлення волі у виправно-трудовій колонії суворого режиму. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях та переживаннях, яких він зазнав через неправомірну поведінку відповідача щодо нього та смерть з вини відповідача близької людини батька. Він довгий час не міг заснути, постійно переживав, не міг мати нормальні життєві звязки, не міг зосередитися щодо вибору професії та отримання освіти, були порушені стосунки з оточуючими людьми. Розмір відшкодування моральної шкоди ним визначений у сумі 30000 грн. виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за місяць страждань (1378 грн. х 20 міс.= 27750 грн.) Просить стягнути з відповідача на його користь 27750 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В судове засідання позивач та його представник не зявилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримують, просять їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представники в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, зазначили, що з даним позовом позивач звернувся тільки після його звернення до суду з позовом про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, скасування правовстановлюючих документів на житло, визнання права користування житлом, зобовязання виділити недодану житлову площу, хоча він повернувся з міст позбавлення волі ще 28.02.2009 року. Після зізнання матері [PERSON], що він не винен у вбивстві батька і нанесенні тілесних ушкоджень позивачу, [PERSON] звертається до судів різних інстанцій з заявами про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Кіровоградського обласного суду від 16.11.1994 року. Просять відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення відповідача та його представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити в повному обсязі виходячи з наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК Української РСР (в редакції 1963 року) усяка заінтересована особа вправі в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відповідно до ч. 3 ст.10 ЦПК України ( в редакції 2004 року) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1, 2 ст.11 ЦПК України ( в редакції 2004 року) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб , які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ст. 212 ЦПК України ( в редакції 2004 року) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 440-1 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права,відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Згідно ч.1 ст. 23 ЦК України ( в редакції 2003 року) особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України ( в редакції 2003 року) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до пунктів 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі,гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної),прав, наданих споживачам,інших цивільних прав,у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом,у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми,при настанні інших негативних наслідків. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні,в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за змістом ст.440-1 ЦК та інших норм законодавства, що регулюють ці правовідносини, заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі,права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю)інших осіб. Згідно пункту 17-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди» визначено, що виходячи з правил статей 4,5 ЦПК Української РСР (в редакції 1963 року) і статей 28,49,50 Кримінально-процесуального кодексу Української РСР ( в редакції 1961 року) потерпілий, тобто особа, якій злочином заподіяно моральну шкоду (внаслідок посягання на здоров'я, честь, гідність, знищення майна, позбавлення годувальника тощо), має право пред'явити позов про її відшкодування у кримінальному процесі або в порядку цивільного судочинства. У кримінальній справі вимоги про відшкодування моральної шкоди розглядаються і вирішуються судом за умови, що особу, якій її заподіяно, визнано в установленому законом порядку потерпілим та цивільним позивачем і що у справі є письмова заява, яка за змістом відповідає ст.137 ЦПК. У тих кримінальних справах, які відповідно до ст. 27 КПК порушуються не інакше як за скаргою потерпілого, вимоги про відшкодування моральної шкоди можуть бути викладені у скарзі про порушення кримінальної справи. У разі, коли до надходження кримінальної справи до суду особа не була визнана потерпілим і цивільним позивачем, ці питання мають бути вирішені у стадії віддання обвинуваченого до суду або відповідно до вимог ст.296 КПК у підготовчій частині судового засідання. У відповідності до ст.28 КПК Української РСР (в редакції 1961 року) особа, яка зазнала матеріальної шкоди від злочину, вправі при провадженні в кримінальній справі пред'явити до обвинуваченого або до осіб, що несуть матеріальну відповідальність за дії обвинуваченого, цивільний позов, який розглядається судом разом з кримінальною справою. Цивільний позов може бути пред'явлений як під час досудового слідства і дізнання, так і під час судового розгляду справи, але до початку судового слідства. Відмова у позові в порядку цивільного судочинства позбавляє позивача права пред'являти той же позов у кримінальній справі. Особа, яка не пред'явила цивільного позову в кримінальній справі, а також особа, цивільний позов якої залишився без розгляду, має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства. Цивільний позивач і цивільний відповідач при розгляді цивільного позову в кримінальній справі або позову про відшкодування матеріальних збитків, завданих особою, щодо якої справу закрито з підстав,зазначених у статтях 7 і 7-1 цього Кодексу, звільняються від сплати державного мита. Статтею 49 КПК Української РСР ( в редакції 1961 року) зазначено, що потерпілим визнається особа,якій злочином заподіяно моральну,фізичну або майнову шкоду. Відповідно до ст.50 КПК Української РСР ( в редакції 1961 року) цивільним позивачем визнається громадянин, підприємство,установа чи організація,які зазнали матеріальної шкоди від злочину і пред'явили вимогу про відшкодування збитків відповідно до статті 28 цього Кодексу. Про визнання цивільним позивачем чи про відмову в цьому особа, яка провадить дізнання, слідчий, суддя виносять постанову, а суд ухвалу. В судовому засіданні встановлено, що вироком судової колегії у кримінальних справах Кіровоградського обласного суду від 16 листопада 1994 року відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. 94, ч.1 ст.101, ст.102 КК України та засуджено до 15 років позбавлення волі у виправно-трудовій колонії суворого режиму. З мотивувальної частини вироку вбачається, що обставинами , які були встановлені судом, є вчинення [PERSON] 28 лютого 1994 року злочинів через особисті неприязні стосунки, які виникли внаслідок сварки, котра переросла в бійку між ним підсудний, та потерпілим братом [PERSON] і свідком [PERSON], в процесі якої йому були заподіяні легкі тілесні ушкодження. Зокрема, у вироку зазначено, що підсудний перебуваючи в стані алкогольного сп»яніння, будучи озлобленим на брата [PERSON] та своїх батьків, з якими в останній час склалися неприязні стосунки, з метою нанесення їм тілесних ушкоджень, взяв кухонний ніж та вчинив вказані у вироку злочинні дії, вчинив навмисне вбивство його батька та завдав [PERSON] (позивачу) тяжких тілесних ушкоджень. Зі змісту вироку судової колегії у кримінальних справах Кіровоградського обласного суду від 16 листопада 1994 року вбачається, що позивач [PERSON] був визнаний потерпілим по кримінальній справі, однак ніяких позовних вимог не заявляв. Як вбачається з ухвали Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 вересня 2015 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з позовом до позивача та інших сторін про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, скасування правовстановлюючих документів на житло, визнання права користування житлом, зобовязання виділити недодану житлову площу. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05.07.2016 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Кіровоградської міської ради, Комунального підприємства «Правник», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Обласне комунальне підприємство «Кіровоградське ООБТІ» про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, скасування правовстановлюючих документів на житло, визнання права користування житлом, зобовязання виділити недодану житлову площу задоволено частково. Визнано недійсним розпорядження керівника органу приватизації Кіровоградської міської ради від 13.02.2009 року № 48219. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 13.02.2009 року, видане Кіровоградською міською радою, згідно з розпорядженням № 48219, на квартиру [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в рівних частках. Визнано за [PERSON] право користування квартирою № 40, буд. 24-а по вул. Арсенія Тарковського у м. Кіровограді. Скасовано у державному реєстрі реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS], за [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], внесеного державним реєстратором обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне обєднане Бюро технічної інвентаризації», - реєстраційний номер 26545264, номер витягу 22272796 від 25.03.2009 року. В іншій частині позову відмовлено. Рішення не набрало законної сили. Судом встановлено, що позивач з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди звернувся тільки після відкриття провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, скасування правовстановлюючих документів на житло, визнання права користування житлом, зобовязання виділити недодану житлову площу. Приймаючи до уваги вищевикладене, те, що матеріали цивільної справи не містять і позивачем [PERSON] не доведено у встановленому законом порядку заподіяння йому моральної шкоди, підтверджуючих документів його душевних переживань, погіршення сну, порушення життєвих зв»язків та стосунків з оточуючими позивачем також не надано, в чому саме полягає моральна шкода, з яких міркувань [PERSON] виходив, визначаючи розмір шкоди, позивачем не зазначено, крім цього, на момент ухвалення вироку в 1994 році він як потерпілий вимоги про стягнення шкоди не заявляв, не зрозуміло, чого він звернувся з вимогами про відшкодування шкоди тільки після 21 року після винесення вироку, яким відповідача визнано винним, тоді як відповідач з 28.02.2009 року був звільнений з місць позбавлення волі, де за скоєний злочин відбув призначене йому судом покарання, посилання позивача на 20 місяців страждань без зазначення періоду теж є незрозумілими, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed