Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

04 липня 2018 року до Слов'янського міськрайонного суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що, вони з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 серпня 2008 року. Від шлюбу у них народилась донька [PERSON], [INFO]. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 15 вересня 2010 року шлюб між ними було розірвано, відповідачка побажала залишити дошлюбне прізвище «[PERSON]», донька залишилася проживати з відповідачкою. Згідно рішення суду від 03.08.2010 року позивач виплачує аліменти на утримання доньки, але вважає, що відповідачка не приділяє належної уваги дитині. Поклала виконання догляду за дитиною на свою маму-бабусю дитини. Позивач зазначає, що він постійно спілкувався з донькою, проводив з нею певний час, забирав її до себе на вихідні дні. Неодноразово він просив відповідачку особисто займатися вихованням дитини, бо не міг погодитися з тими методами, яких дотримувалася бабуся дитини, вона в основному в приказному порядку вимагала від дитини поводитися саме так як вона бажала. 05 серпня 2017 року він створив другу сім'ю з [PERSON]. Донька значний час проводила з ними, між ними було взаєморозуміння. Його дружина піклувалась, доглядала, турбувалася про здоров'я та розвиток його дитини. Дочка постійно заявляла, що бажає проживати разом з батьком, не хотіла йти до бабусі, а відповідачка тривалий час не спілкувалася з донькою, не турбувалася про її здоров'я. Бабуся - мати відповідачки влаштовувала сварку з дитиною з приводу її перебування у батька. Тепер [PERSON], вже виповнилось 9 років і 5 місяців і донька заявляє, що вона не хоче проживати з бабусею та матір'ю, не бажає слухати їх сварки та бажає проживати з батьком. Відповідачка достовірно знає про таке бажання дитини, позивач намагався добровільно вирішити питання про місце подальшого проживання дитини з ним. Позивач вважає, що у нього є належні житлово-побутові умови, він є власником житла, в якому проживає, для дитини є окрема житлова кімната, він та його дружина спільно піклуються про дитину, про її здоров'я, навчання, загальний розвиток. Позивач працевлаштований і має стабільний дохід, з якого утримуються аліменти на користь відповідачки, але відповідачка їх витрачає не на дитину. В квітні-травні 2018 року у дочки погіршилося здоров'я, вона була госпіталізована, позивач просив відповідачку знаходитися з донькою в лікарні в період її лікування, але вона відмовилася і турботу про здоров'я дитини в цей час проявляла його дружина. Донька звертається до його дружини і заявляє, що хоче її називати мамою. Відповідачка по місцю своєї реєстрації не проживає і її місце проживання не відоме, заявляє щоб дитина йшла до її матері і там знаходилась. З урахуванням зазначених обставин, просить суд визначити місце проживання дочки [PERSON], [INFO] з ним - [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS]. Позивач та його представник у судовому засіданні наполягали на задоволенні позову посилаючись на доводи викладені в позовній заяві. Відповідач у судове засідання 31 жовтня 2018 року не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи. Проте будучи присутньою у попередніх судових засіданнях пояснила суду, що раніше донька проживала разом із нею та з її мамою. Коли дитина почала проживати разом із батьком, то [PERSON] не бажає з нею спілкуватися. Проживати бажає з батьком. Крім того зазначила, що позивач не перешкоджає їй спілкуватися з дитиною. З огляду на викладене, просила суд відмовити у задоволенні позову. При цьому вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини з нею відповідачка не ставила. Відповідач не скористалася своїм правом та відзив на позов на адресу суду не направила. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради, у судове засідання 31 жовтня 2018 року на з'явився, надіслав на адресу суду заяву з проханням розгляд справи проводити без його участі, у попередніх судових засіданнях просив суд ухвалити рішення на розсуд суду з урахуванням письмового висновку в якому зазначив, що Органом опіки та піклування Слов'янської міської ради вивчено надані документи, а також ставлення батька, [PERSON] та матері, [PERSON] до визначення місця проживання малолітньої доньки, [PERSON], [INFO]. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона дружина позивача - [PERSON] Малолітня дитина позивача - [PERSON] раніше проживала разом із матір'ю та бабусею. Вони з чоловіком часто забирали дитину до себе і саме тобі [PERSON] розповідала їм, що мати мало приділяє їй увагу та часто залишає разом із бабусею. В березні 2018 року вони з чоловіком забрали [PERSON] до себе на весняні канікули і з того часу дитина проживає з ними. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що вони з позивачем товаришують. Часто буває в гостях у позивача. Донька позивача - [PERSON] проживає разом із батьком з березня 2018 року. Стосунки батька з дитиною дружні та доброзичливі. Дитина розповідала йому, що їй подобається проживати разом із батьком та дружиною [PERSON]. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона проживає по сусідству із позивачем. Умови проживання в сім'ї позивача дуже добрі. Вислухавши пояснення сторін, представників сторін, свідків по справі, оцінюючи докази, зібрані в справі в їх сукупності суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню зі слідуючих підстав. Судом встановлено, що батьками малолітньої [PERSON], [INFO] є у відповідності до свідоцтва про народження серії [NUMBER] є [PERSON] та [PERSON]. Встановлено що до березня 2018 року дитина за спільною згодою батьків проживала разом із матір'ю - відповідачкою [PERSON] З березня 2018 року дитина почала проживати з батьком та його дружиною. Спір про право на визначення місця проживання малолітньої особи виник після того , як відповідачка виявила бажання забрати дитину на постійне місце проживання до себе. Добровільної спільної згоди щодо визначення місцем проживання малолітньої дитини сторони не досягли . На даний час малолітня проживає з батьком, [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Дитина навчається в ЗОШ І-ІІІ ступенів №6 Слов'янської міської ради. Батько, [PERSON] працює слюсарем-ремонтником в Виробничому підрозділі «Лиманське територіальне управління» ПАТ «Укрзалізниця» з 2007 року (а.с.14). Відповідно до Сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду від 10.05.2018р. [PERSON] не перебуває на обліку в КЛПУ МНД м.Слов'янська. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, [PERSON] є співвласником 1/2 частки будинку по провулку Садовому в м.Слов'янську (а.с.9-10). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], з 05.08.2018 року [PERSON] перебуває в шлюбі з [PERSON] (а.с.6). Між [PERSON] та малолітньою [PERSON] склалися теплі, дружні стосунки. [PERSON] бажає приймати участь у вихованні та утриманні малолітньої, не заперечує проти проживання дитини в їх родині. Відповідно до характеристики Слов'янської загальноосвітньої школи № 17 І-ІІІст. 2017/2018 навчальний рік, вбачається, що [PERSON] навчалася у школі до 25 травня 2018 року. Була переведена до 4 класу. За час навчання зарекомендувала себе як старана, здібна, активна, комунікабельна учениця. Вихованням [PERSON] з першого класу займалися мати та бабуся. Тато вихованням доньки у вчителя не цікавився, школу не відвідував. Усі питання щодо доньки вирішувала мати. Мати [PERSON] - [PERSON] була членом батьківського комітету класу, регулярно відвідувала школу та надавала допомогу вчителям. З лютого-березня 2018 року [PERSON] зі школи почала забирати [PERSON]. [PERSON] їй віддавали на прохання мити. Поведінка і стан [PERSON] поступово змінився. [PERSON] стала замкненою, однокласники і класні справи перестали її цікавити. При будь-якій можливості старалася розмовляти по телефону. Про ці зміни вчитель повідомив маму (а.с. 45). Відповідно до характеристики зі школи англійської мови Happy Time, вбачається, що [PERSON] навчалася у школі з 2015 по 2016 рік. Дитина дуже старанна та чуйна. Вихованням дитини займалася мати та дідусь. Батько дитини жодного разу до школи не приходив. Мати [PERSON] приймала активну участь у житті школи (а.с. 47). Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 06.09.2018 р. №29/03-1771 з метою захисту законних прав та інтересів дитини орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] разом з батьком [PERSON], а мати дитини своїх прав та обов'язків по вихованню та утриманню малолітньої доньки [PERSON], [INFO], не втрачає і зобов'язана приймати участь в вихованні доньки (а.с. 30-31) Для дитини [PERSON] в будинку батька створені задовільні умови для повноцінного навчання, розвитку та відпочинку. Мати дитини, [PERSON] немає офіційного працевлаштування. Зареєстрована за адресою: [ADDRESS] Відповідно до Сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду від 27.08.2018р. [PERSON] не перебуває на обліку в КЛПУ МНД м. Слов'янська (а.с. 51) . Для дитини [PERSON] в квартирі її бабусі, [PERSON], теж створені задовільні умови для повноцінного навчання, розвитку та відпочинку. На засідання комісії з питань захисту прав дитини 15.08.2018 року була запрошена дитина [PERSON], до уваги приймалися факти бажання малолітньої дитини проживати разом з батьком [PERSON] за адресою батька. За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст.19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із частиною 4 статті 150 СК України, батьки зобов'язані поважати дитину. Відповідно до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною 2 статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно зі ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно до ст.ст. 1, 4, 11, 18 Закону України «Про охорону дитинства», забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Система заходів щодо охорони дитинства в Україні включає - забезпечення належних умов для охорони здоров'я, навчання, виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Визначаючи місце проживання дитини з батьком, суд враховує зібрані докази по справі, що свідчать про те, що позивач постійно піклується про дитину, бере участь у духовному та фізичному розвиткові, крім того судом враховується, що на час розгляду справи дитина надає більшої прихильності батькові, у позивача наявне упоряджене жиле приміщення, створено умови належного виховання та розвитку дитини. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (пункт 39 рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C.G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07; пункт 170 рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11). Як неодноразово зазначав ЄСПЛ, формулювання законів не завжди чіткі.Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31, 32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11). Принцип правової визначеності, на думку ЄСПЛ, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (пункт 61 рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (пункт 123 рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви у м. Люпені проти Румунії», заява № 76943/11). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (пункт 36 рішення від 22 листопада 1995 року у справі «С. В. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92). Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів у тлумаченні, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба у з'ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (пункт 65 рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11; пункт 93 рішення від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії», заява № 42750/09). У статтях 8, 9 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. У статті 10 ЦПК України визначений виключний перелік законодавчих актів, відповідно до яких суд повинен розглядати справи. Згідно із частинами першою - п'ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV«Про міжнародні договори України» (далі - Закон № 1906-IV) міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб'єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов'язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо). У пунктах «а», «b» частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв'язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; «;ратифікація», «;прийняття», «затвердження» і «приєднання» означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов'язковість для неї договору. Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв'язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов'язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою. Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки із сім'єю, крім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов'язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини. Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що міститься у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, який в розумінні ст. ст. 411,417 ЦПК України є обов'язковими для судів першої інстанції. Велика Палата Верховного Суду у справі № 402/428/16-ц від 17 жовтня 2018 року відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов'язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір'ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. З урахуванням наведеного, беручи до уваги факт вже проживання малолітньої [PERSON] разом з батьком, умови його проживання, а також наявність позитивного висновку з цього приводу органу опіки і піклування, суд вважає, що в інтересах дитини позов слід задовольнити. Крім того, суд вважає за необхідне роз'яснити відповідачу про її право звернутися до органу опіки та піклування для визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Крім того, у разі якщо позивач буде чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною звернутися до суду з позовом про визначення способу участі у вихованні дитини. Суд переконаний, що між тим з батьків, хто проживає окремо, і дитиною повинен існувати постійний, систематичний контакт. Таке спілкування буде сприяти повноцінному вихованню дитини, його розвитку, оскільки спілкування дітей з батьками, а батьків - з своїми дітьми - служить задоволенню життєво важливих потреб дитини. Крім того, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю обох батьків, що забезпечить її виховання в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Отже, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача, на підставі ст. 141 ЦПК України, на користь позивача судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved