Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

03 серпня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування належним їй житловим будинком. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначила, що вона є власником житлового будинку, розташованого у [ADDRESS].. Відповідач по справі [PERSON] є колишнім чоловіком її, позивача, дочки. Після розірвання шлюбу з жовтня 2014 року відповідач не проживає у належному їй, [PERSON], житловому будинку, не використовує житлову площу за належністю, але залишається бути зареєстрованим у будинку. На теперішній час відповідач проживає на території Запорізької області, але точне місце його перебування чи проживання позивачу не відомо. Враховуючи викладене, позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, - будинком за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги і просила задовольнити їх з зазначених у позові підстав. При цьому суду пояснила, що відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком її дочки. Де на даний час він мешкає, їй не відомо. [PERSON] майже три останніх роки не проживає у належному їй будинку, оскільки у вересні 2014 року розлучився з її, позивача, дочкою і відтоді виїхав з м.Пологи. У добровільному порядку з реєстрації не знявся. Реєстрація відповідача у належному їй будинку викликає численні питання від працівників УПтаСЗН кожного року, коли вона оформляє субсидію. Їй доводиться кожного року доводити численними довідками і актами, що [PERSON] хоч і зареєстрований в її будинку, але фактично не проживає в ньому. Відповідач у справі за адресою, зазначеною позивачем у позові, викликався в судові засідання рекомендованою поштою. Поштове відправлення на ім'я відповідача повернулося без вручення адресату з позначкою листоноші «за зазначеною адресою не проживає» ( а.с.21). У зв'язку з зазначеним суд відповідно до вимог частин 4 і 9 статті 74 ЦПК України здійснив виклик відповідача у судові засідання на 28 вересня 2017 року і на 05 жовтня 2017 року через оголошення у газеті «Запорізька правда» №38 (23773) від 21 вересня 2017 року (а.с.29). Відповідач після оприлюднення оголошення про його виклик у судові засідання в суд не явився, про причину неявки суд не повідомив, з заявами про відкладення розгляду справи з певних причин або про розгляд справи в його відсутність до суду не звертався. За таких обставин суд розглядає справу у відсутність відповідача за наявних у справі доказів з постановленням заочного рішення в порядку ст.169 ч.4 ЦПК України. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач у справі є її матір'ю, а відповідач - її, свідка, колишній чоловік. У 2002 році вона і [PERSON] прописалися у будинку її, свідка, батьків по [ADDRESS], і прожили там аж до розлучення. Певний час і після розлучення [PERSON] проживав у будинку її батьків, а потім виїхав з м.Пологи і де зараз він проживає, їй, свідку, невідомо. Приблизно на початку 2015 року вона з [PERSON] ходили до паспортного столу, бо вона хотіла, щоб він знявся з реєстрації по [ADDRESS], але спеціаліст паспортного столу сказала, що знятися з реєстрації «в нікуди» не можна, треба зазначати іншу адресу реєстрації, і [PERSON] не знявся тоді з реєстрації у будинку позивача, а потім ніколи не приїздив до м.Пологи. Не проживає [PERSON] по [ADDRESS] приблизно з початку 2015 року. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач у справі є її кумою, тому вона товаришує з членами її родини, спілкується з ними. Їй, свідку, відомо, що [PERSON] був чоловіком [PERSON]. Приблизно три роки тому [PERSON] і [PERSON] розлучилися, і [PERSON] виїхав з м.Пологи, але залишився бути прописаним у будинку [PERSON] Йому пропонували знятися з реєстрації, але він цього не зробив. Не проживає [PERSON] у будинку позивача по [ADDRESS] приблизно два з половиною чи три останніх роки. Суд, вислухав у судовому засіданні позивача, свідків, дослідивши письмові докази і дав оцінку добутим доказам в їх сукупності, приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступного. З копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 жовтня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу Запорізької області Черкун В.І., копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 13 жовтня 2014 року, судом встановлено, що [PERSON] після смерті свого чоловіка є власницею будинку, розташованого у [ADDRESS] (а.с.6,8). Згідно копії домової книги прописаних осіб у будинку позивача (а.с.12-13), оригінал якої судом оглянутий у судовому засіданні, встановлено, що відповідач є зареєстрованим у будинку позивача по [ADDRESS] з 03 грудня 2002 року, проте згідно акту на а.с.14 не проживає у зазначеному будинку. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.158 ЖК України, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно ч.2 ст.167 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Отже, оскільки відповідач не є власником будинку, не проживає в ньому, витрати по його утриманню не несе, комунальні послуги не сплачує, і зазначені витрати в даному випадку несе власник, суд вважає, що факт реєстрації відповідача в будинку позивача порушує право останньої як власника будинку. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі ст.ст.79,88 ЦПК України з відповідача на користь позивача суд стягує понесені нею витрати зі сплати судового збору 640 грн. і 198 грн. витрат, пов'язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, оскільки ці витрати підтверджені квитанціями на а.с.1 і 28. На підставі викладеного,

Outcome: approved