Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

03.07.2021 позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернулась в Луцький міськрайонний суд Волинської області з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон на постійне проживання без згоди батька, в якому просила визначити місце проживання малолітнього [PERSON] з матір`ю [PERSON] , а також надати дозвіл на виїзд за кордон за межі України в країну Литовська Республіка на постійне місце проживання малолітній дитині - [PERSON] у супроводі матері [PERSON] без дозволу (згоди) батька [PERSON] , та дозволити матері [PERSON] забезпечити отримання неповнолітнім [PERSON] освітніх послуг в Литовській Республіці без згоди (дозволу) батька [PERSON] . Зокрема, просила дозволити [PERSON] без згоди батька [PERSON] оформити документи для виїзду дитини за межі України до Литовської Республіки. Позовні вимоги мотивувала тим, що сторони перебувала у шлюбі з [PERSON] у період з 11.11.2011 по 18.06.2015, в шлюбі у сторін [INFO] народився син [PERSON] 10.10.2019 позивачем укладено новий шлюб з громадянином Литовської Республіки [PERSON] , у зв`язку із чим остання бажає змінити місце проживання та разом з сином виїхати на постійне місце проживання до Литовської Республіки. Додатково вказує, що відповідач [PERSON] 11.02.2020 надав дозвіл (згоду) на тимчасовий виїзд сина до Литовської Республіки та інших країн Шенгенської угоди з метою відпочинку та оздоровлення в супроводі матері [PERSON] , натомість, згідно обгрунтувань представника позивача, відповідач відмовляється надавати дозвіл на виїзд дитини на постійне місце проживання за кордон дитини, так як вважає, що це перешкоджатиме йому бачитись з сином. Позивач вважає таку відмову надуманою, та такою, оскільки їй відомо, що відповідач перебуває у іншому шлюбі та постійно проживає за межами України в Республіці Казахстан, окрім того виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання в Литовську Республіку, на переконання позивача, жодним чином не обмежує у спілкуванні батька з дитиною будь-якими засобами зв`язку. Окрім того, зауважено, що позивач ніколи не перешкоджала [PERSON] бачитись з сином чи спілкуватись з ним, побачення батька з дитиною мають епізодичний характер. Додає, що дитина, проживаючи у Литовській Республіці, буде забезпечена усім необхідним для збереження здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, здобуття належної освіти. Ухвалою від 08.07.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, ухвалено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 17.05.2021 від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач підтвердив, що проживає на даний час у [ADDRESS] . Зазначив, що протягом усього спільного життя утримував як дружину, так і сина у достатньому розмірі, оскільки дружина не мала стабільного джерела доходу. Відповідач вказує, що досі як фінансово так і у натуральній формі забезпечує утримання сина. Зауважив, що у жовтні 2019 року та у лютому 2020 року надавав дозволи (згоди) на тимчасовий виїзд сина до Литовської Республіки з матір`ю, натомість на прохання надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини з батьком до Республіки Казахстан позивач систематично відмовляла. Відповідач наголосив на тому, що по закінченню терміну, вказаного в згоді (дозволі) від 11.02.2020 на тимчасовий виїзд дитини за кордон, [PERSON] не забезпечила повернення сина [PERSON] в Україну, чим, на переконання відповідача, порушила його батьківські права та чинне законодавство України. Окрім того, вказує, що з відкритого Реєстру судових рішень йому стало відомо, що ще у 2015 році позивач зверталась до суду із подібними позовами, хоча у той період із проханням про надання дозволу для виїзду дитини за кордон до нього не зверталась. Наголосив, що не заперечує щодо договірного порядку врегулювання спору, однак позивач від укладення договору про порядок участі у вихованні дитини відмовилась. Також припускає, що у зв`язку із тим, що матір дитини приховала його контактні дані, як про батька, представники Луцької РДА не змогли запросити його на комісію, не відібрали пояснення. Окремо відповідач зауважує, що позивач не зверталась до нього із проханням надати дозвіл на постійне проживання дитини разом з нею у Литовській Республіці. З вищенаведених підстав відповідач заперечив позовні вимоги у повному обсязі, просив відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні 30.08.2021 представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Додала, що з наявних матеріалів справи вбачається що відповідач не заперечує проти того, щоб дитина постійно проживала з матір`ю за кордоном, однак відмова останнього в оформленні відповідних документів, на її переконання, зумовлена виключно внутрішніми мотивами відповідача, які не відповідають інтересам дитини, а саме неприязними міжособистісними стосунками сторін. Просила суд взяти до уваги те, що наразі дитина вже тривалий час перебуває в Литовській Республіці, відвідує освітній заклад, мати дитини проживає там постійно, перебуває у шлюбі з громадянином Литовської Республіки, вивчає мову та проходить стажування з метою працевлаштування. Після розірвання шлюбу дитина проживала з матір`ю. Тому з метою забезпечення прав малолітнього [PERSON] , просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник Служби у справах дітей Луцької міської ради Шульган Ф.П. в судовому засіданні надав для приєднання до матеріалів справи висновок Служби у справах дітей Луцької міської ради №221 від 12.08.2021 про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , затверджений рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради №674-1 від 18.08.2021, вказавши, що даним висновком визнано за доцільне визначити місце проживання [PERSON] з матір`ю [PERSON] . На засіданні комісії батько дитини вказав, що не заперечує щодо проживання дитини з матір`ю. Щодо надання дозволу на виїзд дитини на постійне місце проживання за кордон питання на засіданні комісії не вирішувалось, оскільки це не входить до кола повноважень органу опіки і піклування, а тому при вирішенні даного питання покладається на розсуд суду. 30.08.2021 відповідач до суду не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи судом. Одночасно з цим, до суду надійшли особисті додаткові пояснення [PERSON] по справі, відповідно до змісту яких останній вважає висновок Служби у справах дітей Луцької міської ради від 12.08.2021 таким, що не може братися судом до уваги, оскільки він складений без належної перевірки відомостей відносно малолітнього. У зв`язку із наведеним просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Окрім того, в судовому засіданні 26.07.2021 відповідач [PERSON] наголосив що надавав позивачу тимчасовий дозвіл на виїзд дитини за кордон. Вважає, що він з позивачем як батьки можуть в договірному порядку вирішити питання щодо місця проживання дитини, порядку участі у його вихованні. Вважає, що дитина станом на день розгляду справи перебуває в Литовській Республіці незаконно, оскільки строк дії дозволу для тимчасового виїзду дитини за кордон завершився. Щодо того, щоб син проживав у Литовській Республіці з матір`ю та навчався не заперечує, але такий дозвіл не надає, оскільки позивач вчиняє прешкоди щодо побачень з дитиною [PERSON] . Вказав, що наполягає на мирному врегулюванні спору, за умови повернення позивачки на територію України разом з дитиною для укладення відповідного договору. Вважає, що позовна заява є формою шантажу відповідача позивачем, а тому, вважає за доцільне відмовити в задоволені позову. Заслухавши пояснення учасників справи, та дослідивши в судовому засіданні наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі в період з 11.11.2011, який було розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.06.2015 у справі №161/1915/15-ц (провадження №2/161/3002/15) (а.с.8). В шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.7). Згідно копії будинкової книги № [NUMBER] , дитина від народження проживає з матір`ю та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.26-27). Дана обставина також підтверджується копією акту обстеження умов проживання [PERSON] від 12.05.2020, а також сторонами не заперечується (а.с.18). 31.05.2019 [PERSON] зараховано до 1-Б класу Луцького НВК №26, який останній відвідував до 05.12.2019 у зв`язку із вибуттям до Литовської Республіки (а.с.19-25). Згідно копії витягу щодо підтвердження запису про укладення шлюбу №1987401231, між [PERSON] та [PERSON] в м. Шилале Литовської Республіки 10.10.2019 укладено шлюб, про що зроблено відповідний запис №106 від 10.10.2019 Відділом цивільної метрикації адміністрації самоуправління району Шилалє (а.с.9-13). З 24.02.2020 [PERSON] постійно проживає по [ADDRESS] (а.с.15). Згідно копії заяви №242 від 11.02.2020 року, [PERSON] надано дозвіл на тимчасовий періодичний виїзд за кордон до Литовської Республіки та інших країн Шенгенської Угоди, з метою відпочинку та оздоровлення, малолітнього сина [PERSON] в період з 20.03.2020 по 20.12.2020 в супроводі матері [PERSON] (а.с.16). Згідно копії довідки №V17-4 від 14.05.2021, [PERSON] навчається у 1 класі Приморської гімназії Станіславаса Біржішкіса м.Шилутє (а.с.82-83). Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 1 ст. 161 СК України установлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Згідно копії Висновку Служби у справах дітей Луцької міської ради №221 від 12.08.2021, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради №674-1 від 18.08.2021, про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , на засіданні комісії з питань захисту прав дитини [PERSON] пояснив, що не заперечує щодо проживання малолітнього сина [PERSON] з матір`ю, але на законних підставах із забезпеченням його права батька брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, вирішувати питання, і стосуються життя, здоров`я, освіти сина. [PERSON] повідомила, що не створює перешкод батькові у спілкуванні сином, він приїжджає до дитини, проводить з ним спільний відпочинок спілкується по телефону. Вони не можуть самостійно домовитись щодо вирішення питання виїзду дитини на постійне місце проживання в Литовську Республіку. У зв`язку із вищенаведеним, Службою у справах дітей Луцької міської ради зроблено висновок про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю [PERSON] (а.с.164-165). Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стороною відповідача в обґрунтування своїх вимог в порушення ст. 81 ЦПК України не доведено наявність будь-яких істотних обставин, що зумовлювали б недоцільність проживання малолітньої дитини разом із матір`ю, жодних доказів, які б негативно характеризували позивача, як матір суду не надано. Окрім того, батьком не заявлялено зустрічної вимоги про передачу йому дитини для проживання. Покликання відповідача на необхідність врегулювання спору в досудовому порядку та факт перебування в Литовській Республіці неповнолітнього станом на день розгляду справи поза межами строку дії дозволу батька на тимчасовий виїзд дитини за кордон, на думку суду, саме по собі не є вирішальною умовою для відмови у задоволенні позовної вимоги щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю. Разом з тим, суд вважає, що дії відповідача щодо різкої зміни постійного місця проживання дитини разом з матір`ю, суперечать принципу розумної турботи про дитину у поєднанні з обережною для психіки дитини увагою до неї. Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що проживання дитини разом із матір`ю на даний час забезпечить найвищі інтереси дитини, стабільні та гармонійні умови її життя, а тому первісний позов в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю слід задовольнити. Щодо надання дозволу на виїзд дитина за межі України в Литовську Республіку на постійне проживання у супроводі матері, виготовлення документів для виїзду без дозволу (згоди) батька суд зазначає наступне. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України» від 21.01.1994 року №3857-ХІІ,постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року №231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами та доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18 річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року №231 (із змінами) визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16 річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред`явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків, рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків, рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім, рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої ВДВС із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України (під час виїзду за кордон у супроводі одинокої матері). Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Відповідно до 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Так, суду не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували відмову батька дитини, яким є відповідач, надати згоду у встановленому законом порядку на виїзд дитини за кордон, рівно як і не наведено обставин, які б унеможливлювали оформити виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання встановлену законом процедуру, що свідчить про те, що підстави для надання суду дозволу на виїзд дитини за кордон відсутні. Надання за рішенням суду дозволу на постійний виїзд дитини за кордон без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов`язків батьків відносно виховання дитини. При цьому, позивачем не наведено правових підстав надання дозволу на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання без згоди батька, який не позбавлений батьківських прав. Судом, натомість, встановлено, що відповідачем [PERSON] надавалась згода на тимчасовий виїзд сина [PERSON] до Литовської Республіки у супроводі матері у період з 20.03.2020 по 20.12.2020 (а.с.16). Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] в частині надання дозволу на виїзд дитини за межі України на постійне місце проживання та для виголовлення документів для виїзду за кордон є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Судом також встановлено, що малолітній [PERSON] навчається у 1 класі Приморської гімназії Станіславаса Біржішкіса м.Шилутє (а.с.82-83). Конвенція ООН про права дитини, ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, статтею 28 гарантує дітям безкоштовну і обов`язкову початкову освіту і вимагає від держав-членів ООН заохочення розвитку різних форм середньої освіти, як загальної, так і професійної, забезпечення його доступності для всіх дітей та вжиття необхідних заходів, таких як введення безоплатної освіти. Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 150 СК батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Цей обов`язок безпосередньо пов`язаний з нормою ст. 53 Конституції України, відповідно до якої повна загальна середня освіта є обов`язковою. При виконанні обов`язку забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти батьки обирають навчальний заклад та форми навчання дитини. Батьки мають пріоритет в виборі виду освіти для своїх малолітніх дітей (ч. 3 ст. 26 Загальної декларації прав людини). Зважаючи на те, що малолітній [PERSON] вже відвідує навчальний заклад, позовна вимога про надання дозволу [PERSON] забезпечити отримання [PERSON] освітніх послуг в Литовській Республіці без дозволу батька не є обгрунтованою належним чином, а тому задоволенню не підлягає. В порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений останнім при зверненні до суду судовий збір у розмірі, що відповідає розміру задоволених позовних вимог, а саме 804,80 грн.

Outcome: partial