Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

02.07.2018 року позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В його обґрунтування послався на те, що він є власником квартири по [ADDRESS]. Після придбання даної квартири відповідач, який був попереднім власником, зобов'язався самостійно знятись з реєстрації. Факт реєстрації відповідача у квартирі суперечить його інтересам як власника. Тому просить позов задовольнити. Ухвалою від 30.07.2019 року було відкрито провадження, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав, вказаних у ньому. Просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказали, що відповідач являється колишнім власником. З часу продажу квартири він там не проживає. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву, заяв та клопотань не подав. Заслухавши пояснення позивача та його представника, оцінивши зібрані матеріали, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Позивач являється власником квартири по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 15.03.2017 року, що підтверджується копією договору та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та копією технічного паспорту на квартиру. У вказаній квартирі зареєстрований відповідач, що підтверджується копією будинкової книги. У спірній квартирі проживає позивач, який являється одноосібним її власником. Відповідач не проживає у зазначеному житловому приміщенні з часу продажу цієї квартири. Згідно із ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як передбачено п.1 ч.1 ст.346 ЦК право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.391 зазначеного Кодексу). За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз вищенаведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Судом встановлено, що факт реєстрації відповідача у вказаній квартирі перешкоджає позивачу володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності житлом, інших домовленостей про користування житлом між сторонами не встановлено. Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку, що відповідача слід визнати таким, що втратив право на користування спірним житловим приміщенням.

Outcome: partial