Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

03 грудня 2018 року позивач - Виконавчий комітет Маріупольської міської ради, в особі представника виконкому Матвієнко О.З., звернулася до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування зазначених вимог посилається на те, що рішенням Виконкому Маріупольської міської ради № 165 від 17 серпня 2016 року «Про надання службової житлової площі» однокімнатна квартира [ADDRESS] була розподілена ЖКП «Азовжитлокомплекс» та надана двірнику підприємства [PERSON] , на склад родини - 1 особа, та включена до числа службової житлової площі. 08 червня 2018 року до департаменту міського майна Маріупольської міської ради надійшла заява мешканців будинку [ADDRESS] , які повідомили, що квартира [ADDRESS] є службовою та була розподілена робітнику ЖКП «Азовжитлокомплекс» [PERSON] , але вказана особа там ніколи не проживала та не проживає на даний час. У квартирі мешкає невідома жінка, яка поводиться себе зухвало та агресивно, ображає сусідів, постійно їм погрожує, виливає нечистоти з вікна та огородила парканом ділянку, чим закрила доступ до вікна сусідам, внаслідок цих дій життя сусідів є нестерпним у будинку. Зазначена квартира відноситься до комунальної власності територіальної громади міста Маріуполя. На підставі викладеного та посилаючись на діюче законодавство, просить суд визнати відповідачку [PERSON] , такою, що втратила право користування службовою квартирою [ADDRESS] . Заочним рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 6 травня 2019 року, позовну заяву Виконавчого комітету Маріупольської міської ради до [PERSON] про визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням, третя особа -ЖКП «Азовжитлокомплекс» задоволено. [PERSON] визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 5 серпня 2019 року заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 6 травня 2019 року скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача Виконавчого комітету Маріупольської міської ради - Мащенко Д.О. діюча на підставі довіреності, в судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги та пояснила, що відповідачка [PERSON] отримав службову квартиру, особисто в цій квартирі не проживає, а проживає разом зі своїм цивільним чоловіком за другою адресою. Її онук, який на теперішній час зареєстрований в спірній квартирі, теж в цій квартирі не проживає, оскільки відвідує навчальний заклад який знаходиться на значній відстані від місця реєстрації. Також за свідченнями сусідів, в спірній квартирі проживає донька [PERSON] яка разом зі своїм співмешканцем веде антигромадський спосіб життя. Оскільки відповідачка [PERSON] жодного дня не проживала в службовій квартирі [ADDRESS] , просить суд визнати її такою, що втратила право користування зазначеним жилим приміщенням. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень, пояснила, що вона дійсно в 2016 році отримала службову квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира барачного типу, складається з однієї кімнати, та не має будь яких службових приміщень ( туалету, ванної), навидь не було підключено водопостачання. Оскільки вона отримує невелику заробітну плату, то вона на протязі всіх цих років намагалася якось облаштувати своє житло, для чого проводила ремонти, розчистила прилеглу територію, підключилася до водопостачання. В 2018 році вона дізналася що їй, разом з жилою кімнатою повинно було бути виділене службове приміщення, яке на той час вже було зайнято її сусідкою. У зв`язку з тим, що сусідка не бажала добровільно звільнити не належне їй службове приміщення між ними почали виникати сварки, наслідком яких і стала зазначена позовна заява. Просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, а також стягнути з позивача відшкодування матеріальної та моральної шкоди за всі незаконні звинувачення. Представник третьої особи ЖКП «Азовжитлокомпекс» - Аріх Д.К. діючий на підставі довіреності, в судовому засіданні пояснив що він вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки під час виїзду в 2018 році, до квартири [ADDRESS] , відповідачка знаходилася вдома, а тому підстав стверджувати, що [PERSON] , втратила право користування квартирою, у зв`язку з тривалим не проживанням в ній в нього не має. В подальшому до судового засідання не прибув, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не підтримує, просить суд у задоволенні позовних вимог - відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 165 від 17 серпня 2016 року «Про надання службової житлової площі», однокімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 17,0 кв.м. розподілено житлово - комунальному підприємству «Азовжитлокомплекс», для надання двірнику підприємства [PERSON] на склад родини - 1 особа, та включено до числа житлової площі. Згідно ордеру на житлове приміщення № [NUMBER] від 25 жовтня 2016 року, [PERSON] було надано службову жилу квартиру [ADDRESS] . Як вбачається із заяви жителів будинку [ADDRESS] , [PERSON] у службовому житлі ніколи не проживала. У теперішній час там проживає молода жінка, яка веде себе зухвало, дуже агресивно, ображає сусідів, погрожує, виливає нечистоти під вікна, там же поставила огорожу та закрила доступ до вікна сусідів. Даним клопотанням жителі будинку [ADDRESS] просять Департамент міського майна розібратися в даній ситуації та прийняти міри до мешканців квартири [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження житлового приміщення від 19 липня 2018 року встановлено, що у спірній квартирі на момент обстеження двері ніхто не відкрив. Зі слів сусідів там проживає жінка 25 років, ймовірно дочка [PERSON] . Дана жінка поставила металевий паркан з сітки - рабіци, тим самим утворюючи перешкоди до вікна до суміжної квартири. Крім того, на зауваження сусідів не реагує. Сама [PERSON] ніколи у спірному житлі не мешкала. Як вбачається з довідки, наданої 27 серпня 2018 року Лівобережним відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб ДАП Маріупольської міської ради, у квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.18 ЖК України управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Відповідно до ст. 15 ЖК України виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів на территорії району, міста, району в місті здійснюють управління житловим фондом місцевих Рад, здійснюють контроль за використанням і схоронністю житлового фонду, приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради, видають ордери на жилі приміщення. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів міських рад належать повноваження щодо управління обєктами житлово-комунального господарства, що перебуває у комунальній власності відповідних теріторіальних громад, розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності. Стаття 71 ЖК України передбачає, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені сроки, провадиться в судовому порядку. Згідно особового рахунку № [NUMBER] в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: квартиронаймач [PERSON] , її донька [PERSON] та онук [PERSON] ( а.с.55) Довідкою № 04-к від 30 травня 2019 року, та характеристикою за місцем роботи від 3 червня 2019 року, підтверджуються факт перебування в трудових відносинах [PERSON] з ЖКП «Азовжитлокомплекс» ( а.с.61,63) Також згідно акту складеного КСН «Азовсталець» 3 червня 2019 року, [PERSON] проживає в кватирі [ADDRESS] разом зі своєю донькою [PERSON] та онуком [PERSON] ( а.с.64) Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона проживає в сусідній квартирі. Одно з вікон її квартири виходить на сторону вікна відповідачки. Висказала своє незадоволення з приводу проживання [PERSON] , оскільки на її думку вона занадто гучно включає музику та веде антигромадський спосіб життя у зв`язку з чим між нею та [PERSON] та [PERSON] постійно виникають суперечки. Пояснила, що [PERSON] постійно не проживає в квартирі, а лише тільки інколи навідується. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що проживають неподалік від будинку [ADDRESS] . Пояснили, що бачили [PERSON] декілька разів, лише тоді, коли між нею та сусідами виникали суперечки. Також зі слів [PERSON] їм відомо, що в квартирі постійно проживає [PERSON] , яка гучно включає музику, та постійно свариться з [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила, що вона проживає по сусідству в квартирі [ADDRESS] . Пояснила, що особисто [PERSON] вона бачить рідко, але часто чує її голос через огорожу. Також пояснила, що їй відомо, що окрім [PERSON] в квартирі проживає ще її донька [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила, що вона працює разом з [PERSON] а тому постійно спілкується з нею. Декілька разів була в неї в гостях саме в квартирі [ADDRESS] , а в минулому році, її чоловік допомагав [PERSON] встановлювати огорожу. Під час встановлення огорожі, сусідка з судньої квартири безпричинно влаштувала сварку з [PERSON] кричала та погрожувала міліцією. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є донькою [PERSON] .. Разом з матір`ю та своїм сином вона проживає в квартирі [ADDRESS] . Пояснила, що квартира не прилаштована до комфортного проживання, оскільки має лише одну жилу кімнату, без сантехнічних кімнат. На протязі тривалого часу вона та її матір ремонтували зазначену кімнату, розчищали земельну ділянку, встановлювали огорожу, намагаються облаштувати санвузол, у зв`язку з чим і виникають суперечки з сусідкою. Також пояснила, що її син дійсно відвідує школу яка знаходиться на значній відстані від місця проживання, оскільки поряд з цією школою, проживають її бабуся та дідусь, які допомагають доглядати дитину, оскільки вона та її матір змушені багато працювати. Суд, допитав свідків та дослідив надані докази прийшов до наступного. За змістом ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У справі «Прокопович проти Росії» (рішення від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання. Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) також визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої уваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. Як було встановлено в судовому засіданні, відповідачка [PERSON] не полишала своє житло на строк що перевищував 6 місяців. Також представником позивача не було доведено факту відсутності [PERSON] більше встановленого ст. 71 ЖК України строку. Не встановлено відсутність особистих речей [PERSON] в квартирі, оскільки ці обставини могли би свідчити про добровільне залишення [PERSON] свого житла. Натомість свідки допитані в судовому засіданні не підтверджують обставини на які посилається представник позивача, оскільки пояснюють, що іноді бачать [PERSON] за місцем її проживання, при цьому підтверджують факт проведення ремонту в спірній квартирі, проведення відповідачкою водопроводу. Також за поясненнями [PERSON] які не спростовані представником позивача, в неї не має заборгованості за комунальні послуги, що в свою чергу також підтверджує зв`язок відповідачки зі своїм житлом та намагання його облаштувати, та зробити придатним для проживання. При цьому суд звертає увагу, що позивач в своїх позовних вимогах взагалі не конкретизував який саме час відповідачка не проживала за місцем своєї реєстрації, у зв`язку з чим на його думку вона втратила право користування жилим приміщення. Сам по собі факт періодичного проживання [PERSON] в спірній квартирі, не має наслідком позбавлення права особи на користування цією житловою площею. При цьому вважає, що акт житлової організації від 19 липня 2018 року (а.с. 9,), на який позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджуєть лише факт відсутності відповідачки [PERSON] у спірному житловому приміщенні на момент його складення. Інших доказів, які б доводили факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин, матеріали справи не містять. Враховуючи вищенаведене, суд вважає що позовні вимоги Виконавчого комітету Маріупольської міської ради до [PERSON] про визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням, третя особа -ЖКП «Азовжитлокомплекс» - не підлягають задоволенню. В судовому засіданні під час судових дебатів, відповідачкою [PERSON] було заявлено вимоги про відшкодування їй моральної шкоди спричиненою діями представника позивача, у зв`язку з розглядом зазначеної цивільної справи. Зустрічного позову відповідачкою [PERSON] до суду подано не було, обґрунтування заявлених вимог надано не було. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідачка [PERSON] , відповідно до ст. 13 ЦПК України до суду не зверталася з відповідним позовом, доказів не надала, вимоги не обґрунтовувала, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для розгляду питання щодо відшкодування [PERSON] моральної шкоди. Крім того, у відповідності до положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, понесені судові витрати залишаються за рахунок позивача.

Outcome: dismissed