Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

02 грудня 2015 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся позивач [PERSON] із вищевказаним позовом до [PERSON], [PERSON] про виселення. Позовні вимоги позивач [PERSON] вмотивовує тим, що 28 лютого 2014 року між громадянкою [PERSON], від імені якої діяв на підставі довіреності посвідченої 14 грудня 2012 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Русавською Т.В., - [PERSON] та ним було укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дацко Я.О. та зареєстрований в реєстрі за №522. Вказує на те, що на підставі вказаного договору купівлі-продажу приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дацко Я.О. за ним в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності на вищевказану квартиру, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності. Зазначає, що вже після придбання вищевказаної квартири він виявив, що у спірній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі [PERSON] та [PERSON] Оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] і на даний час проживають в спірній квартирі та зареєстровані в ній, цим порушується його право власності, а право власності на вищезазначену квартиру не належить відповідачам. Посилається на ті обставини, що на даний час він, як власник спірної квартири не може користуватись та розпоряджатись майном, що належить йому на праві власності, оскільки, на даний час там зареєстровані та проживають відповідачі [PERSON] та [PERSON] На підставі викладеного позивач [PERSON] просить суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, та винести рішення, котрим виселити відповідачів [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Позивач [PERSON] до зали суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до зали суду також не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотань про розгляд справи за їх відсутності або про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Суд, приймаючи до уваги вимоги ч.1 ст.157 ЦПК України, ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено, що 28 лютого 2014 року між громадянкою [PERSON], від імені якої діяв на підставі довіреності посвідченої 14 грудня 2012 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Русавською Т.В., - [PERSON] та позивачем [PERSON] (а.с.4, 5, 6) було укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дацко Я.О. та зареєстрований в реєстрі за №522 (а.с.7-8). На підставі вказаного договору купівлі-продажу приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дацко Я.О. за позивачем [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності на вищевказану квартиру, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності (а.с.9). З наявної в матеріалах справи довідки №5289 від 31 жовтня 2016 року, виданої відділом реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради, вбачається, що за адресою: [ADDRESS], значаться зареєстрованими відповідачі [PERSON] та [PERSON] (а.с.109). Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, ст.150 ЖК УРСР, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як слідує з ч.1 ст.156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника житлового будинку, інші особи, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням, нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст.109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Разом з тим, статтею 157 ЖК УРСР передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири), або інших осіб, які в ньому проживають зі згоди власника, може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття, роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року (із змінами та доповненнями) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Таким чином, судом встановлено, що виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло чи взагалі його відсутність або ж інші, передбачені ЖК, підстави для позбавлення права на житло. Право користування жилим приміщенням у будинку приватного житлового фонду може бути припинене лише з підстав, передбачених ст.157 ЖК України. Доказів щодо наявності таких правових підстав матеріали справи не містять. Доказів того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] фактично проживають за спірною адресою, та систематично порушують правила співжиття, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, використовують його не за призначенням, а заходи запобігання і громадського впливу з цього приводу виявилися безрезультатними, - позивачем [PERSON] суду надано не було, а тому у задоволенні позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed