Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

02 лютого 2021 року [PERSON] звернулась до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позову вказує, що [INFO] у неї із Відповідачем народився син - [PERSON] . Вказує, що син постійно проживає з нею. Зазначає, що 30 вересня 2020 року Рівненським міським судом Рівненської області у справі №569/14428/20 було видано судовий наказ, яким стягнено з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини, [PERSON] , в розмірі ј заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 07 вересня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів №1875 від 12 січня 2021 року, Відповідачем періодично сплачуються аліменти. Нині у Відповідача існує заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 6725,50 грн. З боку Відповідача постійно створюються перешкоди у вигляді відмови для виїзду дитини за кордон на відпочинок та оздоровлення, що є порушенням прав та інтересів дитини. Нею, було направлено лист до Відповідача з метою врегулювання питання дозволу дитини на виїзд з України, шляхом укладання письмової нотаріально посвідченої згоди, що підтверджується поштовим відправленням №330131 1218370. Проте, визначення місця проживання їхнього малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , юридично не закріплено, внаслідок чого дана обставина позбавляє можливості у реалізації прав дитини на відпочинок та оздоровлення за кордоном. Тому з метою врегулювання даного питання необхідно в судовому порядку закріпити місце його проживання разом з нею. У зв`язку з цим звертається до суду з даним позовом. Позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовільнити. Позивач в судовому засіданні пояснила, що між стронами існує спір з приводу інтересів дитини (здоровя, виховання), позивач не зявлявся до нотаріуса надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, під час розгляду справи було видане розпордяження про визначення способу участі у виховання дитини того з батьків хтопроживає окремо від неї, тобто для батька [PERSON] . Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, вказали, що між сторонами відсутній предмет спору, оскільки відповідач погоджується з тим, що син буде проживати з матір`ю. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради в судове засідання не з`явились, подали до суду заяву, в якій вказали, що розгляд справи проводити у їхню відсутність. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] у Позивача із Відповідачем народився син - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 27 жовтня 2015 року. Син постійно проживає з [PERSON] , за адресою [ADDRESS] , що підтверджується Відомостями про реєстрацію місця проживання особи від 06 листопада 2015 року 30 вересня 2020 року Рівненським міським судом Рівненської області у справі №569/14428/20 було видано судовий наказ, яким стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини, [PERSON] , в розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 07 вересня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів №1875 від 12 січня 2021 року, Відповідачем періодично сплачуються аліменти. Станом на 31.12.2020 року у Відповідача існує заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 6725,50 грн. [PERSON] було направлено лист до Відповідача з метою врегулювання питання дозволу дитини на виїзд з України, шляхом укладання письмової нотаріально посвідченої згоди, що підтверджується поштовим відправленням №3301311218370. Згідно акту від 01.02.2021 року вбачається, що батько дитини [PERSON] до нотаріуса для надання згоди для виїзду дитини за кордон не з`явився. 08.04.2021 року Рівненський міський голова видав розпорядження №398-р визначити спосіб участі батька [PERSON] у вихованні сина [PERSON] , [INFO] , встановивши можливість побачень з дитиною: щовівторка та щопятниці з 17.00год. до 20.00 год.; ІІ та ІV субботу місяця з 10.00 год. До 20.00 год. Неділі; спільний відпочинок з дитиною протягом 2-ох тижнів у літній період. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як вбачається із заяви поданої Службою у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, що спір між батьками відсутній, а отже в органу опіки та піклування не має правових підстав для підготовки висновку. Посилання відповідача щодо відсутності предмета спору, ураховуючи той факт, що ним не заперечується проживання неповнолітнього сина з позивачем за місцем її реєстрації та проживання, є безпідставним з огляду на таке. Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 456/47/18 (провадження № 61-2018св19). Отже, незважаючи на те, що відповідач не заперечує проти проживання дитини з матірю, та враховуючи, що позивач підтримує свої позовні вимоги у повному обсязі та зазначає, що спір щодо визначення місця проживання дитини існує і, без його вирішення у судовому порядку позивач не може насамперед в повній мірі забезпечити інтереси та розвиток дитини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved