Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-14 00:00:00

03 червня 2016 року [PERSON] звернувся до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог міський відділ державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області про визнання права власності на транспортний засіб та звільнення майна з-під арешту. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 09 серпня 2006 року він та [PERSON] в усній формі уклали угоду про купівлю-продаж транспортного засобу марки «Mercedes-Benz 312 D», 1999 року випуску, білого кольору, номер кузова WDB9034631Р919018, державний номерний знак [NUMBER], за 3550 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 01.01.2006 року становить 18051,75 грн.. На підтвердження укладення усної угоди купівлі-продажу транспортного засобу, приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу [PERSON] було видане доручення, яке зареєстроване в реєстрі за №2483, яким [PERSON] уповноважив позивача укладати правочини щодо розпорядження та користування автомобілем, зняття його з обліку, в разі потреби, та вчиняти інші юридичні дії, повязані з експлуатацією даного транспортного засобу. З 09 серпня 2006 року [PERSON] передав [PERSON] в м.Мукачево Закарпатської області вказаний вище транспортний засіб, ключі та реєстраційні документи на нього і з цього часу позивач фактично користується та розпоряджається автомобілем. 11 травня 2016 року інспектором ПП роти батальйону З УПП у м.Львів ДПП, лейтенантом поліції [PERSON] у [PERSON] вилучено транспортний засіб «Mercedes-Benz 312 D», державний номерний знак [NUMBER] та доставлено для зберігання на спеціальний майданчик в м.Львів по вул. Конюшинна, 13. При цьому позивача повідомили, що на даний транспортний засіб накладено арешт постановою державного виконавця Мукачівського МРУЮ Закарпатської області Ярошевським Д.А. від 16 березня 2015 року. У судове засідання позивач не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. У судове засідання відповідач не зявився, подав до суду заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає, не заперечує проти його задоволення. У судове засідання представник Мукачівського МВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого висновку. В судовому засіданні належними доказами встановлено, що [PERSON] є власником транспортного засобу марки «Mercedes-Benz 312 D», 1999 року випуску, білого кольору, номер кузова WDB9034631Р919018, державний номерний знак [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії РСА № 555393 (а.с.15 ). Згідно доручення від 09 серпня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 2483, [PERSON] уповноважив [PERSON] вчиняти від його імені правочини щодо розпорядження та користування автомобілем марки «Mercedes-Benz 312 D», 1999 року випуску, білого кольору, номер кузова WDB9034631Р919018, державний номерний знак [NUMBER], зняття його з обліку, в разі потреби, та вчиняти інші юридичні дії, повязані з експлуатацією транспортного засобу (а.с. 14). Отже, дане доручення (договір купівлі-продажу) було видано (здійснено) до накладення арешту на майно відповідача і за відсутності будь-якої заборони на його відчуження. 16 березня 2015 року старшим державним виконавцем Ярошевським Д.А. міського відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції при примусовому виконанні виконавчого листа №2/303/2755/14, виданим Мукачівським міськрайонним судом 04.02.2015 року про солідарне стягнення з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «Райффайзен банк [PERSON]» заборгованості у розмірі 1070790,59 грн., винесено постанову про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно та оголошено заборону на його відчуження, що належить [PERSON] (а.с.16). Транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 312 D», 1999 року випуску, білого кольору, номер кузова WDB9034631Р919018, державний номерний знак [NUMBER], який належить [PERSON] оголошено в розшук, що підтверджується постановою старшого державного виконавця Ярошевського Д.А. міського відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції від 19 травня 2015 року (а.с.17). У відповідності до акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу № 4209 від 11 травня 2016 року, інспектором ПП роти батальйону З УПП у м.Львові ДПП лейтенантом поліції [PERSON] у [PERSON] вилучено транспортний засіб «Mercedes-Benz 312 D», державний номерний знак [NUMBER] та доставлено для зберігання на спеціальний майданчик в м.Львів по вул. Конюшинна, 13 (а.с.18). Відповідно до частини першої ст.202 та частини третьої ст.203 Цивільного кодексу України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основними обставинами, які підлягають встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні відповідного правочину та з'ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме (постанова Верховного Суду України від 14 листопада 2012 р. у справі № 6-133цс12). Пунктом 3 частини першої ст.208 Цивільного кодексу України передбачено, що за загальним правилом у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Згідно з частиною першою ст.218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідкам його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Згідно з вимогами статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» міститься роз'яснення щодо застосування положень статті 235 ЦК України, де зазначено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права і обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норми, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Згідно з приписами статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до частини 1 ст.656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. В свою чергу, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша ст.638 Цивільного кодексу України). Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи та приписи чинного законодавства, суд виходить з того, що сторони домовилися про всі істотні умови договору купівлі-продажу автомобіля, оскільки відбулося повне виконання договору щодо розрахунків, а саме покупець сплатив продавцеві обумовлену вартість за товар, продавець прийняв це виконання. Водночас відповідач [PERSON] не зняв вчасно автомобіль з реєстраційного обліку, чим перешкодив позивачу зареєструвати право власності на автомобіль за собою. Сторони визначили між собою також момент укладення договору купівлі-продажу 09 серпня 2006 року. Вказані факти у справі ніким не спростовані та не оспорені. З урахуванням наведено суд приходить до висновку, що сторонами було укладено договір купівлі-продажу автомобіля. Вирішуючи питання про звільнення автомобіля з-під арешту, суд виходить з наступного. Приписами частини першої ст.316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з положеннями частини першої та другої ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до положень частини першої та другої ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Частина 4 ст. 174 ЦПК України передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом не встановлено, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому приймає визнання відповідачем позову. Беручи до уваги встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, а також оцінюючи надані докази, суд приходить до висновку задоволення позовних вимог.

Outcome: approved