Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-05 00:00:00

04.08.2014 року представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом та просив суд виселити відповідачів [PERSON], яка діє також в інтересах [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], з домоволодіння №12, що розташоване за адресою вул. Дзержинського в с. Лозуватка Криворізького району Дніпропетровської області; стягнути з відповідачів на користь позивача 243,60 грн. в рахунок сплати судового збору. В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 24.07.2013 року Криворізьким районним судом Дніпропетровської області ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки житловий будинок А-1 загальною площею 66,40 кв.м., житловою площею 35,20 кв.м., який розташований за адресою: вул. Дзержинського, буд. 12, с. Лозуватка, Криворізького району, Дніпропетровської області, шляхом продажу вказаного будинку ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ [PERSON] «ПРИВАТБАНК». У домоволодінні за № 12 по вул. Дзержинського в с. Лозуватка, Криворізького району, Дніпропетровської області, та на яке звернуто стягнення згідно з рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24.07.2013 року, зареєстровані та мешкають: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON]Є, [INFO]. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України звернення стягнення на предмет іпотеки житловий будинок є підставою для виселення всіх мешканців. 06.03.2014 року на їх адресу було направлено письмову вимогу про добровільне виселення, однак до цього часу відповідачі залишають зазначену вимогу без виконання, чим порушують право позивача на реалізацію предмета іпотеки. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] (а.с.80) позовні вимоги підтримала в повному, наполягала на їх задоволенні, вказуючи, що відповідачі підлягають виселенню із спірного житлового будинку на підставі ст. 40 Закону України «Про іпотеку». Відповідачі - [PERSON], яка діє також в інтересах малолітнього [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, скориставшись правом участі у цивільній справі через свого представника - [PERSON], що відповідає положенням ст. 38 ЦПК України (а.с. 59,81,82,83). Відповідач [PERSON], повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, якій судові повістки були направлені відповідно до ст. 74 ЦПК України (а.с. 97, 99а), в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, що не є перешкодою для розгляду справи за її відсутності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору органу опіки та піклування Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, в судове засідання також не зявився, надавши через канцелярію суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності (а.с.57). Представник [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог. В основу своїх заперечень покладає положення ст. 109 ЖК УРСР, якою встановлено правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Крім того, звернув увагу суду на п. 11 іпотечного договору, яким визначено, що на строк дії цього Договору, термін якого визначено до повного виконання Позичальником зобовязань за кредитним договором (п.30 цього ж Договору), предмет іпотеки залишається у володінні та користування Іпотекодавцяю. Тому, зважаючи, що зобовязання позичальника до цього часу повністю не виконані, виселення відповідачів суперечитиме пункту 11 Іпотечного договору. У звязку з вищевикладеним, просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі. Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24.07.2013 року на користь ПАТ КБ ПРИВАТБАНК у рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № KRP0GA0000000011 від 03.10.2008 року, укладеному між ПАТ КБ ПРИВАТБАНК та [PERSON], станом на 24.09.2012 року в сумі 42 156,32 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 336 829,00 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки домоволодіння, яке розташоване за адресою: вул. Дзержинського, буд. 12, с. Лозуватка, Криворізького району, Дніпропетровської області та складається з: житлового будинку А-1 загальною площею 66,40 кв.м., житловою площею 35,20 кв.м., літньої кухні Б, вбиральні В, І водоколонки, ІІ замощення, ІІІ басейна, 1-2 огорожі. Цим же судовим рішенням встановлено, в силу чого згідно ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню, що спірне домоволодіння належить на праві приватної власності Іпотекодавцеві відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу будинку від 12.04.1982 року. Тобто, як видно, вказане домоволодіння було придбане [PERSON] задовго до укладення Кредитного договору № KRP0GA0000000011 від 03.10.2008 року та Іпотечного договору від 03.10.2008 року (а.с. 8-11,12-14). Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Частиною 3 статті 47 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Як слідує з матеріалів справи, відповідачі значаться зареєстрованими у спірному житловому будинку та проживають (а.с. 20, 44-48). В березні 2014 року відповідачам направлялися письмові вимоги про добровільне виселення їх з даного будинку, які вони отримали 18.03.2014 року (а.с. 22,24,25,26,27,28), однак до цього часу відповідачі залишаються мешкати в будинку. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР. Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина 2 статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини 2 статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР). Саме до цього зводяться правові висновки Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в постановах від 18.03.2015 року (справа № 6-39 цс15), від 24.06.2015 року (справа № 6-447цс15) та від 30.09.2015 року (справа №6-1892 цс15), які згідно зі статтею 3607 ЦПК України є обовязковими для судів. Оскільки у справі, що розглядається, житловий будинок, який є предметом договору іпотеки, придбаний відповідачем [PERSON] не за рахунок отриманого від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредиту, що підтверджується правовстановлюючим документом - копією договору купівлі-продажу будинку, посвідченого секретарем виконкому Лозуватської сільської ради народних депутатів Криворізького району Дніпропетровської області 12.04.1982 року (а.с.111); вільних житлових приміщень на балансі Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, де мешкають відповідачі по справі, немає та на обліку квартирної черги вони не перебувають (а.с.110), суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про виселення відповідачів без надання їм іншого постійного жилого приміщення, задоволенню не підлягають. З приводу тверджень [PERSON] щодо неможливості виселення відповідачів в силу приписів пунктів 11 та 30 Іпотечного договору, якими визначено, що на строк дії цього Договору, термін якого визначено до повного виконання Позичальником зобовязань за кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього, предмет іпотеки залишається у володінні та користування Іпотекодавця, суд не приймає їх до уваги, оскільки визначення терміну дії Договору іпотеки «до повного виконання Позичальником зобовязань» суперечить вимогам ст. 252 ЦК України, якою визначено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, тоді як згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства. У звязку з відмовою позивачу в задоволенні позову, не підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача і сплачений останнім судовий збір у розмірі 243,60 грн. (а.с.1) (ст. 88 ЦПК України).

Outcome: dismissed