Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-24 00:00:00

04.04.2018 року [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до відповідача [PERSON], якому просить стягнути з останнього на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 2 000,00 грн., але не менше 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 04.04.2018 року та до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову позивач зазначає, щоміж нею та відповідачем 11.06.2005 року зареєстровано шлюб, в якому у сторін народилась дитина [PERSON], [INFO]. Як зазначає позивач в позові, дитина проживає разом з нею. При цьому відповідач [PERSON] з 01.10.2017 року не бере участі у вихованні та утриманні спільної дитини. Позивач не може одна забезпечити достатній та належний рівень життя дитини, тому, посилаючись на ст.ст. 150, 180 СК України просить стягнути з відповідача аліменти у розмірі 2000 грн., оскільки відповідач здоровий, інших утриманців не має, працездатний, отримує дохід, має нерухоме майно і зможе сплачувати аліменти у зазначеному розмірі. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала і пояснила, що вона проживає за адресою: [INFO]. На даний час дитина [PERSON] проживає в зоні АТО у бабусі, де навчається у школі. Дитині позивач допомагає шляхом відправлення автобусом передач та іноді грошей, пізніше планує забрати дитину до Харкова, але є певні складнощі з переміщенням із зони АТО . Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково, зазначив, що він не заперечує сплачувати аліменти в принципі, однак бажає їх сплачувати на утримання дитини, а не дружини, яка з дитиною не проживає і буде витрачати кошти на власні потреби. При цьому позивач зазначив, що має задовільний стан здоровя, інших утриманців не має, однак і постійний дохід і працевлаштування на день проведення судового засідання у нього відсутні. Суд, заслухавши вступне слово позивача учасників справи, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 11.06.2005 року [PERSON], [INFO], уклав шлюб з [PERSON], [INFO], який зареєстровано у Відділі реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції міста Харкова, про що зроблено відповідний актовий запис за № 140 і підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії 1-ВЛ №005698 (а.с. 4). За час шлюбу у позивача та відповідача народилась дитина [PERSON], [INFO], про що 27.10.2005 року зроблено відповідний актовий запис і підтверджується копією свідоцтва про народження серії ІЕД №027305 (а.с. 5). Відповідно до дублікату довідки від 22.10.2015 року №[NUMBER] про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи зареєстроване місце проживання/перебування [PERSON], а також неповнолітньої особа, що прибула разом з переміщеною особою [PERSON], [INFO], - вїзд Москалівський (Жовтневої революції) б.9 в м. Харкові (а.с.7). Однак, в судовому засіданні визнано сторонами, що відповідач за вищевказаною адресою м. Харків, вїзд Москалівський, 9 зареєстрований і проживає, а позивач [PERSON] за вказаною у довідці адресою фактично не проживає, як і дитина [PERSON], який проживає в зоні АТО в м. Свердловськ у бабусі і навчається в Державному бюджетному загальноосвітньому закладі середньої загальної освіти «Свердловський ліцей №1» у 6-А класі, що вбачається також з наданої позивачем копії довідки від 16.05.2018 року за №249. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини;2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною першою ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. За змістом закону, правом на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів та правом вибору форми стягнення аліментів наділені батьки або інші законні представники дитини, разом з якими проживає дитини. В судовому засіданні на підставі письмових доказів та визнаних сторонами обставин встановлено, що з позивачем [PERSON], яка звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на дитину, дитина фактично не проживає, до того ж зазначена обставина має досить постійний характер, оскільки дитина навчається у школі за місцем фактичного проживання в зоні АТО. За таких обставин суд приходить до висновку про недоведеність позивачем її права визначати форму стягнення аліментів, а також недоведеність тих обставин, що її права та права дитини порушені відповідачем. Суд вважає, що позивачем не доведено в судовому засіданні також факт її участі в утриманні дитини і відсутність надання добровільного утримання дитині відповідачем, враховуючи що жодний з батьків з дитиною не проживає. За таких обставин на даний час позов задоволенню не підлягає, що не є перешкодою для звернення з аналогічним позовом за умови усунення обставин, що стали підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України у звязку з відмовою в задоволенні позову і враховуючи, що відповідно до Законом України «Про судовий збір» позивач звільнена від судового збору, судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 704 гривні 80 копійок підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed