Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

02 червня 2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до відкритого акціонерного товариства «Содовий завод»( далі - ВАТ) про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,компенсації, трьох відсотків річних від простроченої суми та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги порушенням відповідачем її трудових прав. 18 червня 2015 року позивачкою було подано до суду письмову заяву, у якій були уточнені позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, у зв'язку з чим просила стягнути його за період з 17 квітня 2009 року по 28 березня 2010 року. В іншій частині заявлених позовних вимог просила задовольнити їх у повному обсязі та провести розгляд справи у її відсутність. ( а.с.18-19) У позовній заяві позивачкою було зазначено про те,що останній раз вона працювала у відповідача начальником фінансового відділу з 01 квітня 2008 року по 16 квітня 2009 року. При її звільненні з підприємства відповідач зобов'язаний був провести з нею повний розрахунок, однак цього не зробив, мотивуючи це скрутним фінансовим становищем. Заборгованість на її користь по заробітній платі за березень та квітень 2009 року становить 2865 грн. 60 коп., що підтверджено довідкою відповідача від 20 квітня 2015 року, яку вона просила стягнути на її користь. Посилаючись на положення статті117 КЗпП України, постанову КМУ «Про затвердження Порядку обчислення заробітної плати» від 08 лютого 1995 року, виходячи із середньоденної заробітної плати 76 грн 59 коп. (заробітна плата у лютому 2009 р. 1570 грн. + заробітна плата у березні 2009 р. 1570 грн./ ( кількість відпрацьованих робочих днів у лютому 2009 р. -20 + кількість відпрацьованих робочих днів у березні 2009р.- 21)= 76 грн.59 коп., та кількості робочих днів згідно відомостей Міністерства праці та соціальної політики України за час затримки розрахунку, починаючи з 17 квітня 2009 року по 28 березня 2010 року( урахуванням уточнень позовних вимог від 18 червня 2015 року),просила стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку. Крім того, на підставі статті 34 Закону України « Про оплату праці» та статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати», відповідно до пункту 2 постанови КМ України від 21 лютого 2001року №159 « Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати», просила стягнути на її користь компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 01 травня 2009 року по 27 травня 2015 року у сумі 2506 грн. 83 коп., та три відсотка річних від простроченої суми згідно положень статті 625 ЦК України у сумі 556 грн. 21коп. Вважає, що незаконними діями відповідача їй була завдана суттєва моральна шкода,пов'язана з трудовими відносинами, яка виявилася у її моральних стражданнях та переживаннях через порушення її законних прав та інтересів, гарантованих Конституцією та чинним законодавством України в частині своєчасного отримання винагороди ( заробітної плати) за свій труд. Порушення відповідачем її трудових прав привели до втрати її налагоджених і нормальних життях зв'язків, через що вона була вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Вона не могла своєчасно і в повному обсязі проводити оплату житлово - комунальних послуг , нести витрати по утриманню будинку в якому мешкає, належним чином харчуватися та вдягатися, утримувати свою сім'ю. Внаслідок чого вона стала нервовою,роздратованою та пригніченою, стан її здоров'я погіршився. Розмір завданої моральної шкоди оцінює у сумі 2000 грн., яку і просить стягнути з відповідача. Представник відповідача, який був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, не використав наданого законом права на безпосередню участю у судовому засіданні. 16 червня 2015 року до суду було подано заяву за № 01-32/226 ліквідатора ВАТ « Содовий завод» Магдєєвої Н.М. з клопотання про проведення розгляду справи у відсутність представника відповідача. Заявлені позовні вимоги [PERSON] визнані частково: у повному обсязі вимоги по стягненню заборгованості по заробітній платі на суму 2865 грн. 60 коп., у задоволенні інших позовних вимог ліквідатор підприємства просила відмовити. На обґрунтування заперечень на позов було зазначено про те,що відносно підприємства відкрито процедуру банкрутства, а [PERSON] працювала на підприємстві саме у цей час і вона не могла не знати про такий фінансовий стан підприємства, бо працювала на посаді у фінансовому відділі, внаслідок чого є недорічним постановка нею питання про завдання моральної шкоди. Крім того, сума компенсації не може перевищувати розмір заборгованості у 50 разів. Позивачка з травня 2008 року отримує пенсію за списком №2 на пільгових умовах,тому під час роботи на підприємстві отримувала і пенсію, і заробітну плату. Положеннями Закону «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачена певна процедура погашення вимог кредиторів. Рішення судів в частині збільшення дійсної заборгованості відносно ВАТ « Содовий завод» є незаконними. Ліквідатор не може збільшити реєстр кредиторів, котрий з часу затвердження господарським судом є незмінним. З урахуванням того, що з 04 вересня 2003року відкрита ліквідаційна процедура, чинне законодавство забороняє відносно ВАТ « Содовий завод» застосовувати будь-які економічні санкції, які можуть привести до збільшення дійсних вимог по ліквідаційній процедурі. ( а.с.17) З урахуванням поданих письмових клопотань про проведення розгляду у відсутність сторін, суд вважає можливим провести судовий розгляд справи у відсутність позивачки та представника відповідача. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані сторонами по справі докази, суд у межах заявлених позовних вимог ( стаття 11 ЦПК України) установив наступне. [PERSON], [INFO], з 01квітня 2008 року ( наказ №4 від 01.04.2008 р.) по 16 квітня 2009 року ( наказ № 5 від 16.04.2009 р.) працювала начальником фінансового відділу ВАТ «Содовий завод», та була звільнена з підприємства за скороченням чисельності штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. У подальшому, з 29 березня 2010 року по 16 березня 2015 року вона працювала економістом по плануванню та праці ПАТ «Словважмаш» ( а.с.3, 19 копія трудової книжки, а.с. 4 довідка підприємства від 13.05.2015 р.) На час її звільнення з підприємства, як і на час розгляду судом справи, має місце заборгованість по заробітній платі на користь [PERSON] у сумі 2865 грн. 60 коп.. що підтверджується довідкою ВАТ « Содовий завод» від 20 квітня 2015 року та заявою ліквідатора підприємства від 16 червня 2015 року ( а.с.5, 17). Право на своєчасне одержання винагороди за працю (ст. 43 Конституції України) захищається законом. Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, що передбачає, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні,власник або повноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Зазначені положення закону при звільненні [PERSON] відповідачем не були виконані, остаточний розрахунок з нею не було проведено, у зв'язку з чим з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі за березень та квітень 2009 року у загальній сумі 2865 грн. 60 коп. Матеріалами справи встановлено, що при звільненні [PERSON] між сторонами по справі був відсутній спір про розміри належних позивачці сум. Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно довідки відповідача за № 25-8164 від 20 квітня 2015 року середній заробіток за два останні місяці складає 1570 грн. 00 коп.( а.с.5) Ухвалою Господарського суду Донецької області від 03 січня 2001року порушена справа про банкрутство ВАТ « Содовий завод», постановою Господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 року відкрита ліквідаційна процедура, яка ухвалою Господарського суду Донецької області від 11вересня 2012 року продовжена до 27 січня 2013 року. Станом на 18 червня 2015 року зазначена справа про банкрутство відповідача не розглянута по суті. На зазначені обставини було також зроблено посилання ліквідатора ВАТ «Содовий завод» у заяві від 16 червня 2015 року (а.с.17) Частиною 4 статті12 Закон України « Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено,що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка ( штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання та неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань,щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування,податків і зборів. У трудових правовідносинах такі поняття як зобов'язання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобов'язання не застосовується. Такі терміни використовуються у низці статей Цивільного та Господарського кодексів України. З матеріалів справи вбачається,що між сторонами виник спір з приводу порушення ВАТ «Содовий завод» законодавства про оплату праці з передбачених статтями 116 та 117 КЗпП України підстав. Норми трудового права частини 1 статті 116 та частини 1 статті 117 КЗпП України,структурно віднесені до розділу VII « Оплата праці» зазначеного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку, тому відсутні підстави для висновку про те,що на правовідносини про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,поширюється дія мораторію. Та обставина, що відносно відповідача порушена справа про банкрутство не може безумовно свідчити про відсутність його вини у виплаті працівникові належних при розрахункові коштів, як і сама по собі їх відсутність у роботодавця не виключає його відповідальність. Розрахунок середнього заробітку для таких виплат проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (з наступними змінами), виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи,що передували події,з якою пов'язана відповідна виплата. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі ( календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів ( годин). Відповідно до положень частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи,що згідно уточнених 18 червня 2015 року позовних вимог, [PERSON] просила стягнути середній заробіток за період 17 квітня 2009 року по 28 березня 2010 року включно , суд вважає за необхідне стягнути в межах заявлених позовних вимог наступну суму. Відповідно до відомостей із довідки відповідача ( а.с.5) про розмір заробітної плати позивачки [PERSON] за лютий 2009 року -1570 грн.00 коп. (відпрацьовано 160 годин) та березень 2009 року ( відпрацьовано 168 годин), при тривалості денного робочого часу 8 годин, середньоденна заробітна плата складає: (1570,00+ 1570,00):(20 робочих днів + 21 робочий день)= 76 грн. 59 коп. Кількість робочих виходів позивачки з урахуванням її графіку роботи при 5-денному робочому тижні ,за офіційно опублікованими статистичними даними « Про норму тривалості робочого часу» у листах Міністерства праці та соціальної політики України складатиме: у 2009 році - 178 робочих днів ( лист №10338/0/14-08/13 від 30.09.2008 року), у 2010 році ( по 28 березня включно згідно уточнених позовних вимог) -58 робочих днів ( лист № 9681/0/14-07/13від 25.08.2009 року). Загальна кількість робочих днів за період з 17 квітня 2009 року по 28 березня 2010 року включно складає - 236. Виходячи з цього, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 18 075 грн.24 коп.( 76 грн.59 коп. х 236 робочих дні = 18 075грн. 24 коп.), який і підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] Що стосується вимог позивачки відносно стягнення компенсації втрати частини заробітної плати то статтею 34 Закону України «Про оплату праці» ( із змінами та доповненнями) передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари та тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Приріст індексу споживчих цін за період з 01 травня 2009 року по 27 травня 2015 року( згідно меж заявлених та підтриманих позовних вимог) складає 87,48%, тому розмір компенсації за цей період складає 2506 грн. 83 коп. ( 2865 грн. 60 коп. заборгованість по заробітній платі х 87,48%:100%=2506 грн.83 коп.) Відповідно до положень статті 625 ЦК України,боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналізуючи норми Закону України « Про оплату праці» та статті 115 КЗпП України, суд приходить до висновку про те, що відносини стосовно виплати заробітної плати за своєю природою є трудовими, а це цивільними,щодо яких передбачений такий вид відповідальності за порушення грошового зобов'язання. ( стаття 625 ЦК України) Таким чином, суд приходить до висновку про те,що до заборгованості по заробітній платі не підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох відсотків річних, як про це просить позивачка, тому у цій частині позовних вимог щодо стягнення 556 грн. 21 коп. необхідно їй відмовити. Згідно до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 237-1 КзпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Особа, відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Приймаючи до уваги встановлені при розгляді справи безспірні обставини: факти порушення відповідачем трудових прав позивачки по справі, необхідність звернення її за захистом порушених своїх прав до суду, суд визнає, що ці порушення трудових прав зумовили порушення нормальних життєвих зв'язків позивачки, негативно відбилися на її психічному стані, змусили змінити спосіб життя та вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, таким чином [PERSON] завдана моральна шкода. Доводи відповідача про те, що у позивачки відсутнє право на відшкодування моральної шкоди, бо їй було відомо про відкриття ліквідаційної процедурі по банкрутству підприємства і вона знала на яких умовах вона працює, не приймаються судом до уваги як підстава звільнення відповідача від відшкодування завданої моральної шкоди, бо зазначене посилання відповідача не передбачено чинним законодавством як підстава не проводити оплату праці працівника за нормами трудового законодавства. Враховуючи те, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь- яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Визнаючи розмір компенсації, що підлягає стягненню на користь позивачки, суд приймає до уваги конкретні обставини - тривалий час неотримання належних сум при звільненні з підприємства, характер та глибину пов'язаних з цим моральних і фізичних страждань, ступінь вимушеного порушення нормального укладу її життя та необхідність докладання для його організації додаткових зусиль. На підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, суд повинен керуватися засадами розумності, виваженості та справедливості, тому враховуючи вищевказані обставини по справі, суд вважає, що зазначені обставини дають підстави для стягнення на користь позивачки моральної шкоди у сумі 500 грн. При цьому суд керується засадами розумності, виваженості та справедливості та вважає, що зазначена сума буде належною сатисфакцією завданої моральної шкоди позивачці. При зверненні до суду за захистом порушеного права судові витрати не понесені. Приймаючи до уваги, що позивачка, на користь якої постановлене рішення, звільнена від сплати судових витрат при зверненні з даним позовом до суду, з відповідача в дохід держави на підставі статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI та роз'яснень, викладених у пункті 12 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», підлягає стягненню судовий збір у сумі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої станом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, тобто 243 грн. 60 коп. за вимоги немайнового характеру, та судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп. за вимоги майнового характеру ( 1% ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати), усього 487 грн. 20 коп.

Outcome: partial