Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-10 00:00:00

03 вересня 2020 року [PERSON] подав до суду вказаний позов, в якому просив визнати квартиру в [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ним право власності на 1/2 її частку та стягнути з відповідачки судові витрати. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з 04 червня 2014 року він перебував з відповідачкою у шлюбі, який розірвано рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2020 року. За час шлюбу сторони придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 72,4 кв. м. Оскільки вказана квартира придбана під час шлюбу за спільні кошти, то вона є спільною сумісною власністю подружжя. На теперішній час між сторонами існують суперечки щодо розпорядження майном, користування квартирою, згоди щодо добровільного поділу майна не досягнуто, тому позивач і звернувся до суду з цим позовом. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11\~вересня 2020\~року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 09-00 год. 29 вересня 2020 року. 29 вересня 2020 року підготовче засідання відкладено на 10-00 год. 27\~жовтня 2020\~року, яке в подальшому відкладено на 09-00 год. 17 листопада 2020 року. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17\~листопада 2020 року продовжено строк підготовчого провадження у справі на тридцять днів, підготовче засідання відкладено на 08-30 год. 01 грудня 2020\~року. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01\~грудня 2020 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою. 01 грудня 2020 року підготовче засідання відкладено на 10-30 год. 11\~грудня 2020 року у зв`язку із заявою представника відповідачки [PERSON] про надання часу для узгодження позиції відповідачки щодо позову. 11 грудня 2020 року сторони в підготовче засідання не з`явилися. Представник позивача [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи за його та позивача відсутності, позов підтримав у повному обсязі, не наполягав на стягненні з відповідачки витрат на правову допомогу в разі визнання позову відповідачем. Відповідачка [PERSON] подала до суду заяву в порядку ст. 200 ЦПК України, згідно з якою позов визнала та не заперечувала проти ухвалення рішення у справі за результатами підготовчого провадження. Судові витрати просила з неї не стягувати, оскільки, зокрема, на її утриманні знаходиться дитина, вона має незадовільний майновий стан. Згідно із ч. 3\~ ст.\~200\~ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями\~206,\~207\~цього\~Кодексу\~(ч. 4\~ст. 200 ЦПК України). Згідно із ч. 1, 4\~ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24\~постанови від 12\~червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»,\~у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. У ч. 1 ст. 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №\~372/504/17 (провадження №\~14-325цс18) зроблено висновок, що зазначені норми закону (ст. 60, 68, 69, 79 СК України) свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Оскільки відповідачка визнала позов у підготовчому засіданні, не оспорює поширення правового режиму спільного сумісного майна на вказану квартиру, і згідно з матеріалами справи таке визнання позову не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі та ухвалення рішення в підготовчому провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України с удовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У ч. 1\~ст. 142 ЦПК України зазначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно з матеріалами справи за подання позову позивач сплатив судовий збір у сумі 1250,00 грн, про що свідчить квитанція від 03 вересня 2020 року №\~34 (а. с. 1). Позов [PERSON] задоволено в повному обсязі. У порядку розподілу судових витрат суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача витрати зі сплати судового збору в розмірі 625,00 грн, що становить 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (1250,00 грн); іншу частину суми судового збору 625,00 грн, що становить 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову повернути позивачу з державного бюджету. Витрати на правничу допомогу стягненню з відповідачки не підлягають, оскільки така вимога не підтримується позивачем з урахуванням визнання позову відповідачкою.

Outcome: approved