Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

04 квітня 2016 року [PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 26 жовтня 2007 року між акціонерним комерційним банком «ПРАВЕКС-БАНК» (далі Відповідач) та Позивачем було укладено кредитний договір №5709- 006/07Р (далі - Кредитний договір). Позивач вважає, що окремі пункти вказаного Кредитного договору не відповідають нормам закону, є несправедливими для позивача та на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» мають бути визнані недійсними. Будучи присутньою в судовому засіданні Позивач позов підтримала та просила суд його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача та співвідповідача Даніліна Н.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, підтримала заперечення проти позову та просила суд відмовити Позивачу у повному обсязі. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» 26 жовтня 2007 року укладено кредитний договір №5709-006/07Р за умовами якого Позичальнику, з метою своєчасної оплати вартості автомобіля, що купувався за Договором купівлі-продажу №458кр від 23 жовтня 2007 року, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування автомобіля, Банк надав кредит в іноземній валюті на загальну суму 10238,00дол.США з терміном повернення до 26 жовтня 2014 року та сплатою відсотків 12,99 річних (а.с.5-13). З матеріалів справи вбачається, що 31 травня 2017 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ПАТ КБ «Правекс-Банк» укладено договір купівлі продажу прав вимог за кредитними договорами 32, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №5709-006/07Р від 26 жовтня 2007 року, перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (а.с.121-140). Ухвалою суду від 06 липня 2017 року до участі у справі залучено в якості співвідповідача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (а.с.146). Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, про що також зазначено в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». Згідно з п.3 ч.1 статті 3 ЦК України, однією з засад цивільного законодавства є свобода договору. Статтею 627 Цивільного Кодексу України передбачена свобода договору та зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з п.7 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Законодавством України врегульовані питання щодо недійсності угод (ст.ст.215-216 Цивільного кодексу України). Верховним Судом України в постанові від 12 вересня 2012 року по справі №6-80цс12 встановлено наступну правову позицію, що за положеннями ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, згідно з ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (ст.1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суд враховує роз'яснення, наведені у постанові пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства. Отже, правове значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладенні, а не виконанні. Так судом встановлено, що зі сторони Позивача та Відповідача було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Своїм особистим підписом на аркуші договору позичальник [PERSON] засвідчила факт ознайомлення з усіма зборами, відсотками, тарифами комісіями або іншими елементами вартості кредиту, які остання повинна сплатити по кредитному договір №5709- 006/07Р, згідно ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (а.с.10). Таким чином, перед укладанням сторонами кредитного договору Відповідач у письмовій формі надав Позивачу у повному обсязі усю необхідну інформацію, передбачену ч.ч.2, 4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Вирішуючи спір про визнання кредитного договору недійсним з підстав з порушенням принципу рівності сторін та загальних засад цивільного законодавства - справедливості, добросовісності й розумності суд виходить з наступного. За положеннями ст.ст.626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Посилання позивача на недійсність кредитного договору з огляду на те, що банком в односторонньому порядку передбачено своє право на збільшення розміру процентів не приймається судом до уваги з наступних підстав. Позивач просить суд визнати несправедливими та недійсними пункти 1.3, 7.1.6, 10.1, 10.5, 11.1 Кредитного договору. Зокрема, відповідно до вказаних пунктів, пункт 1.3. «У кожному випадку невиконання (неналежного виконання) Позичальником своїх зобов'язань за цим договором (відносно строків сплати відсотків і повернення кредиту та/або сплати відсотків та/або повернення кредиту не в повному обсязі), розмір процентної ставки збільшується на 1 (один) відсоток річних, починаючи з розміру, встановленого п.1.2. даного Договору. У випадку наступного невиконання Позичальником своїх зобов'язань за цим Договором розмір процентної ставки збільшується з урахуванням збільшення процентних ставок зроблених раніше, відповідно до умов даного пункту Договору. Новий розмір процентної ставки встановлюється від дня, наступного за днем, в який Позичальник повинен був виконати свої зобов'язання, однак не виконав їх або виконав не в повному обсязі»; пункт 7.1.6. «Без згоди Позичальника в односторонньому порядку змінити чи доповнити умови цього Договору, в односторонньому порядку розірвати його та направити на адресу Позичальника лист про розірвання Договору чи з викладенням змін або доповнень. Зміни та доповнення до цього Договору набирають сили з моменту прийняття відповідного рішення органом Банку, до компетенції якого згідно із законодавством та внутрішніми документами Банку віднесено прийняття таких рішень. Даний Договір вважається розірваним з моменту прийняття відповідного рішення органом Банку, до компетенції якого відповідно до законодавства та внутрішніх документів Банку входить прийняття таких рішень»; пункт 10.1. «За порушення термінів погашення заборгованості за кредитом або внесення відсотків за користування кредитними коштами Позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки, зазначеної в п.1.2. даного Договору, що діяла в період прострочення, від суми заборгованості за весь період прострочення»; пункт 10.5. «У випадку невиконання чи неналежного виконання Позичальником умов п.6.1.11 даного договору, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами збільшується на 3 (три) відсотки річних»; частково пункт 11.1., а саме третє речення: «Відсотки за користування коштами нараховуються щомісяця, виходячи з фактичної кількості днів у процентному періоді. Відсотки нараховуються Банком протягом терміну користування кредитом відповідно до п.1.2. даного Договору. Щодо вказаних пунктів та умов договору, то суд приходить до висновку, що вони відповідають діючому законодавству та не суперечать нормам ЗУ «Про захист прав споживачів». За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Між тим, договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Виходячи з наведеного, посилання Позивача на невідповідність пунктам Кредитного договору принципам добросовісності та справедливості є необґрунтованим оскільки зміна розміру процентної ставки за договором передбачена у випадку невиконання позичальником умов вказаного договору. Слід врахувати також норми ст.47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» та ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» якими передбачається можливість змінити відсоткову ставку. Як встановлено в судовому засіданні та не спростовується Позивачем, відповідно до п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ №168 від 10 травня 2007 року, банк надав [PERSON] інформацію щодо методики, яка використовується для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом. Крім того, 09 січня 2009 року набрав чинності Закон України від 12 грудня 2008 року №661-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким ЦК України доповнено ст.1056-1, якою передбачено, що: фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору, установлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку, умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Відтак, судом з'ясовано, що рішення банку про збільшення процентної ставки було передбачено умовами кредитного договору та прийнято 26 жовтня 2007 року, тобто саме в момент укладання договору і до набрання чинності вищевказаного Закону №661-VI (постанови ВСУ від 26 вересня 2012 року у справі №6-89цс12, від 19 грудня 2012 року у справі №6-149цс12). У разі зміни договору, як зазначено в ч.3 ст.653 ЦК України, зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями ст.ст.207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Судом встановлено, що Кредитний договір укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню договору споживчого кредиту, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування (а.с.5-16). Існування перешкод у можливості ознайомитися з умовами договору до його підписання Позивач не довів. Натомість поданими доказами підтверджується, що позичальник прийняв від банку кредитні кошти і приступив до виконання своїх зобов'язань щодо погашення заборгованості; жодних заперечень щодо порядку погашення заборгованості не заявляв. Враховуючи вищенаведене, відсутні підстави для визнання пунктів 1.3, 7.1.6, 10.1, 10.5, 11.1 Кредитного договору №5709- 006/07Р від 26 жовтня 2007 року несправедливими та недійсним відповідно до статей 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Судові витрати віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed