Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

04.02.2019 року позивач звернулася до Малинського районного суду Житомирської області з позовом до відповідачів про визнання недійсним договорів купівлі-продажу та довіреності. В позовній заяві [PERSON] зазначила, що є власником нежитлової будівлі (комори), що розташована на території Будо-Вороб`ївської сільської ради Малинського району Житомирської області та комплексу будівель і споруд №2, зерносховища, що розташовані за адресою: Будо-Вороб`ївська сільська рада Малинського району Житомирської області, комплекс будівель і споруд №2 . Також позивач з 2001 року являється фізичною особою-підприємцем, основний вид діяльності якого - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. 29.09.2011 року позивач уповноважила довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Караваєвою Л. А ., свого сина, [PERSON] , управляти та розпоряджатися належним їй майном. Таким чином, відповідач повинен був від імені позивача сплачувати податки, рахунки, здійснювати інші платежі, здавати в оренду нерухоме майно. 2018 року у [PERSON] виникла необхідність у розірванні договорів оренди, укладених згідно довіреності відповідачем від імені позивача з орендарями. Так їй стало відомо про існування договору купівлі-продажу частини нежитлової будівлі, комори від 31.03.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Н.С.; договору купівлі-продажу частини нежитлової будівлі, зерносховища від 31.03.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Тимошенко Н.С.; договору купівлі-продажу частини нежитлової будівлі, зерносховища від 05.04.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Тимошенко Н.С. та договору купівлі-продажу частини нежитлової будівлі, комори від 05.04.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Тимошенко Н.С. Отже, покупцем нерухомого майна, належного позивачу згідно укладених правочинів став відповідач [PERSON] Позивач стверджує, що грошових коштів за продаж належного їй майна вона не отримувала та про сам факт відчуження нерухомості їй нічого не було відомо. [PERSON] просить визнати недійсними договір купівлі-продажу частини нежитлової будівлі - комори, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 31 березня 2016 року приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Н.С. за реєстровим номером №1118; визнати недійсним договір купівлі-продажу частини нежитлової будівлі - зерносховища, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 31 березня 2016 року приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Н.С. за реєстровим номером №1119; визнати недійсним договір купівлі-продажу частини нежитлової будівлі - комори, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 05 квітня 2016 року приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Н.С. за реєстровим номером №1152; визнати недійсним договір купівлі-продажу частини нежитлової будівлі - зерносховища, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 05 квітня 2016 року приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Н.С. за реєстровим номером №1153; визнати недійсною довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Караваєвою Л.А. 29 вересня 2011 року та зареєстровану в реєстрі за № 2217. Також просить стягнути судові витрати по оплаті судового збору та витрати, пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 10 000,00 грн. В судове засідання представник позивач [PERSON] з`явився, позовні вимоги [PERSON] підтримав повністю, просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання з`явився, просив відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог щодо визнання довіреності за безпідставністю. В решті вимог позов визнав. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судове засідання з`явився, просив відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві. Так, у відзиві [PERSON] зауважує, що під час оформлення 29.09.2011 року довіреності, позивач була попередньо ознайомлена з вимогами цивільного законодавства, перебувала при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяла добровільно, без будь-якого примусу, як фізичного так і морального. Даною довіреністю вона уповноважила свого сина [PERSON] управляти та розпоряджатися усім її майном та майновими правами, без обмеження його повноважень, з можливістю купувати, продавати, приймати в дар, обмінювати та передавати в заставу. За своїм змістом та формою довіреність відповідає вимогам ЦК України. У свою чергу позивач, хоча і ставить позовну вимогу про недійсність даного документу, однак не зазначає про існування жодних обставин, які передбачені ст.203 та 215 ЦК України. Крім того, під час укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна, відповідач [PERSON] діяв на підставі саме цієї довіреності, яка була чинною на момент підписання правочинів. Тим паче, що при видачі довіреності та її нотаріального посвідчення нотаріусом [PERSON] було роз`яснено про всі наслідки видачі такого документу. Отже, позивачу було відомо про існування всіх можливих ризиків, які випливають із даної довіреності. Відповідач просить звернути увагу суду на той факт, що згідно ч.1 ст.249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Однак, спірна довіреність від 29.09.2011 року діє і на даний час (дійсна до 29.09.2021 року) та не являється скасованою. Щодо позовної вимоги, яка стосується визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, відповідач зазначив про наступне. Пунктами 2.1. укладених Договорів передбачено, що продаж нерухомого майна за домовленістю сторін вчиняється за певну суму (відповідно 105 150,00 грн., 39 600,00 грн., 39 600,00 грн., 105 150,00 грн.), і грошова сума отримана Представником продавця від Покупця повністю до підписання договору. На час підписання договору Сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо проведених розрахунків. Також відповідач просить звернути увагу суду на факт існування проміжку часу між укладанням договорів купівлі-продажу і, в такому разі, якби представник позивача за довіреністю не отримав би реальних коштів (повної сплати по договору) за першу половину майна, то в подальшому він міг би відмовитися від укладення інших договорів та взагалі їх не укладати. Відчуження нерухомого майна відбувалось за ринковими цінами на день продажу. Суть позовних вимог [PERSON] зводиться до того, що її син [PERSON] ввів позивача в оману та нібито шахрайським шляхом вилучив з її володіння нерухоме майно. В цей же час позивач до правоохоронних органів з-приводу шахрайських дій відповідача не зверталася. Дослідивши обставини справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та довіреності слід відмовити за безпідставністю, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 29.09.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Караваєвою Л.А. було посвідчено довіреність (а.с.29-30). Так, згідно даної довіреності, будучи попередньо ознайомленою з вимогами цивільного законодавства щодо представництва і довіреності, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно, без будь-якого примусу як фізичного, так і морального, [PERSON] уповноважила [PERSON] управляти і розпоряджатися усім своїм майном та майновими правами на території України, укладати усі не заборонені законом угоди, договори щодо управління та розпорядження майном та майновими правами, в тому числі: купувати, продавати, приймати в дар, обмінювати, передавати в заставу (як за її зобов`язанням, так і за зобов`язаннями будь-яких інших осіб) і приймати у заставу будь-яке майно, рухоме і нерухоме, в тому числі житлові будинки, квартири, нежитлові будівлі та приміщення, земельні ділянки, гаражі, транспортні засоби, цінні папери, майнові, в тому числі корпоративні, права, здійснювати розрахунки по укладених угодах, договорах, укладати угоди про розірвання, припинення та зміну умов договорів і угод; отримувати в компетентних органах правовстановлюючі документи щодо належних їй об`єктів нерухомого майна, здійснювати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно; здійснювати всі дії, пов`язані з переплануванням, переобладнанням, реконструкцією, ремонтом, здачею в експлуатацію, отриманням технічної документації та правовстановлюючих документів щодо нерухомого майна; отримувати належне їй на будь-яких підставах майно, гроші, вклади, перекази, кореспонденцію, цінні папери, інші документи від усіх фізичних, юридичних осіб; відкривати та закривати рахунки у банках і розпоряджатися банківськими рахунками; та таке інше. Таким чином, [PERSON] згідно довіреності були надані такі повноваження: представництво інтересів [PERSON] в усіх підприємствах та організаціях; подання та отримання будь-яких заяв, довідок, документів з правом розписуватися за [PERSON] ; підписувати від імені [PERSON] будь-які договори, угоди, здійснювати розрахунки по укладених угодах, договорах; виконувати дії, які уповноважена особа буде вважати за необхідне і доцільне; та таке інше. Дана довіреність видана строком на десять років та є дійсною до 29.09.2021 року. Згідно скороченого витягу з Єдиного реєстру довіреностей №38766751 від 13.03.2019 року, довіреність посвідчена 29.09.2011 року, діє до 29.09.2021 року та не є скасованою (а.с.119). Відповідно до Договору купівлі-продажу частини нежитлової будівлі, комори від 31.03.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Н.С., [PERSON] , від імені якої на підставі довіреності, зареєстрованої в реєстрі за №2217 від 29.09.2011 року, діє [PERSON] , продає у власність [PERSON] Ѕ частину нежитлової будівлі, комори, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Продаж вказаної Ѕ частини нежитлової будівлі, комори, за домовленістю сторін вчиняється за суму 39 600,00 грн. і грошова сума отримана представником продавця від покупця повністю до підписання цього договору. На час підписання договору сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунків. Право власності у покупця на відчужувану Ѕ частину нежитлової будівлі, комори, виникає з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору купівлі-продажу (а.с.31-34). Згідно Договору купівлі-продажу частини нежитлової будівлі, зерносховища від 31.03.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Н.С., [PERSON] , від імені якої на підставі довіреності, зареєстрованої в реєстрі за №2217 від 29.09.2011 року, діє [PERSON] , продає у власність [PERSON] Ѕ частину нежитлової будівлі, зерносховища, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Продаж вказаної Ѕ частини нежитлової будівлі, зерносховища, за домовленістю сторін вчиняється за суму 105 150,00 грн. і грошова сума отримана представником продавця від покупця повністю до підписання цього договору. На час підписання договору сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунків. Право власності у покупця на відчужувану Ѕ частину нежитлової будівлі, зерносховища, виникає з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору купівлі-продажу (а.с.35-38). Відповідно до Договору купівлі-продажу частини нежитлової будівлі, зерносховища від 05.04.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Н.С., [PERSON] , від імені якої на підставі довіреності, зареєстрованої в реєстрі за №2217 від 29.09.2011 року, діє [PERSON] , продає у власність [PERSON] Ѕ частину нежитлової будівлі, зерносховища, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Продаж вказаної Ѕ частини нежитлової будівлі, комори, за домовленістю сторін вчиняється за суму 105 150,00 грн. і грошова сума отримана представником продавця від покупця повністю до підписання цього договору. На час підписання договору сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунків. Право власності у покупця на відчужувану Ѕ частину нежитлової будівлі, зерносховища, виникає з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору купівлі-продажу (а.с.39-42). Згідно Договору купівлі-продажу частини нежитлової будівлі, комори від 05.04.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Н.С., [PERSON] , від імені якої на підставі довіреності, зареєстрованої в реєстрі за №2217 від 29.09.2011 року, діє [PERSON] , продає у власність [PERSON] Ѕ частину нежитлової будівлі, комори, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Продаж вказаної Ѕ частини нежитлової будівлі, комори, за домовленістю сторін вчиняється за суму 39 600,00 грн. і грошова сума отримана представником продавця від покупця повністю до підписання цього договору. На час підписання договору сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунків. Право власності у покупця на відчужувану Ѕ частину нежитлової будівлі, комори, виникає з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору купівлі-продажу (а.с.43-46). Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №124525900 від 19.05.2018 року, №124482984 від 18.05.2019 року, №137655796 від 13.09.2018 року нежитлова будівля, комора та нежитлова будівля, зерносховище належать [PERSON] на праві спільної часткової приватної власності (а.с.91-93). Також матеріали справи містять Звіти про незалежну оцінку вартості нерухомого майна, проведених фізичною особою-підприємцем [PERSON] (а.с.94-95). Позивач просив визнати договори купівлі-продажу частини нежитлової будівлі з підстав передбачених ст. 232 ЦК України, а саме укладення правочину внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а довіреність посвідченої 29 вересня 2011 року внаслідок вимог передбачених ст. 230 ЦК України, як правочин укладений шляхом обману. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ч.ч. 1 та 2 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Згідно ст.238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Отже, основним правом представника є повноваження діяти від імені і за рахунок особи, яку він представляє. Повноваження не лише надає представникові можливість діяти від імені особи, яку він представляє, а й визначає зміст і межі таких дій, виступаючи як вид і міра можливої поведінки. У свою чергу особа, яку представляють, має право вимагати, щоб представник діяв відповідно до повноваження і в його межах. Представник зобов`язаний діяти в межах наданого йому повноваження і в інтересах того, кого представляє, а після виконання обов`язків - передати права і все отримане за укладеним ним правочином особі, яку він представляє. Особливістю правовідносин представництва є те, що вони виникають і реалізуються не в інтересах того, хто безпосередньо укладає правочин (представника), а з метою здійснення та захисту прав та інтересів того, кого представляють. У відповідності до ч.3 ст.237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Згідно ч.ч.1,3 ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Статтею 232 ЦК передбачено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Як роз`яснено у п.22 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, для визнання правочину недійсним на підставі ст.232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо припускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. За змістом вищезазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: наявність умисної домовленості між представником потерпілої сторони правочину та іншою стороною з метою отримання власної або обопільної вигоди; виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень. Аналізуючи положення ст.ст. 232, 237, 238 ЦК України можна зробити висновок, що представник, вчиняючи правочин, не виражає власну волю, його завдання полягає в тому, щоб донести до контрагента волю особи, яку він представляє. Однак, в силу зловмисної домовленості представника та контрагента воля довірителя не доводиться і підмінюється волею представника, що і є підставою для визнання таких правочинів недійсними. Форма такої зловмисної домовленості (усна чи письмова) правового значення не має, важливим є лише сам факт такої домовленості. Іншими словами, мова йде про зловмисне спотворення волі свого довірителя, засноване на змові з іншою стороною правочину. Таким чином, при розгляді справи про визнання правочину недійсним саме з підстав наявності зловмисної домовленості позивачу слід доводити, а суду необхідно встановити саме ці обставини. При цьому наведені обставини є обов`язковими умовами, встановлення яких необхідно для вирішення питання про визнання договору недійсним з підстав, передбачених ст. 232 ЦК України. Встановлено, що позивач 29 вересня 2011 року добровільно надала нотаріально посвідчену довіреність на свого сина [PERSON] . Дана довіреність не містила обмежень щодо укладення договорів купівлі-продажу. Також встановлено, що на той час відповідач здійснював всю господарську діяльність в тому числі і з майном, оформленим на [PERSON] , і довіреність була надана саме з метою здійснення [PERSON] господарської діяльності. З показань [PERSON] слідує, що єдиною метою укладення даних договорів купівлі-продажу нерухомого майна було необхідність оформлення права власності на земельні ділянки під об`єктами нерухомого майна, а тому і покупцем був визначений мешканець даного села. В той же час, доводи позивача щодо того, що вона не отримувала грошових коштів від продажу спірного майна не можуть бути підставою для визнання договорів недійсними, оскільки продавцем за даними договорами виступав [PERSON] , яка діяла від його імені на підставі довіреності та отримала кошти на виконання договорів купівлі-продажу, а повернення коштів отриманих представником від продажу майна є іншим способом захисту. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що представник укладаючи оспорювані договори купівлі-продажу, діяв всупереч інтересів позивача та умисно вступив в зговір з іншою стороною з метою отримання власної або обопільної вигоди, позивач суду не надав. Що ж стосується вимоги про визнання довіреності від 29 вересня 2011 року виданої [PERSON] свєму сину [PERSON] то суд також відмовляє в її задоволенні з наступного Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Поряд з цим, згідно роз`яснень, які містяться в п. 27 постанови Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач, в обґрунтування недійсності довіреності, вказує про те, що у неї при видачі спірної довіреності склалося невірне уявлення стосовно правочину, що вчиняється, яке сформувалось у неї під впливом обману, насамперед як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природи правочину, прав та обов`язків сторін), свідомого замовчування обставин. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину ; наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. За змістом ч.3 ст.202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб, лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Довіреність же як один із способів представництва дає можливість або зобов`язує представника вчинити в майбутньому правочин від імені особи, яку представляють ( частина перша статті 237 ЦК України). Довіреністю визнається письмове повноваження, яке видає одна сторона (довіритель) іншій (представнику) для представництва перед третіми особами. Довіреність - це односторонній правочин, що фіксує межі повноважень представника, який діючи на підставі довіреності, створює права та обов`язки безпосередньо для довірителя. Отже, довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 29 вересня 2011 року, за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Крім того, позивачем не надано будь-яких доказів щодо застосування відповідачем [PERSON] до неї обману. Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити повністю за безпідставністю.

Outcome: dismissed