Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-09 00:00:00

03.08.2017 року [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Прокуратури м. Києва, Деснянського УП ГУНП у місті Києві, Державної казначейської служби України, про стягнення шкоди, завданої внаслідок незаконної дії або бездіяльності органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Вказані позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що захищаючи свої інтереси вона звернулась до прокуратури м. Києва зі скаргою, про злочин на слідчого Блажка Є.О. Деснянського району м. Києва. Слідчий порушив вимоги ст. 382 КК України та не виконав чотири ухвали суду. Прокуратура теж ігнорувала її заяву, порушуючи ст. 214 КПК України. Позивач зверталась до Печерського районного суду м. Києва і слідчий суддя ухвалою суду від 18.04.2017 року зобов'язав уповноважених осіб прокуратури міста Києва внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за її заявою, про вчинення кримінального правопорушення від 03.04.2017 року за вх. №214-ЗП. Позивач звернулась до прокурора Лівочка М.О. і останній сказав, що він нікому нічого не повинен і теж порушив КПК. Згодом позивач звернулась із скаргою про злочин на прокурора Лівочку М.О. Прокуратура порушує ст. 214 КПК і не вносить до Єдиного реєстру досудових розслідувань, тоді позивач звернулась до суду Печерського району м. Києва і слідчий суддя задовольнив її скаргу ухвалою від 01.06.2017 року. Однак, і цю ухвалу прокуратура м. Києва не виконує. І так, чотири ухвали не виконав слідчий Блажко Є.О. і дві ухвали не виконала прокуратура м. Києва. У зв'язку із невиконанням рішень судів позивач понесла матеріальні затрати по вартості розхідних матеріалів на дуже чисельні документи, які їй прийшлося подавати до різних установ. Також позивач втратила численні можливості щодо отримання роботи, реалізації можливостей по сплаті за комунальні послуги. Крім того, загалом погіршився стан її здоров'я, який на сьогоднішній день потребує відновлення затрачених сил. Окрім цього позивач була позбавлена можливості купувати собі фрукти та овочі, у неї з'явилась депресія. З урахуванням вищевикладеного та заяви про збільшення позовних вимог (клопотання-4), поданої в судовому засіданні 28.02.2018 року позивач просила задовольнити заявлені позовні вимоги, стягнути з Державного казначейства України за бездіяльність суму моральної і матеріальної шкоди в розмірі 564784 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позов з підстав викладених в ньому та просила його задовольнити. Представник відповідача - Генеральної прокуратури України - Пяних М.В., позов не визнав та пояснив, що позовні вимоги, зокрема, мотивовані тим, що унаслідок бездіяльності прокуратури м. Києва, яка виразилася у невиконанні ухвал слідчого судді Печерського районного суду м. Києва у справах №757/19681/17-к від 18.04.2017 року та № 757/26410/17-к від 01.06.2017 року, [PERSON] завдано моральну та матеріальну шкоду. Вказував на те,що прокуратура м. Києва вказаний позов не визнає, вважає його таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.04.2017 року задоволено скаргу [PERSON], зобов'язано прокуратуру м. Києва внести відомості до ЄРДР за її заявою про вчинення кримінального правопорушення від 03.04.2017 за вх. № 214-ЗП та розпочати досудове розслідування, про що інформувати заявницю. Ухвалою того ж суду від 01.06.2017 року задоволено скаргу [PERSON], зобов'язано прокуратуру м. Києва зареєструвати її заяву від 11.05.2017 року та внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення у відповідності до вимог ст. 214 КПК України. На виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 18.04.2017 року №757/19681/17-к прокуратурою м. Києва внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42017100000000780 відомості за заявою [PERSON] № 214-ЗП, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України, про що прокуратурою м. Києва повідомлено їй листом від 21.06.2017 року за №04/2/3-274-17. За результатами досудового розслідування прокуратурою м. Києва 31.08.2017 року прийнято рішення про закриття вказаного кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України. Крім того, на виконання ухвал Печерського районного суду м. Києва від 01.06.2017 року №75 7/26409/17-к, №757/26410/17-к, № 757/26411/17-к прокуратурою м. Києва 15.06.2017 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення кримінального правопорушення за №42017100000000735, за фактом можливого вчинення кримінального правопорушення окремими працівниками прокуратури м. Києва, Київської місцевої прокуратури № 5 та Оболонського УП ГУНП у м. Києві за ч. 1 ст. 367, ч. 1 ст. 382, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366 КК України, про що [PERSON] повідомлено прокуратурою м. Києва листами від 16.06.2017 року та 23.06.2017 року № 17/2/1-344-17 з наданням копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні за №42017100000000735. За результатами досудового розслідування прокуратурою м. Києва 29.06.2017 року прийнято рішення про закриття вказаного кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України. Звертав увагу суду на те, що відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Підстави, порядок та розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню встановлено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Зокрема, ст. 1 Закону наведено вичерпний перелік підстав, за наявності яких фізичній особі може бути відшкодовано шкоду. Так, згідно положень вказаної статті відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.Враховуючи, що такі обставини не настали, підстави для застосування положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відсутні. Також зазначив, що аналогічної позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ при вирішення справ даної категорії. Представник відповідача - Державної казначейської служби України до суду не з'явився, у надісланому на адресу суду письмовому запереченні вказував на те, що казначейство, яке залучено до цієї справи в якості співвідповідача не в змозі використати зазначені вище права учасника судового процесу, тому що гідно із своїми функціональними обов'язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.Оскільки, як випливає зі змісту позову, Казначейство жодних прав та гресів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з нею і жодної шкоди позивачеві не завдавало, то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства Казначейство не може нести відальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб'єктів. Звертали увагу, суду на те, що [PERSON] знаходилася у правовідносинах із прокуратурою міста Києва, Деснянським УП ГУНП у місті Києві, тому, саме внаслідок дій зазначених державних органів виникла підстава для звернення позивача до суду для відновлення порушених її прав. Таким чином, Казначейство прав та інтересів позивача не порушувало, а тому покладення відповідальності на Казначейство за дії чи бездіяльність іншого державного органу, в даному випадку - стягнення коштів безпосередньо Казначейства є безпідставним та необгрунтованим. Вислухавши пояснення позивача - [PERSON], представника відповідача - прокуратури м. Києва - Пяних М.В., допитавши свідків та дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступних підстав. З матеріалів справи убачається, що 03.04.2017 року [PERSON] звернулася із заявою до прокуратури міста Києва про вчинення кримінального правопорушення та її заява була зареєстрована за вх. №214-ЗП. Оскільки такі відомості до ЄРДР не були внесені [PERSON] звернулась до Печерського районного суду м. Києва зі скаргою на бездіяльність уповноважених осіб прокуратури міста Києва щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення від 03.04.2017 року за вх. №214-ЗП. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 18.04.2017 року скаргу [PERSON] на бездіяльність уповноважених осіб прокуратури міста Києва щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення було задоволено. Зокрема, вказаною ухвалою зобов'язано уповноважених осіб прокуратури міста Києва внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою [PERSON], про вчинення кримінального правопорушення від 03.04.2017 року за вх. №214-ЗП та розпочати досудове розслідування, про що проінформувати заявника. 18.04.2017 року [PERSON] звернулась до прокуратури м. Києва з клопотанням про виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 18.04.2017 року. Надалі позивач 22.06.2017 року зверталась до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва із клопотанням про можливість реагування на невиконання вищевказаної ухвали. 03.05.2017 року [PERSON] зверталась до генерального прокурора України Луценка Ю.В. зі скаргою на прокуратуру м. Києва, у зв'язку з невиконанням ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 18.04.2017 року. 05.05.2017 року [PERSON] зверталась до прокурора м. Києва [PERSON] із заявою про зобов'язання виконати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 18.04.2017 року. 20.06.2017 року [PERSON] повторно звернулась до прокурора м. Києва [PERSON] із заявою про зобов'язання виконати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 18.04.2017 року. Відповідно до протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 11.05.2017 року слідчим в ОВС першого слідчого відділу прокуратури м. Києва [PERSON] прийнято усну заяву від [PERSON] про кримінальне правопорушення, вчинене прокурором м. Києва [PERSON], щодо невиконання ухвали суду. 11.05.2017 року [PERSON] звернулась до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва зі скаргою, в якій просила зобов'язати службову особу прокуратури м. Києва внести відомості викладені у її заяві від 11.05.2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Вказувала на те, що в порушення вимог ст. 214 КПК України подана нею заява не була зареєстрована та внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 01.06.2017 року зобов'язано службову особу прокуратури м. Києва, уповноважену на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зареєструвати заяву [PERSON] від 11.05.2017 року та внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення у відповідності до вимог ст. 214 КПК України. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Оскільки підставою звернення [PERSON] з позовними вимогами про відшкодування матеріальної та моральної шкоди є встановлена вищевказаним ухвалами Печерського районного суду м. Києва протиправна бездіяльність уповноважених осіб прокуратури міста Києва щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення, то відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного суду України по справі № 6-440цс16 від 25 травня 2016 року. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, зокрема, бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк Відповідно до ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом. Як роз'яснено в п. 3 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначається, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв'язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. З огляду на викладене, суд не може погодитися з запереченнями наданими представником прокуратури м. Києва в судовому засіданні про недоведеність позовних вимог [PERSON], зокрема, й щодо спричинення їй моральної шкоди, оскільки приходить до обґрунтованого висновку, що по відношенню до позивача мала місце бездіяльність посадових осіб прокуратури м. Києва, яка виразились в певному ігноруванні постановлених рішень суду та нездійсненні органами прокуратури м. Києва заходів щодо внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань в установленому законом (Кримінально-процесуальним кодексом) порядку, після отримання заяви [PERSON] про кримінальне правопорушення. Більше того, факт бездіяльності прокуратури м. Києва щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, після отримання заяви [PERSON] про кримінальне правопорушення встановлений та підтверджується чисельними рішеннями Печерського районного суду м. Києва, що містяться в матеріалах справи. Заявляючи позовні вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди у розмірі 564784 грн. позивач посилалась на те, що у зв'язку із невиконанням рішень судів вона понесла матеріальні затрати по вартості розхідних матеріалів на дуже чисельні документи, які їй прийшлося подавати до різних установ. Також позивач втратила численні можливості, щодо отримання роботи, реалізації можливостей по сплаті за комунальні послуги. Крім того, погіршився стан її здоров'я, який на сьогоднішній день потребує відновлення затрачених сил. Окрім цього, позивач була позбавлена можливості купувати собі фрукти та овочі, у неї з'явилась депресія. Позивач у ситуації, яка склалася у зв'язку з невиконанням чисельних рішень суду була досить тривалий час позбавлена можливості захистити свої права, чим були принижені її честь та гідність як законослухняної особи. На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем було заявлене клопотання про допит в судовому засіданні свідків. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач не мала можливості працювати, оскільки ходила весь час по слідчих органах, до ГУНП, в прокуратуру м. Києва, які в свою чергу нічого не робили. Одного разу [PERSON] під час судового засідання навіть стало погано і прийшлося надавати медичну допомогу. [PERSON] жаліється на погане самопочуття. Свідок [PERSON], суду показала, що позивач була побита квартирантом, який пограбував її. Вказувала на те, що позивач постійно ходе по судах та шукає справедливості. Орлов, який пограбував її знаходиться в розшуку а правоохоронні органи не можуть його знайти, що спричиняє позивачу моральні страждання, та вона весь час пригнічена та ображена і хвора психічно. Свідок [PERSON], надала суду наступні пояснення. Познайомилась з позивачем в суді 2 чи 3 роки тому. Знає що позивач хвора та надавала їй ліки. Також допомагала надаючи продукти харчування. Усі кошти витрачає на канцелярію для подачі скарг та інших документів. Бачила страждання позивача в судах. Позивач не може працювати через митарства, які їй доводиться проходити в суді. Свідок [PERSON], суду показала, що усі негаразди почалися з Орлова і після того, як він обікрав позивача, вона вимушена ходити по судах. Живуть на пенсію, яка складає 1600,00 грн. Слідчі та прокурори не ходять в суди та не виконують ухвали суду. Допитаний у якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знайомий з позивачем 15 років та живуть вони поруч. Орлов вчинив протиправні дії а слідчий не притягнув його до відповідальності. У позивача не має можливості працевлаштуватися на роботу, оскільки вона вимушена весь час ходити по судах. Вона не прибирається в квартирі, бо вимушена ходити по судах. Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Суд, при визначенні розміру відшкодування шкоди позивачу, враховує вимоги розумності та справедливості, а також ступінь доведеності та обґрунтованості позивачем розміру завданої шкоди, у зв'язку з чим вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково та стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 10000 гривень. Згідно зі ст.48 Бюджетного кодексу України, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Відповідно до п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial