Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

03.03.2021 року позивачі [PERSON] , [PERSON] завернулися до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, посилаючись на те, що вони є власниками квартири [ADDRESS] . В 2002 року позивач [PERSON] уклав шлюб з відповідачем [PERSON] та в 2011 році зареєстрував її разом з дочкою у вищевказаній квартирі. Сімейне життя не склалося, шлюб в 2019 році було розірвано, відповідачі виїхали з квартири, їх нове місце проживання невідоме. Оскільки реєстрація відповідачів у належній позивачам квартирі порушує їх право вільно розпоряджатися своїм майном, просять суд визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22.03.2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін в судове засідання. В судове засідання позивачі не з`явилися, надавши суду заяву, відповідно до якої просили справу розглядати у їх відсутність, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечують. В судове засідання відповідачі повторно не з`явилися, повідомлялися належним чином про час і місце розгляду справи, в тому числі шляхом публікування оголошення про їх виклик на офіційному сайті Фастівського міськрайонного суду Київської області, причини неявки суду невідомі, заяв про розгляд справи у їх відсутність до суду не надходило. У встановлений строк відзиву від відповідачів на позовну заяву до суду не надійшло, а тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зі згоди позивачів, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , позивачі по справі, є власниками квартири [ADDRESS] по ѕ і ј частині за кожним відповідно, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 30.07.2003, виданого Виконавчим комітетом Фастівської міської ради, згідно якого квартира належала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по ј частині за кожним, свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.11.2019, виданого державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори, згідно якого [PERSON] успадкувала ј частину квартири, яка належала [PERSON] , та рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28.11.2005, згідно якого за [PERSON] визнано право власності на ј квартири після смерті [PERSON] . З копії будинкової книги вбачається, що в належній позивачам квартирі зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] . Згідно акта від 03.02.2021 за підписом голови будинкового комітету та сусідів, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , що проживала раніше, вийшла заміж і два роки за вказаною адресою не проживає. [PERSON] , в минулому дружина [PERSON] , не проживає в квартирі протягом півтора роки. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] та [PERSON] перешкоджають проживанню відповідачів в спірній квартирі, а також будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, небажання відповідачів надавати докази, давало суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачами, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Статтею 6 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням підлягають задоволенню.

Outcome: approved