Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

03 грудня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , зняти його з реєстрації та квартирного обліку. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що вона є наймачем квартири [ADDRESS] . Відповідач по справі її колишній чоловік, з яким позивач розлучена на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2012 року. Факт не проживання відповідача в квартирі [ADDRESS] підтверджується актом перевірки фактичного проживання (не проживання) від 02 грудня 2020 року. Позивач вважає, що відповідач [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , у зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 11 січня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, згідно якої позов підтримала у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с. 22). Відповідач в судове засідання не з`явився, вважається таким, що повідомлений належним чином, оскільки судові повістки направлялися за місцем його реєстрації, також, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.21), а тому, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд, з погодження позивача, провів заочний розгляд справи. Представник третьої особи Черкаської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Представник третьої особи Будинкоуправління № 1 Гвардійської КЕЧ району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності (а.с.17). На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі ордеру № 28 від 30 січня 1990 року, [PERSON] , на сім`ю, яка складається із: дружина [PERSON] та дочка [PERSON] , Гвардійською КЕЧ району було надано право на заняття квартири [ADDRESS] (а.с.6). В зазначеній квартирі зареєстровані: основний квартиронаймач [PERSON] та його дружина [PERSON] , що стверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацією від 30 листопада 2020 року № 370 (а.с.5). Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 7). Суду надано копію акту перевірки фактичного проживання (не проживання) від 03 грудня 2020 року по [ADDRESS] , складений депутатом Черкаської селищної ради округу № 5, у відповідності до якого сусіди підтвердили той факт, що [PERSON] не проживає за адресою реєстрації місця проживання з 2010 року, його місце проживання не відомо (а.с. 8). Відповідно до ч. 2\~ст. 76 ЦПК України,докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України,належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування.Сторони мають\~право обґрунтовувати\~належність конкретного\~доказу для\~підтвердження їхніх\~вимог або\~заперечень. Відповідно до ст. 78 ЦПК України,суд не\~бере до\~уваги докази,\~які одержані\~з порушенням\~порядку,\~встановленого законом.Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Основним законодавчим актом у сфері регулювання житлових відносин є Конституція України та Житловий кодекс України, прийнятий у 1983 році. (далі - ЖК України). 17 липня 1997 року Україна ратифікувала римську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенцію), а також Перший протокол та протоколи №№ 2, 4, 7 та 11 до цієї Конвенції. Певна увага приділена у Конвенції правам людини, що пов`язані з житлом. Так, п. 1 ст. 8 Конвенції встановлює, що кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його родини за ним зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців, а ст. 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, проводиться виключно в судовому порядку. У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). У відповідності до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.85 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Оцінивши зібрані у справі докази і з`ясувавши обставини спору, суд вважає, що відповідачі без поважних причин не проживають в спірній квартирі більше шести місяців. Поважних причин, передбачених ст. 71 ЖК України, при яких житлове приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, судом не встановлено. \~ \~ \~ \~ \~Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно зі\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В свою чергу, відповідачем по справі до суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених позивачем у позові. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, суд вважає, що [PERSON] , не проживаючи в наданому йому житловому приміщенні понад шість місяців, втратив право користування ним, з підстав, визначених ст. 71 ЖК України. Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем з приводу користування житловим приміщенням суду не надано. При цьому, позовні вимоги позивача про примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають, з огляду на те, що зняття з реєстрації місця проживання проводиться відповідним органом реєстрації на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, що набрало законної сили, а не судом. Крім того, відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачений позивачем, при подачі позову, судовий збір у розмірі 840,80 грн. (а.с.1, 23). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial