Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

03.06.2015 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення компенсації за невикористану відпустку, заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 15.05.1991 року позивачка була обрана головою ЖБК «Керамік» і на цій посаді пропрацювала до 01.08.2014 року, з якої звільнилась за особистою заявою на підставі наказу №20 від 01.08.2014 року, згідно норм ст. 38 [PERSON] України, трудову книжку отримала з відповідним записом, документи кооперативу передала новообраному голові ЖБК «Керамік» [PERSON] Рішення про звільнення з посади голови ЖБК «Керамік» було викликане фінансовими махінаціями з боку бухгалтера кооперативу та підтримкою її незаконних дій з боку членів правління відповідача і некоректними, безпідставними обвинуваченнями щодо позивача з боку окремих членів кооперативу. За період роботи з 2009 - 2014 роки, включно, позивач жодного разу не перебувала у відпустці, а відповідач не виплачував позивачу компенсацію за не використану відпустку, що передбачено вимогами [PERSON] України. Відповідно до частини шостої ст. 10 Закону України «Про відпустки» до закінчення шестимісячного строку безперервної роботи щорічна основна відпустка надається пропорційно до відпрацьованого часу. Відповідно до частини першої ст. 83 [PERSON] України крім заробітної плати у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Також, позивач не отримала заробітну плату за липень місяць 2014 року, в розмірі 2000,00 грн. [PERSON] України та вимоги Закону У країни «Про оплату праці» передбачають за роботодавцем зобов'язання здійснити грошові розрахунки та виплатити працівнику, у тому числі - заборгованість по заробітній платі та інші виплати грошового забезпечення, на час звільнення працівника з роботи. 7 серпня 2014 року позивачем в письмовій формі була подана заява, на ім'я [PERSON] ЖБК «Керамік» [PERSON], з проханням письмово повідомити позивача про причину незаконної затримки заробітної плати за липень 2014 року, а також компенсацію за не використану відпустку. Згідно зі ст. 47 [PERSON] України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 [PERSON] України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За твердженням позивача, виплата належних позивачу сум, 1 серпня 2014 року (в день звільнення), відповідачем здійснена не булла, і навіть після заяви позивача про проведення повного розрахунку, розрахунок проведений не був. Відповідно до ст. 117 [PERSON] України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.99 №13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі СТ.117 [PERSON] стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Враховуючи дійсний оклад позивача у розмірі 2000,00 грн., без урахування податків та зборів, відповідач заборгував позивачу на час звільнення кошти у сумі: 9059,74 грн. як компенсацію за не використану відпустку (134 дні), за період 2009-2014 роки; 2000,00 грн., по заробітній платі за липень 2014 року. На думку позивача, ці дії відповідача є незаконними і такими, що порушують конституційні права позивача, як найманого робітника кооперативу - відповідача, вимоги [PERSON] України, Закону України «Про оплату праці» тощо, тому відповідача повинно бути зобов'язано виплатити позивачу компенсацію за не використану відпустку за період 2009-2014 роки та заборгованість по заробітній платі. Крім цього, у зв'язку із вказаною затримкою та відповідно до ст. 117 [PERSON] роботодавець зобов'язаний сплатити середній заробіток за весь час затримки, що на момент направлення вказаної позовної заяви до суду за період з серпня 2014 року по травень 2015 року становить 20000,00 грн. Позивач зазначає, що дії роботодавця щодо невиплати заробітної плати у період роботи на підприємстві, не проведення розрахунків при звільненні поставили позивача у скрутне матеріальне становище, унеможливили забезпечення нормального існування самого позивача та членів її сім'ї, що мало наслідком виникнення тяжкого психологічного стану. Відповідно до ст. 237-1 [PERSON] України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює в 10000,00 грн. Згідно ст. 43 Конституції України та ст. 5-1 [PERSON] України, держава гарантує правовий захист від незаконного звільнення та захищає законом право на своєчасне одержання працівником винагороди за працю. За наведених обставин позивач просить суд стягнути з ЖБК «Керамік»: невиплачену заробітну плату за липень 2014 року у розмірі 2000,00 грн.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20000,00 грн.; компенсацію за невикористану відпустку за період 2009 -2014 роки у розмірі 9059,74 грн.; моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. В судовому засіданні позивачка підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, проти заочного розгляду справи та ухвалення у справі заочного рішення не заперечує, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що вважає протокол зборів від 02.07.2015 року недійсним, оскільки не було кворуму для проведення таких зборів і цей протокол не містить підстав для звільнення з посади голови ЖБК і фактично цим протоколом позивачку не звільняли. На питання суду позивачка повідомила, що акт від 29.08.2014 року щодо відмови отримати кошти є вірним, вона дійсно не забажала отримати запропоновані їй кошти, оскільки вважає, що їй було запропоновано малий розмір коштів, не за весь липень 2014 року. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, проти заочного розгляду справи та ухвалення у справі заочного рішення не заперечує, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що відповідач абсолютно незаконно не провів розрахунки з позивачем в день звільнення і не зробив цього до теперішнього часу. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надійшло клопотання представника про перенесення судового засідання у звязку з перебуванням заявленого свідка у відпустці з 19.12.2015 року по 24.12.2015 року. При цьому, суд вважає повідомлені причини неявки представника відповідача в судове засідання неповажними, оскільки відсутні будь-які обставини, що вказували б на неможливість явки в судове засідання самого представника відповідача, а не свідка. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. При цьому, в матеріалах справи містяться письмові пояснення представника відповідача на подану позовну заяву зі змісту якої вбачається, що відповідач не визнає позовних вимог та просить відмовити у задоволення позову посилаючись на те, що ЖБК «Керамік» не може погодитися із заявою, оскільки зазначені вимоги позивача не обґрунтовані, не підтверджуються доказами, не ґрунтуються на нормах закону та не підлягають задоволенню. ЖБК «КЕРАМІК» є неприбутковою організацією, створений і діє у відповідності до Конституції України, Цивільного та Господарського кодексу України, Закону «Про кооперацію», на підставі [PERSON], прийнятого відповідно до Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого у Головному управлінні житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради та рішення установчих зборів на добровільних засадах, з метою надання житла та/або нежитлових приміщень (споруд) членам [PERSON] і членам їх сімей і для наступної експлуатації та управління будівлями (відповідно до п. 1.1 [PERSON] Відповідача). Позивачка зазначає, що була обрана головою ЖБК «Керамік» 15.05.1991 року відповідно до протоколу №3, однак зазначений протокол до суду не надає, а із одного аркуша трудової книжки не можливо встановити кому саме вона належить. Відповідач вказує, що позивачка зазначає, що пропрацювала на посаді голови:ЖБК «Керамік» до 01.08.2014 року, з якої звільнилась за особистою заявою на підставі наказу №20 від 01.08.2014 року, за ст. 38 [PERSON] України, отримала трудову книжку із відповідним записом, документи кооперативу передала новообраному голові ЖБК «Керамік» [PERSON] Відповідач вважає, що такі твердження позивача суд не може брати до уваги, оскільки вони не ґрунтуються на правді та суперечать фактичним обставинам справи. Відповідно до протоколу №2 ЖБК «КЕРАМІК», 02.07.2014 року відбулися загальні звітно-виборні збори відповідача. Збори були правомочними у зв'язку із присутністю більше ніж 2/3 діючого складу [PERSON]. На засіданні по питанню третьому слухали інформацію [PERSON], який доповів про необхідність виборів нового складу правління у звязку із тим, що діюче правління чолі з головою [PERSON] не проводила зборів, не інформувала членів ЖБК «КЕРАМ1К» про дії правління у виконанні їх потреб, не затверджувала і не звітувала на зборах про виконання фінансових планів діяльності, що є грубим порушенням [PERSON] ЖБК. По зазначену питанню було постановлено, зокрема: визнати діючий склад правління на чолі з головою [PERSON] нелегітимним і відсторонити від керівництва ЖБК. Виразити недовіру та відсторонити [PERSON] з посади [PERSON] правління ЖБК без збереження заробітної плати. Також було обрано новий склад правління та членів ревізійної комісії. Відповідач вказує, що таким чином, позивачка була звільнена з посади [PERSON] ЖБК 02.07.2015 року за ініціативи органу, який її обрав відповідно до протоколу №2 ЖБК «Керамік», а не за власним бажанням. Відповідно до ст. 147-1 [PERSON] України, працівники, які займають виборні посади, можуть бути звільнені тільки за рішенням органу, який їх обрав, і лише з підстав, передбачених законодавством. Відповідно до п. 8.1, 8.1.4 [PERSON] ЖБК «Керамік», вищим органом управління [PERSON] є загальні збори членів [PERSON], до компетенції яких, зокрема, належить обговорення і затвердження персони [PERSON], обраного прямим відкритим голосуванням членів [PERSON] тільки зі свого складу, з визначенням і затвердженням розмірів заробітної плати [PERSON]. А відповідно до п. 8.13 [PERSON] ЖБК «Керамік», [PERSON], зокрема, може бути достроково відкликаний за рішенням загальних зборів членів [PERSON]. Відповідач зазначає, що крім того ст. 38 [PERSON] України, на яку посилається позивач, передбачає, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. В супереч зазначеному, позивачка, перебуваючи на виборній посаді, не надала суду також заяву на звільнення, яка логічно повинна була бути поданою до уповноваженого органу за два тижні до звільнення. За твердженням відповідача, така заява відсутня, оскільки позивачка перевищивши свої повноваження, маючи доступ до документів самостійно зробила запис в трудовій книжці про своє звільнення та видала незаконний наказ №20 від 01.08.2014 року, який, на думку відповідача, не може бути прийнятий судом як належний та допустимий доказ. Незаконність зробленого запису у трудовій книжці та виданого наказу №20 від 01.08.2014 року підтверджується також протоколом №3 Загальних звітно-виборних зборів ЖБК «КЕРАМІК» від 22.07.2014 року, на яких було обрано нового [PERSON] правління [PERSON] Також на цьому засіданні було постановлено зобов'язати відсторонену голову правління [PERSON] передати новому складу правління на чолі з [PERSON] правління [PERSON] документи ЖБК, печатку, ключі від приміщень та іншу власність кооперативу по акту прийому-передачі. За твердженням відповідача, після переобрання голови ЖБК [PERSON] неодноразово звертався до [PERSON] з приводу належної передачі-приймання документів діяльності ЖБК, однак позивачка до цього часу не передала документи діяльності ЖБК ні голові, ні новому складу правління ЖБК та ухиляється від здійснення належної передачі документів. За твердженням відповідача, позивачка незаконно утримує документи діяльності ЖБК «Керамік» за період перебування її головою ЖБК. На думку відповідача, на момент підписання позивачем наказу про своє звільнення №20 від 01.08.2014 року, вона була вже відсторонена від посади, та повноваження голови були у [PERSON], а тому такий наказ підлягає скасуванню, а запис про звільнення в трудовій книжці позивача - скасуванню та виправленню. Відповідач зазначає, що у розпорядженні ЖБК «Керамік» відсутні документи, які б свідчили про те, що позивачу було призначено заробітну плату і її розмір. Позивач не надала жодних доказів щодо розміру її заробітної плати та законності нарахувань сум виплат, відображених у відомостях форми 5-ОК. За твердженням відповідача, про зловживання позивачем своїми службовими обовязками свідчить видатковий ордер від 04.08.2010 року про отримання позивачем грошових коштів у розмірі 3519,32 гривень нарахованої компенсації за невикористану відпустку з 1995 по 2008 рік. Розрахунок отриманої позивачем компенсації містить інформацію, що компенсація була нарахована за відпустку повної тривалості - 28 календарних днів за кожен рік, що є порушенням, оскільки відповідно до Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка складає 24 календарних дні. З розрахунку вбачається, що позивач використала відпустку за 2009 рік, а відповідно до ст. 80 [PERSON] України, забороняється ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд, також дану заборону містить і ст. 11 Закону України «Про відпустки». Відповідно до ст. 83 [PERSON] України - за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. За таких умов відповідач вважає, що будучи головою ЖБК позивачка сама допустила порушення чинного законодавства про працю та відпустки. Крім того, відповідач стверджує, що позивачка незаконно сама собі нараховувала компенсації щодо невикористаних відпусток, а також заявляє вимоги стосовно подальшої компенсації відпусток за минулі роки, на які вона сама ж вже нарахувала компенсацію. До такого висновку відповідач дійшов виходячи з відомостей зазначених у форми ОК-5, в якій один раз на рік зафіксовано значне збільшення надходжень у порівнянні з усіма місяцями відповідного року. Відповідач зазначає, що позивачка умисно затримує передачу належних речей та документів новому керівництву ЖБК, що унеможливлює відповідачу проведення вірних та своєчасних розрахунків по заробітній платі. Також відповідач вказує, що у зв'язку зі зміною керівника ЖБК та зміною зразків підписів у банку, заробітна плата за липень 2014 року виплачувалась 29.08.2014 року. За липень 2014 року позивачу було нараховано 71,25 грн. заробітної плати, на отримання якої її було запрошено, однак позивачка відмовилась від її отримання не погодившись із сумою, про що був складений відповідний акт про відмову в отриманні грошей. Враховуючи викладене відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа голова правління ЖБК «Керамік» [PERSON] в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріли справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне. За змістом наявної в матеріалах справи копії наказу №20 від 01.08.2014 року, позивачка була звільнена з 01.08.2014 року за своїм власним наказом як голови правління ЖБК «Керамік» (а.с. 4). Згідно копії сторінки №15 трудової книжки, позивачка була обрана на посаду голови правління кооперативу «Керамік» 15.05.1991 року та звільнена з посади за власним бажанням відповідно до ст. 38 [PERSON] України на підставі наказу №20 від 01.08.2014 року (а.с. 5). При цьому, відповідно до протоколу №2 загальних звітно-виборних зборів ЖБК «Керамік» від 02.07.2014 року, визнано діючий склад правління на чолі з головою [PERSON] нелегітимним і відсторонено від керівництва ЖБК. Виражено недовіру та відсторонено [PERSON] з посади голови правління ЖБК «Керамік» без збереження заробітної плати (а.с. 64-65). Також за змістом вказаного протоколу було обрано нове правління ЖБК у складі девяти осіб: [PERSON]. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Згідно наказу новообраного правління ЖБК «Керамік» №1/нк від 02.07.2014 року, позивачку звільнено з посади голови правління ЖБК «Керамік» на підставі рішення загальних зборів кооперативу з 02.07.2014 року (а.с. 123). Як вбачається з матеріалів справи, вказаний наказ про звільнення був продубльований наказом новообраного голови правління [PERSON] №2/нк від 22.07.2014 року зі змісту якого вбачається, що позивачка звільнена з посади голови правління з 02.07.2014 року (а.с. 77). Відповідно до ст.ст. 15, 16 Закону України «Про кооперацію», вищим органом управління кооперативу є загальні збори членів кооперативу. Виконавчим органом кооперативу є правління, яке очолює голова, повноваження якого визначаються статутом кооперативу. Виконавчий орган підзвітний вищому органу управління кооперативу і несе перед ним відповідальність за ефективність роботи кооперативу. Порядок обрання або відкликання членів правління та голови кооперативу, а також порядок проведення засідань правління кооперативу та прийняття ним рішень визначаються статутом кооперативу. За змістом ст. 34 Закону України «Про кооперацію», трудові відносини в кооперативних організаціях регулюються цим Законом, законодавством про працю, статутами кооперативних організацій та правилами їх внутрішнього розпорядку. Згідно п.п. 8.1.4, 8.13. [PERSON] ЖБК «Керамік», до компетенції загальних зборів належить обговорення і затвердження персони голови кооперативу, обраного прямим відкритим голосуванням членів кооперативу тільки зі свого складу, з визначенням і затвердженням розмірів заробітної плати голови кооперативу. [PERSON] кооперативу, члени правління і члени ревізійної комісії кооперативу, які винні в порушенні законодавства та [PERSON] кооперативу, чи в заподіянні шкоди інтересам кооперативу і його членам, або не спроможна виконувати свої обовязки, можуть бути достроково відкликані зі рішенням загальних зборів членів кооперативу. Відповідно до акту про присутність на зборах ЖБК «Керамік» від 02.07.2014 року, цим актом правління кооперативу підтвердило, що [PERSON] була присутня за зборах, які відбулись 02.07.2014 року і таким чином була обізнана про те, що відбулось на зборах та про її відсторонення від посади (а.с. 129). Поряд з цим, в судовому засіданні позивачка визнала, що дійсно була присутня за зборах кооперативу 02.07.2014 року, однак вважає їх недійсними. При цьому, жодних вимог про визнання загальних зборів кооперативу від 02.07.2014 року недійсними позивачка не висувала, тож рішення вказаних загальних зборів у встановленому законом порядку не оспорені та є чинними. Відповідно до акту про присутність на зборах ЖБК «Керамік» від 22.07.2014 року, цим актом правління кооперативу підтвердило, що [PERSON] була присутня за зборах, які відбулись 22.07.2014 року і таким чином була обізнана про те, що відбулось на зборах та про вибори нового правління і обрання нового голови правління (а.с. 131). Аналізуючи все наведене вище, суд приходить до висновку, що позивачка знала про своє відсторонення від посади з 02.07.2014 року та про обрання 22.07.2014 року нового голови правління ЖБК [PERSON], а отже не мала повноважень на видання як голова правління наказу про своє звільнення з 01.08.2014 року за власним бажанням. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на час винесенням позивачем відносно себе наказу про звільнення, вона вже була звільнена з займаної посади з 02.07.2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Жодних вимог про визнання недійсними рішень загальних зборів, визнання незаконними та скасування наказів про звільнення з 02.07.2014 року позивачем не заявлялось і за таких умов, аналізуючи встановлені судом обставини, суд вирішуючи справу по суті виходить з того, що звільнення позивача з посади голови правління ЖБК «Керамік» відбулось 02.07.2014 року. Враховуючи наведене, вимоги позивача про стягнення з відповідача повного розміру заробітної плати за липень 2014 року у сумі 2000,00 грн. є безпідставними. За змістом індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5, позивачу було нараховано заробітну плату за липень 2014 року в розмірі 86,96 грн. (а.с. 6). Згідно акту про відмову в отриманні коштів від 29.08.2014 року, що засвідчений головою, головним бухгалтером ЖБК «Керамік» та членами комісії, в звязку зі зміною керівництва ЖБК «Керамік» та зміною зразків підписів в ПАТ «Укрсоцбанк», заробітна плата за липень місяць 2014 року виплачується 29.08.2014 року. Нарахування заробітної плати [PERSON] проведено за 2 робочі дні, до моменту її відсторонення від посади. Заробітна плата з урахуванням податків склала 71,25 грн. [PERSON] була запрошена для отримання цих коштів. При видачі коштів вона відмовилась від отримання заробітної плати за липень, мотивуючи свою відмову тим, що не згодна з цією сумою. Сума заробітної плати за липень 2014 року [PERSON] була депонована (а.с. 128). В судовому засіданні позивачка підтвердила, що 29.08.2014 року їй дійсно були запропоновані кошти як заробітна плата за липень 2014 року однак вона відмовилась від їх отримання, оскільки їх розмір був малий та не відповідав заробітній платі за повний місяць липень 2014 року. За наведених обставин суд приходить до висновку про необхідність відмови позивачу у вимогах про стягнення заборгованості із заробітної плати за липень 2014 року у сумі 2000,00 грн. в повному обсязі, оскільки позивачка була звільнена з займаної посади з 02.07.2014 року, а належна їй до виплати заробітна плата в розмірі 71,25 грн. (нарахована з податками 86,96 грн.) не є спірною і жодних перешкод в отриманні цих коштів від відповідача для позивача не вбачається, адже сама позивачка не побажала отримувати ці кошти і вони були депоновані, що не перешкоджає позивачу отримати їх. Тобто з приводу суми 71,25 грн. (нарахованої з податками 86,96 грн.) спір між сторонами відсутній. Відповідно до ст. 47 [PERSON] України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 [PERSON] України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом ст. 117 [PERSON] України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Враховуючи, що позивачку було звільнено з займаної посади 02.07.2014 року, саме у цей день відповідач повинен був провести із нею розрахунок щодо виплати заробітної плати за липень 2014 року у розмірі 71,25 грн. (нарахованої з податками 86,96 грн.). Натомість відповідач запросив позивача за отриманням вказаної суми лише 29.08.2014 року мотивуючи це зміною керівництва та зміною зразків підписів у банку. Однак суд не може погодитись з такою позицією відповідача, оскільки положення ст. 116 [PERSON] є імперативними і в будь-якому разі розрахунок мав відбутись в день звільнення 02.07.2014 року. Крім того, в контексті положень ст.ст. 116, 117 [PERSON] України відсутність вини роботодавця у не виплаті належних працівникові сум має місце лише у разі наявності дій/бездіяльності самого працівника в неотриманні належних йому сум. Будь-які обставини та відносини організації поза межами трудових відносин з працівником, не можуть вказувати на відсутність вини роботодавця у не здійсненні вчасного розрахунку з працівником, що звільняє його від стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Поряд з цим суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має бути обмежений датами з 02.07.2014 року по 29.08.2014 року, тобто за період з дня звільнення по день коли позивачка сама відмовилась від отримання належних їй сум, отже після 29.08.2014 року відсутня вина відповідача у невиплаті позивачу належних при її звільнені сум. Згідно п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: л) інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. За змістом абзацу 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Ураховуючи, що звільнення [PERSON] відбулося 02 липня 2014 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат за попередні два місяці роботи, а саме за червень і травень 2014 року. Як вбачається зі змісту наявних в матеріалах справи індивідуальних відомостей про застраховану особу форму ОК-5, заробітна плата позивача за травень 2014 року становила 2000,00 грн., а за червень 2014 року 2000,00 грн. Згідно п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). 4000,00 грн. (сума заробітної плати за травень і червень 2014 року) : 38 (кількість робочих днів у травні та червні 2014 року) = 105,26 грн. (середньоденна заробітна плата). Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). 38 (кількість робочих днів у травні та червні 2014 року) : 2 = 19 (середньомісячне число робочих днів). 105,26 (середньоденна заробітна плата) х 19 (середньомісячне число робочих днів) х 1,99 (кількість місяців затримки розрахунку при звільненні) = 3979,88 грн. Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 3979,88 грн. Таким чином, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають до часткового задоволення в розмірі 3979,88 грн. Стосовно вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану відпустку за період 2009-2014 роки у розмірі 9059,74 грн. суд приходить до висновку, що такі вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачка стверджує, що вона не перебувала у відпустці в період 2009-2014 роки та не отримала компенсації за невикористану відпустку. Однак, жодних доказів не підтвердження таких вимог позивачка суду не надала та не зверталась до суду із будь-якими клопотаннями про витребування чи забезпечення доказів для підтвердження викладених нею обставин. При цьому, вивчивши зміст індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5 (а.с. 6) суд вбачає, що позивача отримувала дохід кожний місяць у 2009-2013 роках та шість повних місяців 2014 року. Будь-яких достовірних даних, належних і допустимих доказів про те, що позивачка не була в відпустці протягом 2009-2014 років та не отримала компенсації за невикористану відпустку матеріали справи не містять. Крім того, навіть якщо припустити, що позивачка дійсно в період 2009-2014 роки фактично не перебувала у відпустці, відомості зазначені у формі ОК-5 свідчать, що нею кожного року отримувався дохід по деяким місяцям року у більшому розмірі ніж інші місяці того ж року і здійснений судом розрахунок свідчить, що ці суми цілком могли бути компенсацією за невикористану відпустку, в тому числі і стосовно повністю відпрацьованих шести місяців 2014 року. Враховуючи, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, як і висновки суду не можуть будуватись на припущеннях про неотримання компенсації за невикористану відпустку, а дані форми ОК-5 не підтверджують, що протягом 2009-2014 року позивачка отримувала лише заробітну плату, у суду відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення компенсації за невикористану відпустку, оскільки такі вимоги не підтверджено будь-якими належними і допустимими доказами. Стосовно вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн., суд приходить до висновку, що такі вимоги мають бути задоволені частково, виходячи з наступного. Згідно ст. 237-1 [PERSON] України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В даному випадку суд вважає, що порушення права позивача на вчасне отримання всіх належних йому сум при звільненні призвело до моральних страждань позивача, порушення нормальних життєвих зв'язків та необхідності прикладання додаткових зусиль для організації свого життя не дивлячись на порівняно невеликий розмір належних позивачу при звільнені суд, адже позивач мала законне право розраховувати на отримання заробітної плати хоча б за два дні липня 2014 року вчасно для підтримання свого матеріального забезпечення, враховуючи, що позивачка є особою пенсійного, отже непрацездатного віку. Крім того, суд приймає до уваги, що порушення права на оплату праці, яке гарантоване Конституцією України, є загалом порушенням принципів побудови будь-якої цивілізованої, правової та соціальної держави, тож належний захист порушених прав працівників, має одне з пріоритетних значень. При цьому, враховуючи принципи розумності, справедливості, співмірності, а також порівняно невеликий термін прострочення виплати, суд вважає за необхідне зменшити розмір заявленої до стягнення моральної шкоди і визначити грошове відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини душевних страждань та ступеня вини відповідача, у розмірі 1500,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial