Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

04.02.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати за нею право особистої приватної власності на майно, набуте за час шлюбу: автомобіль «МАЗ 437041-280» д.н. [NUMBER], автомобіль «Фольксваген» д.н. [NUMBER], автомобіль «Фольксваген» д.н. [NUMBER], автомобіль «Рено» д.н. [NUMBER], стягнути судовий збір у розмірі 1687 грн. 03 коп. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що грошові кошти на придбання зазначених автомобілів, належали їй особисто, оскільки були подаровані її батьком [PERSON] Значну суму грошових коштів її батько зберігав в банківських установах на депозитних рахунках, що підтверджується договорами банківських вкладів, укладених за період з травня 2006 року по січень 2013 року. На розпорядження коштів, які знімались згідно з депозитними вкладами, її батько видавав довіреності, тому грошові кошти вона використовувала на власний розсуд. Факт зняття депозитних коштів підтверджується заявами на видачу готівки. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини є майно, набуте нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто. Таким чином, враховуючи, що джерелом набуття автомобілів є грошові кошти, які були подаровані їй її батьком [PERSON], та належали їй особисто, то спірні автомобілі є її особистою приватною власністю. В порядку ст. 31 ЦПК України [PERSON] звернувся до [PERSON] з зустрічним позовом, який прийнято судом до розгляду, у якому він просив: розділити майно подружжя [PERSON] та [PERSON]; визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS], та на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування зустрічного позову посилається на те, що в період шлюбу він за особисті кошти придбав дві квартири: квартиру № 117 та квартиру [ADDRESS]. Дані квартири були придбані ним за особисті кошти та зареєстровані в установленому законом порядку. 16.06.2006 року він та відповідачка зареєстрували шлюб. У них народилось двоє дітей: [PERSON] 2006 року народження та [PERSON] 2013 року. На даний період часу відносини зіпсувались, відповідачка перестала з ним спілкуватись, почала вимагати розподілу майна подружжя, яке було набуте у шлюбі та погрожує розірвати шлюбні стосунки. Відповідач почала вимагати, щоб він дав добровільну згоду та відмовився від майна, яке є їх спільною власністю. Під час шлюбу він набув право власності на квартири, які були придбані ним за особисті кошти. В період подружнього життя, 19.02.2014 року відповідачка умовила його оформити договори дарування на вищезазначені квартири. Але, після цього відносини погіршились, відповідачка намагається зашкодити користуватись житлом та іншим майном, мотивуючи це тим, що все майно належать їй. Враховуючи що вищезазначені квартири були придбані ним за особисті кошти, він вважає, що вони належать йому на праві особистої приватної власності і не можуть належати відповідачу. Крім того, він заперечує проти первісного позову про визнання особистої при ватної власності дружини майна, що набуте нею за час шлюбу, але за кошти які були подаровані, та належали їй особисто, а саме на спірні автомобілі. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дані автомобілі були придбані в період шлюбу. Те що на купівлю даних транспортних засобів давав грошові кошти батько позивачка [PERSON] він не заперечує, але він також давав частину коштів, займався ремонтом та обслуговуванням даних автомобілів, удосконалював їх. Вважає, що спірні автомобілі є їх спільною сумісною власністю, яка була набута подружжям в період шлюбу. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, надала пояснення відповідно до викладених в позові вимог, у задоволенні зустрічного позову просила відмовити повністю. Зазначила, що спірні квартири були їй подаровані, тому вони не є спільною власністю подружжя, а належить їй на праві особистої власності. Відповідач зустрічний позов підтримав, надав пояснення відповідно до зустрічних позовних вимог, проти задоволення первісного позову заперечував, зазначив, оскільки автомобілі придбані в період шлюбу, то вони належать їм на праві спільної сумісної власності. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків. Відповідно до свідоцтва про шлюб, 16.06.2006 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (а.с.9). Подружжя має спільних дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.99,100). Відповідно до свідоцтв про реєстрації транспортного засобу, за [PERSON] на праві власності зареєстровані автомобілі: 16.06.2012 року - «МАЗ 437041-280», державний знак [NUMBER], фургон ізотермічний-С, білого кольору, 2006 року випуску, придбаний за 50029 грн. 51 коп., що підтверджується довідкою-рахунком №390853 (а.с.12, 16); 02.04.2013 року - «VOLKSWAGEN LT35», державний знак [NUMBER], номер шасі [NUMBER], фургон малотоннажний, білого кольору, 2006 року випуску, придбаний за 40320 грн. 38 коп., що підтверджується довідкою-рахунком №131284 (а.с. 13, 17); 10.08.2013 року - «VOLKSWAGEN LT35», державний знак [NUMBER], номер шасі [NUMBER], фургон малотоннажний-В, білого кольору, 2005 року випуску, придбаний за 32200 грн., що підтверджується довідкою-рахунком №297050 (а.с. 14, 19); 01.08.2014 року - «RENAULT PREMIUM», державний знак [NUMBER], вантажний бортовий, номер шасі [NUMBER], білого кольору, 2006 року випуску, придбаний за 46176 грн. 58 коп., що підтверджується довідкою-рахунком №699031 (а.с. 15, 21) Як вбачається з договір банківських вкладів, між банками та [PERSON] укладались в період з травня 2006 року до грудень 2014 року укладались договори банківських вкладів, з мінімальним розміром вкладів від 10000 грн. до 100000 грн. (а.с. 33-89) [PERSON] є батьком позивачки [PERSON] (а.с. 10) Згідно з довіреностями виданими в лютому 2010 року, лютому, липні 2011, березні, липні 2012 року, березні 2013, липні 2014 року, [PERSON] видав на ім'я позивачки [PERSON] довіреності на отримання грошових коштів згідно з укладеними банківськими вкладами (а.с.33, 41, 51, 55, 57, 63, 65, 72) Як вбачається з заяв на видачу готівки, позивачка [PERSON] отримала за договорами банківських вкладів грошові кошти у сумі: в 2015 році - більше 255 тис. грн., в 2014 році - більше 167 тис. грн., в 2013 році - більше 173 тис. грн., в 2012 році - більше 128 тис. грн., в 2011 році - більше 69 тис. грн. (а.с.22-24, 29,30,38-40, 47-48, 58-59) В судовому засіданні допитаний у якості свідка батько позивачки [PERSON] підтвердив, що видавав на ім'я доньки [PERSON] довіреності на отримання грошових коштів за договорами банківських вкладів. Він добре заробляв, тому мав достатньо грошових кошів, достаток був хороший. Він допомагав доньці, давав їй грошові кошти. Коли донька радилася з ним, він їй підказував, куди вкладати кошти, радив їй купувати автомобілі, що вона і робила. Кошти він давав особисто доньці, на її власні потреби. Цими коштами донька розпоряджалась на власний розсуд. Крім того, відповідач [PERSON] не заперечував, що на купівлю спірних транспортних засобів грошові кошти давав батько позивачка - [PERSON] Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] спірні автомобілі придбала за грошові кошти, які надавались їй для розпорядження на власний розсуд батьком позиваки - [PERSON] Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Посилання відповідача [PERSON] на те, він також давав частину коштів на придбання спірних автомобілів, суд до уваги не приймає, оскільки на підтвердження цих обставин відповідачем не надано жодних доказів. Ремонт та обслуговування вказаних автомобілів відповідачем не є підставою для визнання за ним права спільної сумісної власності. Крім того, на підтвердження цих обставин відповідачем також не надано доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (частина 1 ст. 60 ЦПК України). Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 1 липня 2015 року № 6-612цс15. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи, що позивачкою [PERSON] спірні автомобілі хоча і були придбані за час шлюбу, однак придбані за грошові кошти, які належали їй особисто (надані їй її батьком [PERSON]), і не були спільними сумісними коштами або отримані в результаті спільної праці подружжя, то відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України вказані автомобілі є особистою приватною власністю [PERSON] На підставі викладеного, позовні вимоги [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на майно, набуте за час шлюбу, а саме спірні автомобілі - підлягають задоволенню. Згідно з Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.02.2014 року, право власності на квартири №117 та квартири [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування від 19.02.2014 року за №1238 та за №1245 (а.с.104-114). Відповідно до нотаріально посвідчених договорів дарування від 19.02.2014 року за №1238 та за №1245, [PERSON] (дарувальник) подарував, а обдарована ([PERSON]) прийняла у дар квартири №117 та квартири [ADDRESS]. Згідно з п.9, п. 10 договорів дарування, юридичні наслідки цього правочину, зміст ст.ст. 234, 235 ЦК України про недійсність уявного правочину та правові наслідки фіктивного правочину, ст.ст. 717-722, 727-728 ЦК України про поняття договору дарування, підстави та правові наслідки розірвання цього договору, ст.ст. 59, 65, 74 СК України. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру мнимого та удаваного правочину, дарування здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як морального так і фізичного. Отже, [PERSON], розуміючи наслідки вчинення правочинів, 19.02.2014 року подарував [PERSON] квартири №117 та квартири [ADDRESS]. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Враховуючи, що [PERSON] подарував спірні квартири [PERSON], тобто право власності на спірні квартири було набуто відповідачкою [PERSON] на підставі договорів дарування від 19.02.2014 року за №1238 та за №1245, то спірні квартири є особистою приватною власністю дружини - [PERSON] Посилання [PERSON] на те, що спірні квартири були ним придбані в 2007 році та 2008 році за власні кошти, тому є його особистою приватною власністю, суд до уваги не приймає, оскільки вирішальним є факт відчуження на підставі договорів дарування від 19.02.2014 року спірних квартири відповідачці [PERSON], після чого право власності перейшло до [PERSON] Отже, в даному випадку, не має правового значення на яких підставах (дарування, спадкування, купівля-продаж) [PERSON] набув право власності на спірні квартири до їх дарування дружині [PERSON] На підставі викладеного, зустрічні позовні вимоги про розподіл майна подружжя та визнання особистою приватною власністю майна, що було придбане за час шлюбу, а саме квартири №117 та квартири [ADDRESS] - задоволенню не підлягають. Враховуючи, що первісний позов задоволений, а у задоволенні зустрічного позову відмовлено, то з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1687 грн. 03 коп., судовий збір за подання зустрічного позову у розмірі 6890 грн. стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] не підлягає. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. На підставі викладеного,

Outcome: approved