Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

04 вересня 2015 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулася позивач [PERSON] із вищеназваним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що їй на праві приватної власності належить квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі договору міни від 27 травня 2015 року, посвідченому Гуц Ю.В., приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області, та зареєстрованому в реєстрі за №379. Право приватної власності на зазначену квартиру підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності віл 27 травня 2015 року. В пункті 6 вказаного Договору зазначається, що [PERSON] зобов'язується зняти з реєстраційного обліку у відчужуваній квартирі усіх зареєстрованих осіб до 01 червня 2015 року. Але після вказаного у договорі строку зняття з реєстрації в зазначеній квартирі [PERSON] не відбулося та відповідач по справі продовжує бути в ній зареєстрованим. Тому вона звернулася до колишньої власниці зазначеної вище квартири [PERSON], щоб вона виконала умови договору з питання зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] Але вона повідомила її, що не знає адреси відповідача, оскільки той не вказав, куди він переїжджає після обміну квартири. Той факт, що [PERSON] зареєстрований на теперішній час в квартирі за адресою: [ADDRESS], підтверджується довідкою Криворізької об'єднаної міської довідково-інформаційної служби за №46 від 31 серпня 2015 року. Те, що він з моменту укладення договору міни від 27 травня 2015 року не проживає за місцем своєї реєстрації, підтверджується актом від 04 вересня 2015 року з місця проживання, підписаним мешканцями будинку [ADDRESS], підписи яких було засвідчено майстром дільниці №4 TOB «СІТІ-СЕРВІС-КР». На цей час власником зазначеної вище квартири є вона, [PERSON] І тому ніяких правових підстав для реєстрації місця проживання в її квартирі у відповідача по справі немає. На підставі вищевикладеного просила суд позовні вимоги задовольнити. Позивач [PERSON] до зали суду не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала до суду заву про розгляд справи за її відсутності, підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Присутній в залі суду представник позивача [PERSON] - [PERSON] надав пояснення по суті справи, підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] до зали суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності, або про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Представник третьої особи - Головне управління Державної міграційної служби в Україні в Дніпропетровській області, до зали суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позовних вимог не заперечував. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі позивача, відповідача та представника третьої особи, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Суд, приймаючи до уваги вимоги ч.1 ст.157 ЦПК України, зі згоди позивача та її представника, ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що позивачеві [PERSON] (а.с.6) на праві приватної власності належить квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі договору міни від 27 травня 2015 року, посвідченому Гуц Ю.В., приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області, та зареєстрованому в реєстрі за №379 (а.с.7-8). Право приватної власності на зазначену квартиру підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності віл 27 травня 2015 року (а.с.9). В пункті 6 вказаного Договору зазначається, що [PERSON] зобов'язується зняти з реєстраційного обліку у відчужуваній квартирі усіх зареєстрованих осіб до 01 червня 2015 року. Факт реєстрації відповідача в квартирі за адресою: [ADDRESS], підтверджується довідкою Криворізької об'єднаної міської довідково-інформаційної служби за №46 від 31 серпня 2015 року (а.с.10). Те, що відповідач з моменту укладення договору міни від 27 травня 2015 року не проживає за місцем своєї реєстрації, підтверджується актом від 04 вересня 2015 року з місця проживання, підписаним мешканцями будинку [ADDRESS], підписи яких було засвідчено майстром дільниці №4 TOB «СІТІ-СЕРВІС-КР» (а.с.11). Так, відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Зі змісту ст.319 ЦК України вбачається, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При цьому, власник не може бути обмежений у здійсненні свого права власності, що слідує із ч.1 ст.321 ЦК України. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень ст.405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 71 ЖК України передбачає, що у разі відсутності наймача або членів його сім'ї у житловому приміщенні понад шість місяців, він втрачає право користування ним. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності особи понад встановлені строки, згідно ст.72 ЖК України, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року з наступними змінами, у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки, у разі їх поважності, суд може продовжити пропущений строк. Відповідач не звертався до суду з вимогою про продовження строку на відсутність у спірній квартирі. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. При таких обставинах вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК України; ст.405 ЦК України). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що відповідач на протязі вже тривалого часу не проживає у вищезазначеній квартирі, а нарахування комунальних платежів здійснюється за кількістю зареєстрованих у квартирі осіб, на них нараховуються усі комунальні платежі (а.с.12), які позивач вимушена сплачувати, що ставить її у скрутне майнове становище та перешкоджає їй у повній мірі здійснювати право власності, суд знаходить позовні вимоги позивача обґрунтованими та доведеними. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на утриманні позивача знаходиться її малолітній син, - [PERSON], [INFO] (а.с.6). Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач не проживає у квартирі за місцем реєстрації без поважних причин та не має наміру там проживати, а отже є підстави для усунення позивачеві перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS]. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року №4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Згідно зі ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» №4191-VI, від 20 грудня 2011року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Перевіривши надані документи, врахувавши участь представника у судових засіданнях, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача [PERSON] витрат на правову допомогу у розмірі 1200,00 грн. також підлягають задоволенню. Витрати позивача [PERSON] на правову допомогу підтверджені документами (а.с.13, 14, 15, 16). Крім того, у відповідності з положеннями ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 487,20 грн. (а.с.1).

Outcome: approved