Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

03.02.2014 року позивач звернувся до суду із позовом, яким просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором займу від 13.03.2013 року з урахуванням індексу інфляції у розмірі 57264,90 грн., три проценти річних за період прострочення - 154,18 грн., а всього 57419,80 грн., а також просив стягнути моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн. та судові витрати. Позивач у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, а також мотиви на його обгрунтування та суду пояснив, що 13.03.2013 року він позичив гроші відповідачу на строк до 13.12.2013 року, але гроші відповідач досі не повернув, у зв'язку з чим просив суд стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням індексу інфляції, трьох процентів річних, моральну шкоду і та судовий збір. Позицію позивача підтримав у судовому засіданні його представник. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у зв'язку з чим суд ухвалив розглянути справу у його відсутність на підставі ч.4 ст.169 ЦПК України та ухвалити заочне рішення. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 13.03.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти у розмірі 56980,00 грн., які останній зобов'язався повернути до 13.12.2013 року, що підтверджується розпискою [PERSON] від 13.03.2013 року. (а.с. 4) Стаття 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язуєте повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з вимогами ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 631 ЦК України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу (ст. 1054 ЦК України), інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно ст. 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. Саме наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Оскільки розписка від 13.03.2013 року на час розгляду справи судом знаходиться у позивача, це свідчить про невиконання відповідачем боргового зобов'язання. Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за договором позики у розмірі 56980,00 грн. є законними та обґрунтованими, а тому в цій частині позовні вимоги задовольняються судом повністю. Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення інфляційних нарахувань та стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання грошових зобов'язань, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 530 Цивільного Кодексу України передбачено зобов'язання підлягають виконанню у вказаний в договорі строк, а якщо строк визначений моментом вимоги, то протягом семи днів з моменту отримання вимоги кредитора. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернуту суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно ст. 625 ч. 2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до розрахунку позивача індекс інфляції за весь час прострочення повернення позики становить 284,90 грн. Три проценти річних від простроченої суми становлять 154,18 грн. Таким чином, з урахуванням наведеного, в цій частині позовні вимоги також визнаються судом законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній чи юридичній особі неправомірним рішенням, діями чи бездіяльністю, компенсується особою, заподіяною її, при наявності її вини окрім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Статтею 23 Цивільного Кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 3. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. П.3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. А згідно п.п. 4,5 зазначеної постанови Пленуму - відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз наведених обставин та вимог Закону дозволяє суду зробити висновок про те, що позивачем не надано суду належні та допустимі докази того, що винними діями відповідача йому була спричинена моральна шкода, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки таке право не передбачено спеціальним законодавством, що регулює правовідносини, які виникли між сторонами. В даному випадку умовами укладеного сторонами договору зобов'язань про відшкодування моральної шкоди не передбачено. А в цілому позов задовольняється судом частково. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 580,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial