Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-05 00:00:00

03.02.2016 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором кредиту від 01.08.2007 року № 941/6-29 в сумі 61239 доларів 98 центів США та 549115 грн 64 коп.; за договором кредиту від 08.04.2008 року № 941/7-26 в сумі 113730 доларів 75 центів США та 850914 грн 92 коп.; за договором кредиту від 08.04.2008 року № 941/7-27 в сумі 5931 грн 42 коп. Крім того, позивач просив відшкодувати за рахунок відповідача понесені судові витрати в сумі 85084 грн. В обґрунтування позову послався на невиконання відповідачем умов договорів кредиту в частині дотримання строків сплати чергових платежів. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав і наполягав на їх задоволенні. Відповідач та його представник визнали позов лише в частині стягнення заборгованості за договором кредиту від 08.04.2008 року № 941/7-27 в сумі 5931 грн 42 коп. У задоволенні решти вимог просили відмовити в звязку з пропуском позивачем строку позовної давності. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 01.08.2007 року сторони уклали Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 941/6-29 і Додаткову угоду № 1 відповідно до яких позивач надав відповідачеві кредит в сумі 35000 доларів США із щомісячною сплатою за користування кредитними коштами 13.85% річних, строком до 27.07.2022 року (далі Договір-1, а. с. 7-11). Пунктами 1.1.1, 2.5 Договору-1 визначено, що відповідач повинен сплачувати в погашення тіла кредиту та нарахованих відсотків щомісячно до 10 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховано відсотки. 08.04.2008 року сторони уклали Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 941/7-26 і Додаткову угоду № 1 відповідно до яких позивач надав відповідачеві кредит в сумі 58400 доларів США із щомісячною сплатою за користування кредитними коштами 13.5% річних, строком до 03.04.2023 року (далі Договір-2, а. с. 18-24). Пунктами 1.1.1, 2.4.5 Договору-2 визначено, що відповідач повинен сплачувати в погашення тіла кредиту та нарахованих відсотків щомісячно до 10 числа. 08.04.2008 року сторони уклали Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 941/7-27 відповідно до якого позивач надав відповідачеві кредит в сумі 1108 грн 34 коп. із щомісячною сплатою за користування кредитними коштами 20% річних, строком до 03.04.2023 року (далі Договір-3, а. с. 31-34). Пунктом 2.4 Договору-3 визначено, що відповідач повинен сплачувати в погашення тіла кредиту та нарахованих відсотків щомісячно до 10 числа. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України (далі Кодекс) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Як убачається з наданих позивачем розрахунків заборгованості (а. с. 15-17, 27-30, 37-38), відповідач умови Договору-1, Договору-2, Договору-3 не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість. Станом на 18.01.2016 року заборгованість за Договором-1 становить 61239 доларів 98 центів США та 549115 грн 64 коп., зокрема: заборгованість по тілу кредиту 31888.80 доларів США, заборгованість по сплаті відсотків 29351.18 доларів США, пеня 549115.64 грн. Станом на 18.01.2016 року заборгованість за Договором-2 становить 113730 доларів 75 центів США та 850914 грн 92 коп., зокрема: заборгованість по тілу кредиту 55804.40 доларів США, заборгованість по сплаті відсотків 57926.35 доларів США, пеня 850914.92 грн. Станом на 18.01.2016 року заборгованість за Договором-3 становить 5931 грн 42 коп. За приписом частини четвертої статті 174 Цивільного процесуального кодексу України в разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову, якщо таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи визнання відповідачем вимог позивача про стягнення з нього заборгованості за Договором-3 в сумі 5931 грн 42 коп. і те, що таке визнання не суперечить законові та не порушує права та інтереси інших осіб, в цій частині позов підлягає задоволенню. Вирішуючи решту позовних вимог суд виходить з наступного. Згідно статті 257 Кодексу позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Кодексу); до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 Кодексу). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку (ч.1 ст. 264 Кодексу). В силу положень частини четвертої статті 267 Кодексу сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, пунктом 4.5 Договору-1, на який посилається відповідач як на підставу для відмови в задоволенні позову, встановлено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обовязків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8, 3.3.9 Договору (своєчасна сплата тіла кредиту та відсотків), протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно позичальник зобовязаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). З розрахунку заборгованості та заяв на переказ готівки (а. с. 15, 17, 84-89) випливає, що останній платіж на погашення тіла кредиту позивач вніс 13.10.2008 року, а на погашення процентів 31.05.2013 року. Після цього, відповідач жодного платежу не здійснював. Втім 16.11.2012 року, за заявою відповідача, сторони уклали Договір про внесення змін № 2 до Договору-1, яким фактично змінили графік розрахунків і визначили новий графік погашення заборгованості, що виникла станом на 16.11.2012 року, починаючи з 15.05.2013 року (а. с. 102, 103). Укладенням цього договору перервано строк позовної давності за кредитом і процентами (п. 2.1), тому вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості, що виникла за Договором-1 в сумі 61239 доларів 98 центів США, і складається із заборгованості по тілу кредиту в сумі 31888.80 доларів США та заборгованості по сплаті відсотків у сумі 29351.18 доларів США, підлягає задоволенню. Оскільки сторони не вчиняли дій, спрямованих на переривання спеціального строку позовної давності по стягненню пені за Договором-1 в сумі 549115 грн 64 коп., який сплив 10.08.2014 року, а позивач не надав доказів на підтвердження наявності поважних причин для пропуску цього строку жодного доказу, позов у частині стягнення з відповідача пені за Договором-1 в сумі 549115 грн 64 коп. не підлягає задоволенню. Пунктом 4.6 Договору-2, на який відповідач також посилається як на підставу для відмови в задоволенні позову, встановлено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обовязків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8, 3.3.9 Договору-2 (своєчасна сплата тіла кредиту та відсотків), протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно позичальник зобовязаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). З розрахунку заборгованості за Договором-2 випливає (а. с. 27-29), що останній платіж на погашення тіла кредиту позивач вніс 01.10.2008 року. Після цього, відповідач жодного платежу не здійснював. Виходячи з вимог пункту 4.6 Договору-2 вважається, що починаючи з 11.01.2009 року строк користування кредитом є таким, що сплив. Саме з цієї дати починається обчислення загального і спеціального строків позовної давності, в межах яких позивач мав право звернутися до суду з позовом про захист свого порушеного права. Тому вважає, що спеціальний строк позовної давності для звернення позивача до суду з вимогою про стягнення з відповідача пені за Договором-2 закінчився 11.01.2010 року, а загальний строк позовної давності для звернення позивача до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості по сплаті тіла кредиту та відсотків за Договором-2 закінчився 11.01.2012 року. Оскільки позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження наявності в нього поважних причин для пропуску строку позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за Договором-2, порушене цивільне право позивача не підлягає захистові, а предявлена позовна вимога не підлягає задоволенню. Отже, всього з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 61239 доларів 98 центів США (еквівалент 1493212 грн 06 коп.) та 5931 грн 42 коп. Оскільки судом задоволено позов на 26 % від загальної суми заявлених вимог [(1493212.06 + 5931.42) : 5672266.55 х 100], виходячи зі змісту частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача підлягає стягненню у відшкодування судових витрат 22121 грн 84 коп. [85084 х 26%].

Outcome: partial