Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

03.12.2015 року до Словянського міськрайонного суду Донецької області звернувся [PERSON] з позовом до державного підприємства (далі ДП) «Артемвугілля», яке діє в інтересах структурного підрозділу (далі СП) «Управління матеріально-технічного постачання та допоміжних виробництв», про стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що він працював у СП «Горлівська автобаза» ДП «Артемвугілля» та був звільнений 31.03.2009 року за п. 5 ст. 36 КЗпП України. В день звільнення та по теперішній час відповідач не виплатив [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку, не провів остаточний розрахунок, тим самим відповідач грубо порушив трудові права позивача. Сума компенсації за невикористану позивачем відпустку тривалістю 28 (двадцять вісім) днів становить 1 371,44 грн. Позивач вважає, що внаслідок того, що відповідачем не було своєчасно проведено остаточний розрахунок з [PERSON], належний останньому при звільненні, з відповідача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який за розрахунками позивача за період з 31.03.2009 року по дату складання даного позову становить 80 817,00 грн. Окрім того, внаслідок неправомірних дій відповідача [PERSON] було заподіяно моральну шкоду, яку позивач оцінює в розмірі 10 000,00 грн. Позивач посилається на те, що він зазнав моральних страждань, оскільки тривалий час не отримував всіх сум, належних йому як звільненому працівнику в день звільнення, та які були джерелом доходу для нього та членів його сімї, вимушений був докладати додаткові зусилля для утримання родини та організації свого життя. Моральні страждання позивача посилює той факт, що відповідач не вибачився перед тим усно та письмово. Посилаючись на ст. 43 [PERSON] України, ст. ст. 16, 94, 115, 116, 117, 2731 КЗпП України, ст. 15 Закону України «Про оплату праці», Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію за двадцять вісім днів невикористаної відпустки в сумі 1371,44 грн., стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з дня звільнення позивача, яке відбулося 31.03.2009 року по день ухвалення судом рішення по справі, а також стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 10 000,00 грн. Рішення допустити до негайного виконання. В судове засідання позивач не зявився, надав суду клопотання з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку у разі наявності на це підстав. Представник відповідача ДП «Артемвугілля» в судове засідання не зявився, про причини неприбуття представника відповідач суду не повідомив, клопотання про розгляд справи без участі представника ДП «Артемвугілля» до суду не надходило. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд на підставі ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд вважає позовні вимоги частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні до них правовідносини. Згідно з копією трудової книжки позивача серії БТ-І № 6764596, працював у СП «Горлівська автобаза» ДП «Артемвугілля» з 10.01.1985 року по 31.03.2009 року, та 31.03.2009 року наказом № 31к був звільнений за переводом до СП «Управління матеріально-технічного постачання та допоміжних виробництв». (а. с. 6-8) Відповідно до довідки від 16.07.2015 року № 06-792, виданої директором СП «Управління матеріально-технічного постачання та допоміжних виробництв» ДП «Артемвугілля», позивачем дійсно не була використана щорічна основна відпустка тривалістю двадцять вісім днів за період роботи з 23.12.2008 року по 22.12.2009 року, розмір компенсації за невикористану відпустку становить 1371,44 грн. За період роботи з 23.12.2008 року по 22.12.2009 року середньоденна заробітна плата становить 48,98 грн. (а. с. 9, 10) Відповідно до ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. З матеріалів справи вбачається, що за період роботи у СП «Горлівська автобаза» ДП «Артемвугілля» з 23.12.2008 року по 22.12.2009 року позивач [PERSON] має двадцять вісім днів невикористаної щорічної відпустки. Частина перша ст. 47 КЗпП України зазначає, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що в день звільнення та по теперішній час остаточний розрахунок з позивачем не зроблений, компенсація за невикористану відпустку, яка згідно з наданою довідкою (а. с. 10) становить 1371,44 грн., позивачу відповідачем добровільно не виплачена, отже, підлягає стягненню в судовому порядку. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Статтею 233 КЗпП України встановлений тримісячний строк, коли працівник може звернутися до суду з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Своїм рішенням від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 Конституційний Суд України визначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст. 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями ст. ст. 116, 117, 2371 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, тобто строк звернення до суду з даним позовом позивачем не пропущений. Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 8 [PERSON] України передбачається її найвища юридична сила. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі [PERSON] України гарантується. Вирішуючи питання стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з того, що відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника витрата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що позивач був звільнений з підприємства 31.03.2009 року, отримав трудову книжку на підприємстві, сума невиплаченої позивачу компенсації за невикористану відпустку становить 1371,44 грн., час затримки розрахунку при звільненні з виплати належних позивачу сум становить шість років девять місяців двадцять вісім днів. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в абзаці першому п. 20 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він не був у цей день на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно з п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя, та призначення пенсії. Відповідно до п. п. 2, 5 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року, обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до наданої довідки (а. с. 10), середньоденна заробітна плата позивача за період роботи у СП «Горлівська автобаза» ДП «Артемвугілля» з 23.12.2008 року по 22.12.2009 року складає 48,98 грн. Заробіток за час затримки розрахунку вираховується з дня, наступного за днем звільнення, та за період з 01.04.2009 року по 28.01.2016 року включно становить: 48,98 грн. * 1712 робочих днів = 83853,76 грн. Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню, стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2009 року по 28.01.2016 року включно в сумі 83853,76 грн. Вирішуючи питання стосовно стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що внаслідок неправомірних дій відповідача, якими були порушені трудові права позивача, [PERSON] дійсно зазнав моральних страждань, втратив нормальні життєві звязки, вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір моральної шкоди, заподіяної позивачу, враховуючи обставини справи, тривалість порушення його трудових прав, розмір заборгованості, вимоги розумності та справедливості, суд оцінює моральні страждання позивача в 5000,00 грн. Також, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 902,25 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial