Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

02 серпня 2016 року позивач [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], звернувся до Балаклійського районного суду Харківської області з позовною заявою до Приватного підприємства «Міловське» (далі по тексту ПП «Міловське»), у якій просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки без номеру від 18 травня 2007 року, укладений на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серії Р2 № 754201, між [PERSON] та ПП «Міловське», площею 4,2665 га, зареєстрований в державному реєстрі земель 19 вересня 2007 року за № 040768300011, та скасувати реєстраційний запис № 040768300011 від 19 вересня 2007 року в державному реєстрі земель про реєстрацію вказаного договору оренди земельної ділянки, вчинений Балаклійським районним відділом ХРФ ДП ЦДЗК. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серії Р2 № 754201, виданого на підставі розпорядження голови Балаклійської районної державної адміністрації № 360 від 26.12.2002, йому була передана у приватну власність земельна ділянка, площею 5,2565 га, розташована на території Міловської сільської ради Балаклійського району Харківської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з присвоєнням кадастрового номеру 6320284000:02:000:0011. 08 серпня 2013 року на підставі договору оренди, укладеного між ним та ТОВ «Успіх Слобожанщини», він передав зазначеному товариству земельну ділянку. площею 4,2665 га, у строкове платне користування. Про існування договору оренди земельної ділянки, нібито укладеного між ним та ПП «Міловське», йому не було відомо, оскільки ні договору, ні додатків до договору він не підписував. Лише після отримання ним у липні 2016 року копії ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 11.07.2016 року про відкриття провадження у справі за позовом ПП «Міловське» до Реєстраційної служби Балаклійського РУЮ Харківської області, треті особи: відділ Держгеокадастру у Балаклійському районі Харківської області, ТОВ «Успіх Слобожанщини», [PERSON], йому стало відомо про існування договору оренди належної йому земельної ділянки, укладеного з ПП «Міловське». Особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не зявилися, про час і місце його проведення були повідомлені належним чином. Представник позивача [PERSON] подала заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання, призначене на 28.12.2016 року, не з»явився, надав заяву, в якій просив справу розглянути без його участі на розсуд суду. Представник третьої особи - відділу з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Балаклійської районної державної адміністрації Харківської області подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Третя особа - відділ Держгеокадастру в Балаклійському районі Харківської області свого представника до суду не направив, заяв, клопотань не надходило. За таких обставин суд вважає можливим ухвалити рішення за відсутності осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії Р2 № 754201, виданого 27.12.2002 року Балаклійською райдержадміністрацією Харківської області, [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 5,2565 га (з них: 4,2665 га - рілля, 0,9900 га - пасовища), передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Міловської сільської ради Балаклійського району Харківської області (а.с. 12-15). У договорі оренди земельної ділянки (без зазначення номеру) від 18 вересня 2007 року зазначено, що [PERSON] (орендодавець) передав, а ПП «Міловське» (орендар) прийняв у строкове платне користування земельну ділянку площею 4,2665 га на строк десять років (а.с. 6-11). Відповідно до акту визначення меж земельної ділянки в натурі та акту прийому-передачі земельної ділянки відповідно до договору оренди землі від 18.05.2007 року на виконання договору оренди земельної ділянки було визначено межі земельної ділянки в натурі, [PERSON] передав, а ПП «Міловське» (орендар) прийняв земельну ділянку у строкове платне користування (а.с. 10, 11). Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 10371/12803 від 12.12.2016, складеного судовими експертами Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Засл. Проф. [PERSON], підписи від імені [PERSON] у договорі оренди земельної ділянки від 18 вересня 2007 року, укладеному між [PERSON] та ПП «Міловське», акті визначення меж земельної ділянки в натурі від 18 травня 2007 року, акті приймання-передачі земельної ділянки відповідно до договору оренди від 18 травня 2007 року, розташовані у рядку «Орендодавець», виконані не [PERSON], а іншою особою (а.с.). Частиною другою ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За змістом ч. 1 ст. 210 ЦК України, правочин, який підлягає державній реєстрації є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України). Відповідно до ст. 18 Закону України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, у виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» визначені істотні умови договору оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Зважаючи на те, що договір оренди земельної ділянки від 18 вересня 2007 року позивач не підписував, що підтверджено висновками судово-почеркознавчої експертизи, тобто було відсутнє вільне волевиявлення позивача на укладення оскаржуваного договору оренди, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Посилання відповідача у запереченнях щодо неодноразового прийняття орендної плати позивачем, що свідчить про вчинення ним дій, спрямованих на схвалення договору оренди, суперечить розясненням абз. 4 п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, відповідно до якого виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено судом, позивач довідався про порушення свого права, тобто про наявність оскаржуваного договору оренди земельної ділянки, лише у липні 2016 року, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності. Посилання відповідача на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладання оскаржуваного договору, суперечить положенням статті 261 ЦК України. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 22 квітня 2015 року по справі № 6-48цс15. Відтак суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати: 551,20 грн судового збору за подання до суду позовної заяви, 275,60 грн судового збору за подання заяви про забезпечення доказів та 8076,40 грн витрат на оплату судово-почеркознавчої експертизи. На підставі ст. ст. 203, 207, 210, 215, 261, 627, 368 ЦК України, ст. 125 Земельного кодексу України, ст. ст. 15, 18 Закону України «Про оренду землі»,

Outcome: approved