Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

02.08.2016 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] « Про визначення місці проживання дитини », посилаючись на те, що з останньою він перебував в зареєстрованому шлюбі з 28.04.2012 по 03.10.2013. Від вказаного шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Після припинення фактичних шлюбних відносин з відповідачем, яке мало місце в лютому 2013 року, з червня 2015 року, за згодою відповідача, малолітній син [PERSON] мешкає разом з ним та його родиною і до теперішнього часу виховується та утримується ним. Він сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обовязків, виховує, піклується та забезпечує сина, з яким у нього склався міцний емоційний звязок. Матеріально та житлом забезпечений, ним створені нормальні житлово побутові умови для життя, розвитку, навчання та дозвілля сина. Син потребує додаткової уваги, бо має місце затримка речового розвитку в результаті мозкової дисфункції, він знаходиться на обліку у невролога у лікарняному закладі за місцем його мешкання. Дитині рекомендовані комфортні умови для розвитку емоційно-вольової сфери, спеціальні заняття в домашніх умовах та з однолітками, заняття з логопедом. Він та його родина займаються підтримкою задовільного стану здоровя дитини, навідують дитячу лікарню, розвиваючий комплекс та інші заклади. Позивач вважає, що в інтересах малолітньої дитини, на теперішній час його місцем мешкання треба визнати разом з ним, тому просить суд позов задовольнити. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав зазначених у позові та письмових поясненнях. (а.с.а.с. 98-100). При цьому позивач наголошував на тому, що подальше мешкання сина разом з ним, в повної мірі відповідає його інтересам, так як він сумлінно виконує свої обовязки щодо виховання та утримання сина та має для цього матеріальні можливості. Місце мешкання дитини разом з ним, було визначено за згодою відповідача, так як остання не мала постійного місця праці, житла та матеріального статку, достатнього для забезпечення потреб сина. Перешкод у спілкуванні з сином він відповідачу не чинить. Відповідач добровільно участі у утриманні та вихованні сина не приймає, рідко його відвідує. У судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, при цьому не заперечувала, що за її згодою, з 2015 року син мешкає разом з батьком, так як вона не забезпечена житлом та у неї були відсутні умови для нормального життя малолітньої дитини. Позивач та його родина ведуть нормальний спосіб життя, утримують та виховують їх малолітнього сина. На теперішній час перешкод у спілкуванні з дитиною її не чинять. Однак вона вважає, що дитина повинна мешкати разом з нею, так як на теперішній час вона має житло, хоча офіційно не працює, однак має матеріальну можливість утримувати сина. У наступні судові засідання відповідач [PERSON] не зявлялась, про час та місце розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомила. При таких обставинах суд вважає за можливе провести подальший розгляд справи за відсутністю відповідача. Представник третьої особи органу опіки та піклування Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради [PERSON], проти задоволення позовних вимог позивача не заперечувала, пояснив, що згідно з проведеною органом опіки та піклування перевіркою житлово побутових умов життя сторін, та данні про їх особи, виходячи з інтересів дитини,доцільно визначити місцем мешканням малолітнього сина разом з батьком - позивачем по справі, тому що останній сумлінно виконує свої батьківські обовязки. Свідки [PERSON] та [PERSON], які відповідно, є матірю та дружиною позивача, у судовому засіданні щодо обставин зазначеної справи, надали пояснення аналогічні поясненням позивача [PERSON] При цьому наголошували на тому, що позивач сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обовязків, виховує, піклується та забезпечує сина, матеріально та житлом забезпечений, ним та його родиною створені нормальні житлово побутові умови для життя, розвитку, навчання та дозвілля дитини. Мати дитини участі у його вихованні та утриманні не приймає, рідко з ним спілкується, приділяє увагу лише своєму особистому життю. Дитина мешкає разом з ними за згоди матері, яка не має нормального житла. Суд заслухавши пояснення позивача, представників позивача, відповідача, третьої особи, свідків та дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобовязані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сімї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки також зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно до ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки повинні поважати права дитини та її людську гідність. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, який проживає окремо від дитини має право на спілкування з дитиною, а батько з яким проживає дитина не має право перешкоджати такому спілкуванню. Згідно ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. У відповідності до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні питання щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини. Згідно з ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України « Про охорону дитинства » кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У судовому засіданні встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 28.04.2012 по 03.10.2013 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], в свідоцтві про народження якого батьками записані сторони, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини та копією рішення Комінтернівського райсуду м. Харкова від 03.10.2013. ( а.с.а.с. 11, 47, 50 ). Також у судовому засіданні встановлено, що з червня 2015 року, за згодою відповідача, малолітній [PERSON] мешкає разом з батьком [PERSON] та його родиною, за адресою : м. Харків, вул. Монюшка 16/104, в житловому приміщенні належному матері позивача - [PERSON], в якому позивач має відповідну реєстрацію. ( а.с.а.с. 10, 24-26, 27-29 ). Згідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 16.12.2016, за вищевказаною адресою позивачем для дитини створено належні умови для проживання та розвитку. Квартира складається з 2 кімнат, має всі зручності та оснащена відповідними житлово побутовими предметами, у тому числі і дитячого призначення. ( а.с. 82 ). Позивач [PERSON] за місцем проживання характеризується позитивно, на наркологічому та психоневрологічному обліку не перебуває. (а.с. 9, 51,75) Згідно з довідкою, наданою керівником дитячого розвиваючого комплексу «Малятко та сімя», який відвідує малолітній [PERSON] з 20.04.2016 дитину на заняття приводить та забирає баба [PERSON], а оплату перебування дитини у закладі здійснює батько [PERSON] (а.с. 46) Згідно з довідками, наданими адміністрацією КЗ « Харківська міська дитяча лікарня № 5 » від 23.05.2016 та 25.05.2016, де малолітній [PERSON] перебуває на амбулаторному обліку з 28.01.2016, на прийом до лікаря хлопчик приходить у супроводі батька та баби. Також, судом встановлено, що малолітній [PERSON] потребує додаткової уваги, бо має місце затримка речового розвитку в результаті мозкової дисфункції, він знаходиться на обліку у невролога, що підтверджується відповідною медичною документацією. (а.с. 34-40) Крім того, у судовому засіданні встановлено, що мати позивача [PERSON] є приватним підприємцем, з відповідними матеріальними статками, від яких позивач отримує матеріальний дохід, достатній для утримання своєї родини. ( а.с.а.с. 18-23 ) Матеріальний статок позивача [PERSON], достатній для матеріального утримування своєї родини, підтверджується дослідженими у судовому засіданні розписками, складеними відповідачем [PERSON], з яких вбачається, що після припинення шлюбних відносин та в період мешкання малолітнього [PERSON] разом з матірю в період 2013-2015 років, остання регулярно отримувала від позивача [PERSON] достатню матеріальну допомогу на утримання їх малолітнього сина. ( а.с.а.с. 102-105 ). Вказані обставини у судовому засіданні були підтверджені показаннями як позивача та свідків, так і не заперечувались відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З висновку наданого органом опіки та піклування Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради за № 75 від 18.01.2017 вбачається, що на підставі вивчення даних, які характеризують особи сторін, ретельного розгляду питання, що до визначення місця проживання малолітнього сина сторін, виходячи з інтересів малолітньої дитини, було прийнято рішення про те, що дитина повинна мешкати разом з батьком [PERSON] ( а.с. 98 ) Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 (далі ? Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18.12.2009 № 11 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). У судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи відповідача [PERSON] з приводу того, що вона має достатній матеріальний дохід та задовільні житлово-побутові умови для життя та розвитку дитини, а також, щодо звернень як до позивача так і до правоохоронних органів з вимогою повернути сина, а тому суд не приймає їх до уваги в силу ст. 60 ЦПК України, розцінюючи їх критично, як спосіб захисту від предявленого позову. Крім того, згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Позиція, що дитина може бути розлучена з матір'ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України». Виходячи з вимог чинного законодавства та обставин справи, враховуючи, що малолітній [PERSON] з 2015 року по теперішній час мешкає разом з батьком та його родиною, враховуючи висновок органу опіки та піклування, беручи до уваги, що відповідач не надала суду доказів що вона отримує дохід, має житло, а також неявку у судові засідання відповідача у визначений час без поважних причин, що в свою чергу розцінюється судом, як втрату інтересу відповідача до суті спору та як байдужістю до долі сина, суд вважає, що дитина має більш тісний психологічний зв'язок саме з батьком, який забезпечить права дитини на належне утримання, виховання, лікування, розвиток, оздоровлення та безпеку. За таких обставин, суд вважає, доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини разом з батьком [PERSON], а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. В судовому засіданні позивач [PERSON] зазначив, що в разі задоволення позовних вимог він не наполягає на стягненні з відповідача на його користь понесених ним судових витрат по справі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. При таких обставинах суд вважає необхідним при вирішенні питання про розподіл судових витрат по справі, не застосовувати приписи ст. 88 ЦПК України, якими передбачено відшкодування в повному обсязі відповідачем позивачу понесених нею судових витрат. На підставі викладеного, ст.ст. 150-155, 157, 160-161 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 № 16 « Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України »,

Outcome: approved