Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

02 вересня 2016 року [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом про визначення додаткового строку для подання заяви для прийняття спадщини. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 29.08.2009 року помер його батько - [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на квартиру №3, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Ялинова,\~4.\~[PERSON] є спадкоємцем померлого, інші спадкоємці за законом рідний дядько позивача [PERSON] та тітка [PERSON] На момент смерті батька та відкриття спадщини позивач відбував кримінальне покарання в Черкаській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Черкаській області № 62 згідно вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.12.2008 року. Після того, як позивач дізнався про смерть батька, він звернувся до Восьмої нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини\~і видачі свідоцтва про право на спадщину, однак йому було відмовлено в цьому, оскільки був пропущений строк для подачі заяви про прийняття спадщини. У встановлений строк позивач не звернувся до нотаріальної контори, оскільки відбував покарання в Черкаській виправній колонії. Позивач просив визначити додатковий строк для прийняття ним спадщини терміном два місяці з часу набрання рішенням суду законної сили (а.с. 3-4). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], третя особа Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовлено (а.с.91-92). В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимог в повному обсязі (а.с. 97-100). Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, скасувавши рішення суду, ухваливши нове рішення про задоволення позовних вимог, виходячи з таких підстав. Судом 1 інстанції встановлено, що 29.08.2009 року помер [PERSON] - батько позивача, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 13). Факт наявності родинних стосунків між позивачем та померлим підтверджується свідоцтвом про народження позивача, що міститься в матеріалах справи серії V-КИ №482877 (а.с. 8). Відповідно до положень ст. 1258 ЦК України позивач є спадкоємцем першої черги. Згідно до ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і збоку матері. Судом встановлено, що відповідачі у встановлений законом строк подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та отримали свідоцтва про право на спадщину, що підтверджується копією спадкової справи (а.с. 35-72). Позивач звернувся із завою про прийняття спадщини лише 26.11.2015 року, тобто з порушенням встановленого законом шестимісячного строку, вже через 6 років після смерті батька, у звязку з чим постановою нотаріуса позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про прийняття спадщини. Відмовляючи у задоволенні позову, суд 1 інстанції виходив з того, що останній не спілкувався з батьком протягом тривалого часу, не цікавився його долею, станом здоровя та матеріальним становищем, а тому дійшов висновку, що з морально-етичної точки зору така поведінка сина по відношенню до власного батька є неприпустимою, у зв'язку з чим причину пропуску строку на прийняття спадини суд визнав неповажною та відмовив у задоволенні позову. Посилання позивача на те, що він своєчасно не звернувся із заявою про прийняття спадщини через те, що не знав про смерть батька, оскільки відбував покарання в місцях позбавлення волі, суд не розцінив, як поважну причину пропуску строку на прийняття спадщини.\~\~\~\~\~\~\~\~ Однак колегія суддів не погоджується з висновками суду 1 інстанції, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Приписами частин 1 і 2 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Тобто право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини особисто. Згідно ч. 3 ст. 1272 Цивільного кодексу України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. \~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. \~\~ Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Суд 1 інстанції обґрунтовував свою відмову у задоволенні позову поясненнями відповідачів, які зазначили, що позивач не спілкувався з батьком протягом тривалого часу, не цікавився його долею, станом здоровя та матеріальним становищем, а тому вважав, що з морально-етичної точки зору така поведінка сина по відношенню до власного батька є неприпустимою, у зв'язку з чим визнав причину пропуску строку на прийняття спадщини неповажною. Проте, вказані вище висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального права та є наслідком неналежного дослідження доказів по справі надання їм неправильної правової оцінки в їх сукупності, що свідчить про порушення судом 1 інстанції норм процесуального права, зокрема ст. 213 ЦПК України. Так, з матеріалів справи вбачається, що з 15.07.2008 року [PERSON] відбуває кримінальне покарання в Черкаській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Черкаській області №62 згідно вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.12.2008 року. Строк покарання 13 років 6 місяців (а.с. 78). Таким чином, перебування позивача на час смерті батька у місці позбавлення волі у зв'язку з відбуванням покарання є поважною причиною, повязаною з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами, які завадили йому своєчасно звернутися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини особисто. Крім того, з наданої копії рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07.02.2006 року вбачається, що [PERSON], батько позивача, був позбавлений батьківських прав відносно свого на той час неповнолітнього сина - [PERSON], оскільки вихованням сина не займався, зловживав спиртними напоями, написав заяву про відмову від дитини (а.с. 102-103). Отже, посилання суду на те, що позивач не спілкувався з батьком та не цікавився його долею, станом здоровя та матеріальним становищем, і з морально-етичної точки зору його поведінка є неприпустимою, не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки сам батько не виконував своїх батьківських обов'язків, самоухилявся від виховання та утримання сина, не піклувався про його життя та здоров'я. За таких обставин, враховуючи, що висновки суду 1 інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, а оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, відповідно до ст. 309 ЦПК України, воно підлягає скасуванню з\~ухваленням нового рішення, про задоволення позову, виходячи з вищевказаних підстав.

Outcome: approved