Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

04.02.2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що 08.05.2014 року року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого він надав [PERSON] позику в розмірі 92000 дол. США., які останній зобов`язався повернути йому у строк до 08.05.2016 року. Факт отримання грошових коштів підтверджується відповідною розпискою. Разом з тим, в обумовлений строк [PERSON] кошти не повернув та впродовж 2014 - 2019 р.р. повернув йому лише 20000 дол. США, зокрема - востаннє здійснив передачу коштів 18.12.2019 року в сумі 1000 дол. США. Таким чином, станом на день звернення з даним позовом відповідач кошти, отримані ним згідно договору позики від 08.05.2014 року йому не повернув у повному обсязі та в позасудовому порядку вирішити даний спір не виявляється за можливе. Враховуючи викладене, просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь суму боргу в розмірі 72000 дол. США., штрафні санкції, а також судові витрати по справі. У судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, зауважуючи на необхідності застосувати у даному спорі строки позовної давності. Заслухавши пояснення учасників провадження, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Згідно частини 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 08.05.2014 року між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, було укладено Договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача в борг 92000 дол. США, та зобов`язався повернути їх позивачу до 08.05.2016 року (а.с. 6). Дозвіл на отримання своїм чоловіком вищевказаної суми коштів був наданий дружиною [PERSON] - [PERSON] . Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Як встановлено судом, [PERSON] в обумовлений Договором позики від 08.05.2014 року строк [PERSON] , кошти у повному обсязі не повернув. Судом в ході розгляду справи встановлено, що за період з 2014 року по 2019 рік [PERSON] на виконання умов Договору позики від 08.05.2014 року повернув [PERSON] 47000 дол. США, про що свідчать відповідні розписки, які містяться в матеріалах справи. Таким чином, на день звернення до суду з даним позовом, сума заборгованості, яка існує у [PERSON] перед [PERSON] на підставі Договору позики від 08.05.2014 року складає 45000 дол. США. Разом з тим, станом на день розгляду справи, відповідач своїх зобов`язань перед позивачем не виконав у повному обсязі. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, а ст. 599 цього Кодексу встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. З урахуванням наведеного, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики підлягають до часткового задоволення, а саме: із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 45000 дол. США, що згідно курсу НБУ становить 1186200 грн. При цьому, суд не вбачає жодних правових підстав для застосування у даному спорі строків позовної давності. Згідно ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з вищезазначеної норми чинного законодавства, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 7093,75 грн., виходячи із наступного розрахунку: (45000 дол. США / 72000 дол. США) х 11350 грн.).

Outcome: partial