Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

04 квітня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ВАТ «Содовий завод», де він працював на різних посадах з 13 січня 1972 року по 30 квітня 2004 року, коли був звільнений з роботи відповідно до Наказу №16а від 30.04.2004 року, але при звільненні підприємство не виплатило йому нараховану заробітну плату. Рішеннями Слов'янського міського суду від 13 січня 1999 року , справа №2-345-99 вирішено стягнути з ВАТ «Содовий завод» заборгованість по заробітній платі у сумі 4641,70 та від 12 червня 2000 року, справа № 2-1704-2000 вирішено стягнути з ВАТ «Содовий завод» заборгованість по заробітній платі у сумі 3468,70 гривень. Вказані рішення Слов'янського міського суду надані позивачем до Державної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції до виконання, але рішення до теперішнього часу не виконане. Оскільки ВАТ «Содовий завод» м. Словянська не здійснило виплату заборгованості по заробітній платі по сьогоднішній день, він звернувся з вказаним позовом до суду та вважає, що необхідно стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 10560,72 гривні, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати у сумі 64903,58 гривні та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 65670,00 гривень. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, наполягав на задоволенні позову. Відповідач представник ВАТ «Содовий завод» м. Словянська в особі ліквідатора [PERSON], в судове засідання не зявився, подана заява про розгляд справи без представника ВАТ «Содовий завод» та надана письмова заява-заперечення щодо позову [PERSON], згідно якої відповідач повністю визнає заборгованість по заробітній платі позивача за період з жовтня 2002 року по квітень 2004 року у сумі 10560,52 гривень, проти стягнення якої не заперечує. Ця сума заборгованості рахується за даними бухгалтерського обліку і затверджена в реєстрі кредиторів ВАТ «Содовий завод», на якому проводиться ліквідаційна процедура з 09.04.2003 року. Збільшення діючої заборгованості, навіть за рішенням суду, є незаконним. Закон України № 2343-ХП «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» має пріоритет перед іншими законодавчими актами і відповідно до цього Закону забороняється відносно підприємства ВАТ «Содовий завод» застосовувати будь-які економічні санкції, що може привести до збільшення дійсних вимог в ліквідаційній процедурі. Тому вимоги позивача про стягнення індексації заробітної плати та середнього заробітку за затримку розрахунку, не визнаються ними відповідно до вказаного Закону. Суд, ознайомившись з позовною заявою та додатком до позову, дослідивши додані докази та заперечення відповідача, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні і це підтверджується довідкою, [PERSON] з 13.01.1972 року по 30.04.2004 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Содовий завод», де працював на різних посадах, але останнім часом начальником ремонтно-механічного цеху . Згідно наказу № 16а від 30.04.2004 року позивач був звільнений з заводу. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. На підставі виписки із рішення Слов'янського міського суду від 13 січня 1999 рокузазначено, що позивач [PERSON] має право на отримання від ВАТ «Содовий завод» належну йому суму заробітної плати у розмірі 4641,70 гривень. Також, 12 червня 2000 року Слов'янським міським судом було винесено рішення у якому зазначено, що [PERSON] має право на отримання від ВАТ «Содовий завод» належної йому заробітної плати у розмірі 3468,00 гривень. Згідно довідки № 01-23/150а від 29.03.2016 року, виданої ВАТ «Содовий завод», заборгованість по заробітній платі [PERSON] станом на 01.03.2016 рік становить 10560,72 гривень. Період виникнення заборгованості по заробітній платі з жовтня 2002 року по квітень 2004 року. Судом встановлено, що вказана заборгованість по заробітній платі позивача існує і на теперішній час, проти чого не заперечує відповідач у наданій письмовій заяві. За приписами ст.97 ч.5 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобовязань щодо оплати праці. Оскільки відповідачем у порушення вимог закону несвоєчасно виплачувалась позивачу заробітна плата у зазначений період його роботи на заводі, а саме з жовтня 2002 року по квітень 2004 року і в день його звільнення з підприємства 30 квітня 2004 року відповідачем позивачу не була виплачена заборгованість по заробітній платі,яка дорівнює 10560,72 гривень та не виплачена і на теперішній час, то вимоги позивача про стягнення на його користь зазначеної суми заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до ст.233 ч. 2 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір з приводу порушення ВАТ «Содовий завод» законодавства про оплату праці з передбачених статтями\~116\~та\~117 КЗпП\~України\~підстав. Відповідно до частини шостої статті 12 Закону України\~«Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян, авторської винагороди, на невикористані та своєчасно не повернуті кошти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. У трудових правовідносинах такі поняття як зобовязання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобовязання не застосовуються. За структурою\~КЗпП України\~ст. 117, якою визначено підстави виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відноситься до розділу VII\~Оплата праці\~вказаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобовязання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, виплата за затримку розрахунку при звільненні, яка повязана з трудовими правовідносинами, є оплатою праці, а тому положення наведеного вище Закону України на ці правовідносини не поширюються. Наведену позицію висловив також Верховний суд України в своїй постанові № 6-121цс 12 від 17 жовтня 2012 року. У відповідності до положень п. 20\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у відповідності до якого, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст. 117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В звязку з цим, суд приходить до висновку, що оскільки фактичний розрахунок із позивачем на день його звернення до суду із позовом про стягнення заробітної плати не проведений, відсутність вини відповідача у її невиплаті не доведена, середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день винесення рішення про стягнення заробітної плати\~11 травня 2016 року - підлягає до виплати. Згідно із\~статтею 115 КЗпП України\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно із\~ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», \~компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Стаття 34 введена в дію з 1 січня 1997 року згідно із Постановою Верховної Ради України № 49/96-ВР від 20 лютого 1996 року. 1 січня 2001 року набув чинності\~Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000р. № 2050-III. Згідно зі\~ст. 1 цього закону, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Статтями\~2,\~3\~вказаного\~закону\~передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом (01 січня 2001 року). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів), на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). При цьому статтею 7 зазначеного Закону передбачено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Позивачем не надано доказів на підтвердження виплати йому заборгованості та даних про відмову власника або уповноваженого ним органу у виплаті компенсації. Із довідки ВАТ «Содовий завод» № 01-23/150а від 29 березня 2016 року, наданої позивачем, вбачається, що заборгованість за підприємством перед позивачем за період з жовтня 2002 року по квітень 2004 року становить 10560 грн. 72 коп. Проте, інформації з чого складається така заборгованість, чи це є сума не виплаченої заробітної плати після утримання податків та платежів, чи з неї ще потрібно утримати податки і обов'язкові платежі, в довідці не зазначено. Відсутність належних та допустимих доказів про розмір нарахованої, але не виплаченої позивачу заробітної плати (після утримання податків і платежів) по місяцях, за які вона утворилась, унеможливлює розрахунок компенсації та є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині через недоведеність. Будь-яких доказів того, що така компенсація не була нарахована під час перебування в трудових відносинах із підприємством позивачем суду також не надано. З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні вимог в частині стягнення компенсації громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, оскільки суд позбавлений можливості самостійно вирахувати розмір компенсації, в звязку із недоведеністю обставин, які повинні бути враховані при стягненні компенсації громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати. Пунктом 1 ч.1\~ст.5 ЗУ «Про судовий збір»\~передбачено, що від сплати судового збору звільняютьс япозивачі\~за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Відповідно до п.1 ч.2\~ст.4 ЗУ «Про судовий збір»\~за подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір у розмірі551 грн. 20 грн. на користь держави, відповідно до вимог\~ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного, статей 47, 115 ,116,117, 233, КЗпП України,

Outcome: partial