Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-05 00:00:00

03 квітня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної у сфері нормотворчої діяльності (в результаті прийняття органом державної влади нормативно правового акту, що був визнаний незаконним та скасований), в якому просить суд стягнути з Державного бюджету України відшкодування заподіяної в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акту закону, визнаного неконституційним, матеріальної шкоди у виді недоотриманої пенсії внаслідок утримання сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору за період з 01.02.2015 по 30.06.2016 у\~загальному розмірі 10\~255,71 грн. шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Головним управлінням Державної казначейської служби України в Запорізькій області та Державною казначейською службою України. В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 01.09.2014 року він є пенсіонером за вислугою років та обслуговується у Головному управлінні ПФУ в Запорізькій області. Згідно з довідкою № 221/02.31-10 від 04.02.2020, виданою відповідачем Головним управлінням ПФУ в Запорізькій області, починаючи з 01.02.2015 року по 30.06.2016 року з пенсії позивача здійснювались відрахування податку на доходи фізичної особи у розмірі 9\~323,45 грн. та військового збору у розмірі 932,26 грн., а всього на загальну суму 10\~255,71 грн. Таким чином, пенсія, яка нараховувалася позивачу, щомісячно зменшувалася на суми ПДФО та військового збору, які утримував відповідач Головне управління ПФУ в Запорізькій області. Вказане відрахування ПДФО та військового збору з пенсії позивача здійснювалось відповідачем Головним управлінням ПФУ в Запорізькій області на підставі підп. 164.2.19 п. 164.2. ст. 164 Податкового кодексу України , яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Це положення ПК України було доповнено Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII. Внаслідок застосування даної норми відбулось фактичне звуження змісту та обсягу прав позивача на майно, зокрема, пенсійні виплати, на які він міг очікувати відповідно до норм законодавства чинного на момент виникнення відповідних прав. Рішенням від 27.02.2018 №1-р/2018 Конституційного суду України\~положення Податкового кодексу\~України визнано неконституційними, у зв`язку із чим, позивач вважає, що йому заподіяно матеріальну шкоду у виді утриманих податків з доходів фізичних осіб та військового збору в сумі 10255, 71 грн. за період з 01.02.2015 року по 30.06.2016 року, тому позивач просить позов задовольнити та стягнути з Державного бюджету України шляхом списання\~коштів з\~Єдиного казначейського\~рахунку Головним\~управлінням Державної\~казначейської служби\~України в\~Запорізькій області\~та Державною\~казначейською службою\~України на його користь шкоду, завдану законом, що визнаний неконституційним. Ухвалою суду від 08.04.2020 року прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі. 29.04.2020 року на адресу суду від представника відповідача Головного управління\~Пенсійного фонду\~України в\~Запорізькій області надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні у повному обсязі, посилаючись на те, що дії відповідача за вказаний позивачем період є правомірними, а тому позовні вимоги є необґрунтованими. 30.04.2020 року на адресу суду від представника Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні у повному обсязі, посилаючись на те що згідно з положеннями Закону України (додаток 3) від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ „Про Державний бюджет України на 2020 рік передбачено лише загальнодержавні видатки на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб (бюджетна програма КПКВК 3504030, яку закріплено за Державною казначейською службою України). Оскільки на поточний рік вказаним Законом України не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної у сфері нормотворчоі діяльності, то і відповідного рахунку для відшкодування такого виду шкоди в Державній казначейській службі України не відкрито. Крім того,\~Рішенням Конституційного\~Суду України\~від 27.02.20її\~по справі\~№ 1-6/2018\~положення абзацу\~першого підпункту\~164.2.19\~пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнано неконституційним, та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Відповідно до частин 1, 2 статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухваленні або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. В статті 91 Закону України від 13 липня 2017 № 2136-УІІ «Про Конституційний Суд України» передбачена аналогічна норма, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 по справі № 1- від 09.02.1999 по справі № 1-рп/99, від 05.04.2001 по справі № 3-рп/2001, 13.03.2012 по справі № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття закону чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичні факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії яке вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового аі не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Отже,\~до прийняття\~Конституційним Судом\~України рішення\~від 27.02.2С\~по справі\~№ 1-6/2018,\~положення абзацу\~першого підпункту\~164.2.19\~пункту 164.2 статті 164 ПК України підлягали застосуванню у відповідності до чинного на той момент законодавства. Оскільки дія Конституційного Суду України від 27.02.2020 по справі № 1-6/2018 не поширюється на юридичні факти, що виникли до прийняття такс рішення, то наданий позивачем розрахунок матеріальної шкоди за період з 01.02.20 по 30.06.2016 не може братись до уваги. Крім того, відповідно до частини 3 статті 152 Конституції України матеріальна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Норми частини третьої статті 152 Конституції України не є нормами прямої , і мають відсилочний характер, що передбачає наявність законодавчо врегульовано порядку та механізму, який би регулював відносини щодо відшкодування шкод завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними. Таким чином, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, мають визначатись спеціальним законом, який станом на сьогоднішній день не прийняти а до прийняття такого закону відшкодування державою шкоди відповідно до частини третьої статті 152 Конституції України на підставі загальних правил здійснюватись не може. Отже, оскільки на сьогодні механізм відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами та діями, що визнані неконституційними, будь-яки законом не врегульований, то у позивача відсутні правові підстави для стягнення матеріальної шкоди. Визнання Конституційним Судом України окремих положень закон; неконституційними не вважається тотожним визнанню нормативно-правового акту незаконним. Наведені позивачем підстави позову не містять посилань на порушення ним питання про визнання незаконними та скасування нормативно-правового акту саме органу пенсійного фонду. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України в судовому порядку судом не визнані незаконними та не скасовані. В свою чергу, положення статті 1175 ЦК України підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. У разі, коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним Судом України неконституційними та у зв`язку з цим втрачають чинність, вказана норма не підлягає застосуванню. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з Державного бюджету України матеріальної шкоди у розмірі 10 255,71 грн. шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Головним управлінням Державної казначейської служби України в Запорізькій області та Державною казначейською службою України. Відповідно до Положення про єдиний казначейський рахунок, затвердженого наказом Державного казначейства України від 26.06.2002 № 122, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18.07.2002 за № 594/6882, єдиний казначейський рахунок - це консолідований рахунок, відкритий в Національному банку України Державній казначейській службі України, а не Головному управлінню для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України та який не є рахунком для відшкодування шкоди. Щодо позовної\~вимоги щодо\~покладення на\~відповідачів судових\~витрат,\~пов`язаних із\~розглядом справи,\~відповідач зазначає,\~ що\~Головне управління\~є неналежним\~відповідачем,\~жодним чином не порушувало прав позивача у зв`язку з чим не повинна відповідати власними коштами передбаченими на утримання установи, за дії або бездіяльність органу пенсійного фонду. 30.04.2020 року на адресу суду від представника Державної казначейської служби України надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні у повному обсязі, посилаючись на аналогічні обставини зазначені у відзиві представником Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає та просить їх задовольнити. В судове засідання представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за його відсутності. В судове засідання представники відповідачів Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, Державної казначейської служби України не з`явилися, причину неявки суду не повідомили. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що з 01.09.2014 року позивача [PERSON] є пенсіонером за вислугою років та перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в Запорізькій області. Згідно з довідкою № 221/02.31-10 від 04.02.2020, виданою відповідачем Головним управлінням ПФУ в Запорізькій області, починаючи з 01.02.2015 року по 30.06.2016 з пенсії позивача здійснювались відрахування податку на доходи фізичної особи у розмірі 9\~323,45 грн. та військового збору у розмірі 932,26 грн., а всього на загальну суму 10\~255,71 грн. Рішенням від 27.02.2018 року №1-р/2018 Конституційного суду України\~положення Податкового кодексу\~України визнано\~неконституційними,\~у зв`язку\~із чим,\~позивач вважає,\~що йому\~заподіяно матеріальну\~шкоду у\~виді утриманих\~податків з\~доходів фізичних\~осіб та\~військового збору\~в сумі\~10255,71\~грн.,\~тому позивач\~просить позов\~задовольнити та\~стягнути з\~Державного бюджету\~України шляхом\~списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Головним управлінням Державної казначейської служби України в Запорізькій області та Державною казначейською службою України. Щодо заперечень відповідача суд зазначає, що Головне управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області є належним відповідачем, що підтверджується матеріалами та судовою практикою. Наявність збитків підтверджується оригіналами документами, які долучено позивачем до позову. Доводи відповідача про відсутність вини посадових осіб є помилковим та не ґрунтуються на нормах законодавства. Згідно зі\~ст.\~1175\~ЦК України шкода, завдана фізичній особі в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акту, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Вищезазначена норма є спеціальною по відношенню до положення ст. 1173 ЦК України, оскільки для її застосування необхідні певні особливі умови, а саме: завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акту та визнання такого нормативно-правового акту незаконним та його скасування. Відповідно до\~ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сімї у випадках, визначених цим Законом. За період з лютого 2015 року по червень 2016 року з пенсії позивача утримано податок на доходи фізичних осіб і військовий збір всього на суму 10255,71 грн., що підтверджується листом Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області вих. №221/0231-10 від 04.02.2020. Рішенням Конституційного Суду України №1р/2018 від 27 лютого 2018 року визнано таким, що не відповідає Конституції України(є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2\~статті164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено. Пункт 164.2 статті 164\~Податкового кодексу\~України було доповнено новим підпунктом 164.2.19Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII, внаслідок чого відбулось фактичне звуження змісту та обсягу прав позивача на майно, зокрема, пенсійні виплати, на які вона могла очікувати відповідно до норм законодавства чинного на момент виникнення відповідних прав. Відповідно до\~ст.\~16\~ЦК \~України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до статті 56\~Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно\~ст. 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Статтею 22\~Цивільного кодексу\~України гарантовано право особі, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, на відшкодування збитків. Частиною 2 цієї статті визначено, що збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно ч.3\~ст.22\~Цивільного кодексу\~України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно зі\~ст.\~1175\~Цивільного кодексу\~України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування (ч.3\~ст.82 ЦПК України). Норми абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2. статті 164\~Податкового кодексу\~України втратили чинність з 27 лютого 2018 року, з моменту прийняття Рішення Конституційного Суду України. Суд підтвердив неконституційність норми Податкового кодексу, що існувала з 2014 року, тобто мав місце факт триваючого порушення прав позивача, що припинено з 27.02.2018 року. Отже, позивач недоотримав дохід у вигляді утриманого податку на доходи фізичних осіб та військового збору з пенсійних виплат. Суб`єктом відшкодування завданої шкоди є держава і шкода відшкодовується за рахунок державного бюджету. Статтею 25\~Бюджетного кодексу\~України передбачено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відповідно до п.п. 4, 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ №845 від 03.08.2011 року, визначена судом сума підлягає стягненню за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з відповідного рахунку органом Казначейства. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної у сфері нормотворчої діяльності (в результаті прийняття органом державної влади нормативно правового акту, що був визнаний незаконним та скасований), підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved