Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

02 жовтня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, індексації заробітної плати, середньої заробітної плати за затримку розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що з відповідачем вона перебуває у трудових відносинах з 03 травня 1977 року до 23 липня 2014 року. В порушення вимог ст. 115 КЗпП України відповідач порушив строки виплати заробітної плати, заборгованість по заробітній платі на момент звернення до суду складає згідно Довідки №358 від 25 вересня 2015 року становить 16893 гривень 28 коп. Заборгованість по заробітній платі утворилася в період: серпень 2014 року - 16852 грн. 90 коп. У зв»язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати сума заборгованості відповідно до Закону України № 2050 -111 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у зв»язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року підлягає компенсації: серпень 2014 року 8784грн. 51 коп. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України при звільнені не був проведений кінцевий розрахунок. У силу ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Із довідки виданої відповідачем, щоденна заробітна плата становить 192 грн. 71 коп. Тобто, заробітна плата за період затримки розрахунку при звільненні , тобто з 23.07.2014 р. по день подачі позову тобто 29.09.2015 р. становить: 192 грн. 71 коп. ?305 р/ днів = 58776 грн. 55 коп. Вважає, що незаконними діями відповідача їй була завдана суттєва моральна шкода,пов'язана з трудовими відносинами, яка виявилася у її моральних стражданнях та переживаннях через порушення її законних прав та інтересів, гарантованих Конституцією та чинним законодавством України в частині своєчасного отримання винагороди ( заробітної плати) за свій труд. Розмір завданої моральної шкоди оцінює у сумі 10 000 грн., яку і просить стягнути з відповідача. Крім того, просила відшкодувати за рахунок відповідача понесені нею витрати на правову допомогу у сумі 850 грн. Позивача у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду повідомлялась належним чином, проте надала суду заяву про розгляду справи за її відсутності, в якій наполягала на заявлених позовних вимогах, просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача, який був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду у судове засідання не з'явився, однак їм було подано письмові заперечення на позов ,згідно яких позовні вимоги не визнані у повному обсязі. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Стосовно позовних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі суд виходить з наступного. В судовому засіданні встановлено, що у відповідності із записами в трудовій книжці [PERSON] перебувала з ДП «Артемвугілля» у трудових відносинах з 03 травня 1977 року до 23 липня 2014 року (а.с. 7-16) Згідно із довідкою № 358 від 25 вересня 2015 року, заборгованість по заробітній платі складає 16893 грн 28 коп. (а.с. 5). Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата- це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Право на своєчасне одержання винагороди за працю (ст. 43 Конституції України) захищається законом. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не ріже двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Зі змісту ч.7 ст.43 Конституції України, ч.1ст.115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. З огляду на викладене, враховуючи наведені дані, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 16893 грн.28 коп., оскільки саме ця сума була зазначена відповідачем у Довідці № 358 від 25 вересня 2015 року. Суд приймає до уваги вказану довідку щодо розміру заборгованості по заробітній платі, оскільки в ній прямо вказана сума, яка підлягає до сплати позивачу. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 Кодексу законів про працю України, статей 33,34 Закону України « Про оплату праці» від 24 березня 1995 року заходами державного регулювання оплати праці є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням строків її виплати. Положенням статті 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у зв»язку із порушенням строків її виплати, що провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі статтями 1,2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу ( особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати ( грошового забезпечення тощо). Відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Стаття 7 вищевказаного Закону передбачає, що відмова власника або уповноваженого ним органу ( особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Відповідачем проведено нарахування [PERSON] компенсації втрати частини заробітної плати, про що зазначено у довідці підприємства від 25 вересня 2015 року за № 358 і така компенсація складає : серпень 2014 р. - 8784 грн. 51 коп.( а.с. 18) Відповідно до ч. 1ст. 117 КЗпП Українив разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені вст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У відповідності з п.20постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року, з наступними змінами, «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв»язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток завесь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Судом встановлено, що [PERSON] звільнена з роботи 23 липня 2014 року. День звільнення позивача, відповідно до положень п.2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року, є останнім днем його роботи, що визнається відповідачем. Позивач звернувся до суду про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, з 23 липня 2014 року тобто з часу звільнення по день винесення рішення по справі. Враховуючи зазначене, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивачем сума середньої заробітної плати в розмірі 58776,50 грн. не є вірно розрахованою. Судом з достовірністю встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] становить 192 грн. 71 коп. Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 липня 2014 року по день винесення рішення суду 23 листопада 2015 року включно складає: 192 грн. 71 коп. Х 336 робочих днів складає 64750 грн. 56 коп. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Згідност. 237-1 КЗпП Українивідшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно дост. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як встановленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків(втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у звязку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Компенсація завданої шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом визнання факту порушень відповідачем строку розрахунку з позивачем, а має самостійне юридичне значення. Судом встановлено, що у період трудових відносин були порушені права [PERSON] а саме, право на оплату праці, оскільки заборгованість по заробітній платі відповідачем не виплачена до теперішнього часу. Так, звільнений працівник, якому з вини підприємства не виплачують належні при звільнені суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. У звязку з тим, що протиправними діями відповідача - дійсно були порушені трудові права позивача, що вимагало від [PERSON] додаткових зусиль, у звязку з порушенням звичайного укладу її життя, але суд вважає, що вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 грн. 00 коп. є завищеними та підлягають зменшенню до розміру 1800 грн 00 коп., зазначена сума є достатньою та такою, що відповідає характеру та обсягу страждань, їх тривалості та тяжкості вимушених змін у житті позивача. Згідно із частиною 1 статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно з ч.3 ст. 88 ЦПК України „ Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У звязку з чим, з відповідача Державного підприємства «Артемвугілля», на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп. Що стосується відшкодування витрат у розмірі 850 гривень, понесених позивачем на правову допомогу, суд зазначає наступне. Склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Таким чином для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу стороною повинен бути наданий розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також данні щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу. Оскільки позивачем не були документально підтверджені понесені нею витрати на правову допомогу у сумі 850 гривень, не надані розрахунки вказаних витрат, суд позбавлений можливості визначити розмір компенсації за надання правової допомоги, а тому у задоволенні вказаних вимог необхідно відмовити через їх недоведеність. На підставі викладеного,

Outcome: partial