Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

03 листопада 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом. В обґрунтування позову вказав, що він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільних дітей: [PERSON] та [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано 13.10.2010 року. Після розірвання шлюбу діти стали проживати з відповідачем. Позивач сплачує аліменти на утримання дітей у розмірі не менше як 3800 грн. щомісячно. Відповідачу цих коштів постійно не вистачало, з цього приводу вона звернулась до суду з позовом про стягнення додаткових витрат на дітей, неодноразово збільшувала позовні вимоги. Рішенням суду від 23.08.2016 року з позивача стягнуто 4582 грн., та на вказане рішення позивач подав апеляційну скаргу. Після подачі ним скарги відповідач стала агресивно ставитись до позивача та руйнувати його відносини з дітьми. До цього моменту позивач вільно бачився та спілкувався з дітьми. Після того як відповідача стала чинити перепони та настроювати дітей проти позивача на підґрунті фінансових питань, позивач звернувся до Управління-служби у справах дітей Шевченківської районної у м.Дніпрі ради щодо проведення роз`яснювальної роботи про неприпустимість маніпулювання дітьми з метою тиску на позивача. Управлінням-службою у справах дітей Шевченківської районної у м.Дніпрі ради було винесено рішення від 30.09.2016 року про право позивача на участь у вихованні дітей та встановлений графік для участі у вихованні та спілкуванні з дітьми. Проте відповідач ігнорує це рішення. Відповідач постійно погрожувала позивачу, шантажувала, що вона буде писати у різні органи щодо перевірки фірм, де працює позивач, в зв`язку з чим позивач був змушений написати заяву до поліції щодо протиправних дій відповідача. Цими діями відповідач наносить душевні страждання позивачу і дітям. Так, за результатами психодіагностичного обстеження сина встановлено, що його стан має ознаки тривожності у зв`язку з матеріальним становищем сім`ї та спроможністю батьків забезпечити його потреби. Відповідач витрачає аліменти нецільовим способом, з цього приводу позивач звернувся до Управління-служби у справах дітей Шевченківської районної у м.Дніпрі ради. Відповідач всім розповідає, що буде позбавляти позивача батьківських прав. Після марних спроб вирішити дане питання мирним шляхом позивач був змушений подати до суду позов про усунення перешкод щодо участі у вихованні дітей, але відповідач умисно затягує розгляд справи. Моральна шкода позивача полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав та зазнає у зв`язку з тим, що відповідач зруйнувала його відносини з дітьми та продовжує виставляти позивача у негативному світлі перед дітьми. Дії відповідача позбавляють позивача його права на виховання та спілкування з рідними дітьми. З урахуванням викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в сумі 110000 грн., та судові витрати в сумі 1650 грн. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 01 грудня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі, та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач в судове засідання не з`явився, просив розглядати справу в його відсутність, позовні вимоги підтримав. Відповідач був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи за останнім відомим місцем реєстрації, в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2019 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 листопада 2004 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження. Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] сплачує аліменти на утримання дітей, що підтверджується довідками з Приватного будівельно-монтажного підприємства «Строітель-П», ТОВ «ІР Днепр», ТОВ «Деналлі Груп», ТОВ «НПП Сервіс Комплект», ТОВ «Рім-Буд». Рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Дніпропетровську ради № 278 від 30 вересня 2016 року визначено години для участі у вихованні та спілкуванні батьку [PERSON] з дітьми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , а саме: -2 рази на місяць в один з вихідних днів з 10.00 до 15.00 години; - 2 рази на тиждень в будні дні (за вибором батька) з 18.00 до 20.00 год.; - 14 днів влітку для оздоровлення дітей на морі (у випадку поїздки батька на відпочинок); - 3 дні на зимових канікулах; - в період спілкування батька з дітьми, батько відвідує всі заняття, секції згідно графіку дітей та повідомляє матір про місце знаходження дітей, якщо час відвідування співпадає з графіком; - двічі на рік приймати участь в батьківських зборах, що стосується кожної дитини. Позивач стверджує, що відповідач не виконує рішення органу опіки, перешкоджає йому спілкуватися з дітьми, на підтвердження чого надав наступні докази: копію своїх заяв голові Шевченківської районної у м.Дніпрі ради від 16.09.2016 року, 05.10.2016 року, 23.11.2016 року, 13.04.2017 року, 12.05.2017 року, 19.06.2017 року, від 01.08.2017 року, від 06.09.2017 року, від 13.09.2017 року, від 02.10.2017 року, від 26.10.2017 року, від 11.04.2018 року; голові Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 20.06.2017 року; начальнику управління Індустріальної районної у м.Дніпрі ради від 30.06.2017 року; повідомлення в Індустріальне відділення поліції від 21.06.2017 року про вчинення [PERSON] , кримінального правопорушення за ч.2 ст.189 КК України. Відповідно ст. 150 СК України, встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, до яких, серед інших, належить і обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ст.158 СК України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Отже, основними елементами для відшкодування моральної шкоди за ст. 1167 ЦК України є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а за ст. 1173 ЦК України - наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Згідно з п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи. Відсутність хоча б однієї складової виключає обов`язок по відшкодуванню шкоди. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, в силу вимог ст.ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Аналізуючи докази, надані позивачем, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів протиправності дій відповідача в частині невиконання рішення органу опіки, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини відповідача в її заподіянні. Так, надані позивачем копії заяв до Шевченківської районної у м.Дніпрі ради, Дніпропетровської облдержадміністрації тощо свідчать лише про особисте ставлення позивача до дій відповідача, до того ж, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами склалися неприязні стосунки, що серед іншого, виразилося в подачі численних позовів до суду як [PERSON] , так і [PERSON] з приводу утримання та виховання дітей, а також вбачається з переписки між сторонами. При цьому суд звертає увагу, що позивачем надано лише один лист-відповідь голови Шевченкіської районної у місті Дніпрі ради від 26.04.2017 року на звернення позивача, з якого вбачається, що порушень закону в діях відповідача не встановлено. Скріншоти переписки позивача з дітьми, надані позивачем в якості доказу, дійсно свідчать, що діти не проявляють бажання зустрічатися з батьком, так на пропозицію батька зустрітися Даніл неодноразово відповідає «Не могу, уроки» (наприклад, 18.10.2017 року, 24.10.2017 року), Евєліна відповідає «Извини, я занята» (20.03.2017 року), проте з цієї переписки також не вбачається, що саме мати дітей перешкоджає зустрічам батька з дітьми. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінивши у сукупності досліджені судом докази з точки зору їх належності, допустимості, достатності та достовірності, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги. Враховуючи наведене, відсутні передбачені ст.ст. 1166, 1167 ЦК України для цивільної відповідальності [PERSON] щодо відшкодування позивачу завданої моральної шкоди. Оскільки судом під час розгляду справи не встановлено, що відповідачем були порушені права позивача, а також не встановлено, що з вини відповідача позивачу була завдана моральна шкода, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed