Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

03 вересня 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі рішення Білопільського районного суду Сумської області від 17 квітня 2015 року за нею визнано в порядку набувальної давності право власності на домоволодіння [ADDRESS] . Право власності на зазначений об`єкт нерухомості - житловий будинок зареєстровано 23 травня 2015 року за № 9769391 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно філією Реєстраційною службою Білопільського районного управління юстиції Сумської області. У зазначеному будинку зареєстрований попереднім власником [PERSON] . Починаючи з 2015 року та до цього часу відповідач по справі [PERSON] за місцем реєстрації не проживає та не з`являється, його особисті речі у будинку відсутні, участі в утриманні будинку та оплаті житлово-комунальних послуг не приймає. Реєстрація [PERSON] у будинку порушує права позивача як власника. [PERSON] , який не проживає за вказаною адресою, втратив право на користування будинком внаслідок своєю відсутності без поважних причин понад один рік. У добровільному порядку відповідач з реєстраційного обліку не знімається, у зв`язку з чим позивач позбавлена можливості вільно розпоряджатись своєю власністю та оформити субсидію на сплату комунальних послуг. Посилаючись на викладені вище обставини, позивач [PERSON] просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою від 11 вересня 2019 року відкрито провадження та призначено до підготовчого засідання справу за вказаним вище позовом (а. с. 20). 04 жовтня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті (а. с. 24). Ухвалою судді від 25 жовтня 2019 року прийнято до свого провадження вказану цивільну справу (а. с. 34). У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, проти заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлявся судом про розгляд справи за місцем реєстрації: [ADDRESS] . Повідомлення про вручення поштового відправлення судової повістки про виклик у судове засідання повернулося без вручення, оскільки за зареєстрованою адресою останній не проживає. На підставі п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України судова повістка вважається врученою (а. с. 36). Статтею 280 ЦПК України передбачено, що в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене,\~а також\~те,\~що позивач\~проти заочного\~вирішення справи\~не заперечує,\~суд вважає\~за можливе\~ухвалити заочне\~рішення. Заслухавши позивача\~ [PERSON] ,\~свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. При ухваленні рішення суд керувався наступними правовими нормами. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України. Зокрема, об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).\~\~ Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Право використання помешканням для власного проживання та для проживання членів сім`ї, інших осіб належить його власнику, а за\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном (ст. 383 ЦК України). Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтею 9\~ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У відповідності до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності з положеннями ст.\~167\~ЖК України - у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У відповідності з ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частиною першою статті 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату особою права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Судом встановлено, що на підставі рішення Білопільського районного суду Сумської області від 17 квітня 2015 року за [PERSON] визнано в порядку набувальної давності право власності на домоволодіння [ADDRESS] (а. с. 7-8). Із Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 травня 2015 року вбачається, що власником об`єкта нерухомого майна житлового будинку [ADDRESS] на праві приватної власності є [PERSON] . Підставою виникнення права власності, яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав за № 9769391 є рішення Білопільського районного суду від 017 квітня 2015 року (а. с. 9. 42). Відповідно до копії технічного паспорту власником будинку [ADDRESS] є [PERSON] (а. с. 43-47). За даними довідки, виданої Вирівським старостинським округом Річківської сільської ради Білопільського району Сумської області від 13 серпня 2019 року за № 413 вбачається, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . В будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , [INFO] , але фактично не проживає (а. с. 10). З довідки, виданої Вирівським старостинським округом Річківської сільської ради Білопільського району Сумської області від 19 листопада 2019 року вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично проживає в [ADDRESS] (а. с. 41). Рішенням Вирівської сільської ради народних депутатів Білопільського району Сумської області від 19 лютого 2016 року № 08 перейменовано [ADDRESS] [ADDRESS] (а. с. 48-49). Згідно письмових пояснень депутата Річківської сільської ради Шестак Є.В., та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які проживають по сусідству позивача, останні підтвердили письмово про фактичну відсутність [PERSON] , 1968 року народження за адресою: [ADDRESS] (а. с. 11-14). У судовому засіданні позивач підтвердив факт відсутності відповідача у вказаному будинку та уточнила, що [PERSON] , не є її родичем, а зареєстрований у будинку за вказаною вище адресою попереднім власником, проте не проживає там з 2015 року, участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг не приймає. Крім того, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які проживають по сусідству позивача, підтвердили той факт, що [PERSON] , який не є близьким родичем [PERSON] , дійсно зареєстрований у будинку [ADDRESS] , але фактично не проживає за вказаною адресою. Останній, починаючи з 2015 року та до цього часу не проживає за зареєстрованою адресою. Підстав сумніватись у показах вищевказаних свідків у суду немає, так як вони не суперечать один одному і підтверджуються дослідженими судом письмовими матеріалами справи в їх сукупності. За приписами ст.\~72\~ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, здійснюється зняття з реєстрації місця проживання особи. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не є співвласником або наймачем житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , який належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності, понад рік без поважних причин не проживає у вказаному будинку, а лише зареєстрований у ньому, не приймає участі в утриманні житла та сплаті комунальних послуг, між сторонами не досягнуто будь-якої домовленості щодо укладення договору найму (оренди) житла. Суд вважає, що реєстрація відповідача у житловому будинку, що належить позивачу, порушує її права як власника, оскільки перешкоджає здійсненню права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про судові витрати у справі, суд керується положеннями п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, згідно з яким судові витрати покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку зі зверненням до суду з даним позовом [PERSON] понесла судові витрати у виді судового збору у сумі 768 грн. 40 коп. (а. с. 1). Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved