Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

03.11.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору оренди землі, скасування його державної реєстрації, зобов»язання передати земельну ділянку, та відшкодувати судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав частково - в частині визнання недійсним договору оренди землі, скасування його державної реєстрації, зобов»язання передати йому земельну ділянку площею 5,9 га. В частині відшкодування судових витрат вимоги не підтримав і суду показав, що йому на підставі сертифікату з 26.01.2005 року належить право на земельну частку(пай) площею 5,9 умовних кадастрових га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану за межами селища Дробишеве м. Красний Лиман Донецької області. Вказана земельна частка(пай) на підставі сертифікату серії ДН № 0176432, виданого 08.07.1996 року та зареєстрованого в цей же день у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 5623, раніше належала бувшому члену КСП ім.. Калініна [PERSON], але позивач прийняв її у спадщину. Як спадкодавець так і позивач довгий час не користувалися вказаною земельною часткою і на підставі договорів оренди землі, які неодноразово переукладалися, вказана частка разом з іншими не витребуваними частками(паями) була передана Дробишевською селищною радою в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідачу [PERSON], який і використовує її до теперішнього часу за призначенням. Рішенням Краснолиманської міської ради Донецької області від 26.02.2015 року позивачу було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі. Але при виготовленні вказаної документації позивачу стало відомо, що частина земельної частки(паю) накладається на земельну ділянку, яка передана 03.07.2012 року відповідачу [PERSON] в оренду. Тому йому було відмовлено в передачі у власність земельної частки(паю) після винесення її меж на місцевості. Він звертався до відповідача та Дробишевської селищної ради з проханням повернути йому вказану земельну ділянку, але до теперішнього часу спір не вирішено. Тому просив позов задовольнити, вимоги про відшкодування судових витрат не підтримує. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково і суду показав, що він являється фермером, займається товарним сільськогосподарським виробництвом і починаючи приблизно з 1998 року на підставі договорів оренди, емфітевзису, які періодично подовжувалися та переукладалися, користується не витребуваними земельними частками(паями), які розташовані за межами селища Дробишеве. Востаннє договір оренди вказаної земельної ділянки площею 37,4 га між ним та Дробишевською селищною радою м. Красний Лиман Донецької області укладено 03.07.2012 року на 49 років. Укладаючи вказаний договір він був попереджений про те, що зобов»язаний повернути земельну ділянку власнику земельного паю(частки) у разі її витребування таким. В 2015 році до нього звертався з такою вимогою позивач, він не заперечує проти задоволення його вимоги і поділу орендованої ним земельної ділянки, однак обов»язки такого поділу(виділу) законодавцем покладено не на нього відповідача, а на органи влади. Тому він виконає рішення органу влади про поділ орендованої ним земельної ділянки в разі наявності такого, але вважає, що підстави для визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та скасування його реєстрації відсутні. У зв»язку з чим просить в цій частині відмовити позивачу у задоволенні позову. Представник третьої особи міськрайонне управління Держгеокадастру у м. Красному Лимані та Краснолиманському районі Донецької області [PERSON] суду показала, що підстави для визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та скасування його реєстрації відсутні. У зв»язку з чим вважає, що в цій частині вимоги позивача не обґрунтовані та задоволенню не підлягають. В частині зобов»язання [PERSON] передати спірну земельну ділянку просить вирішити спір на розсуд суду, вказуючи при цьому на те, що документ, який посвідчує право власності на спірну земельну ділянку у позивача до теперішнього відсутній, рішення належним органом з цього питання не приймалося і не може бути прийнято у зв»язку з тим, що у зв»язку з адміністративною реформою та не вирішенням питання розмежування земель державної та комунальної власності тимчасово відсутній орган, який має право прийняти рішення про передачу спірної ділянки у власність. Представники Краснолиманської міської ради, Дробишевської селищної ради у м. Красний Лиман Донецької області, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановлений спосіб в судове засідання не з»явилися. Представник Донецької обласної державної адміністрації про час та місце розгляду справи також був повідомлений належним чином, в судове засідання не з»явився, просив справу розглянути за його відсутності, надав суду письмові пояснення, аналогічні поясненням представника управління Держгеокадастру у м. Красному Лимані та Краснолиманському районі Донецької області. Відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до норм ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесенні рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Дослідивши зібрані по справі докази, суд встановив, що позивачу на підставі сертифікату серії ДН № 0176432, виданого 08.07.1996 року та зареєстрованого в цей же день у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 5623, зі змінами, внесеними 26.01.2005 року на підставі свідоцтва про право на спадщину належить право на земельну частку(пай) площею 5,9 умовних кадастрових одиниць для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану за межами селища Дробишеве м. Красний Лиман Донецької області(а.с.15). З моменту отримання вказаного сертифікату ні спадкодавець позивача [PERSON] ні сам позивач до 2015 року вказану земельну частку(пай) не витребували і нею не користувалися. Тому відповідно до договорів оренди земельної ділянки та емфітевзису від 23.03.2004 року,13.10.2005 року, 01.04.2010 року та 03.07.2012 року відповідач [PERSON] задля ведення товарного сільськогосподарського виробництва до теперішнього часу користується земельною ділянкою кадастровий № 1423055400:03:000:1518 площею 37,4000 га, розташованою за межами селища Дробишеве м. Красний Лиман Донецької області, яка складається з не витребуваних земельних паїв, у тому числі і позивача (а.с.8-12,116-123). Рішенням Красмнолиманської міської ради Донецької області № 6/39-3315 від 26.02.2015 року було розглянуто заяву позивача та як власнику сертифікату на право на земельну частку(пай) серія ДН № 0176432 з метою подальшого оформлення права власності на земельні ділянки надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі(а.с.20). В результаті обстеження земельної ділянки та встановлення її меж було встановлено, що вказана земельна ділянка сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий № 1423055400:03:001:1594 площею 4,0795 га має перетин з земельною ділянкою кадастровий номер 1423055400:03:000:1518 площею 37,4000 га, переданою на підставі договору від 03.07.2012 року в оренду відповідачу [PERSON], та накладається на неї на 96,6236 %. У зв»язку з цим позивачу було відмовлено у внесенні відомостей щодо встановлення меж ділянки до Державного земельного кадастру та рекомендовано витребувати вказану земельну ділянку шляхом поділу земельної ділянки за кадастровим номером 1423055400:03:000:1518 (а.с.16-23). Але відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю(земельна ділянка) отримується і здійснюється відповідно до закону. На виконання вказаної конституційної гарантії статтею 81 ЗК України встановлено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки у тому числі і на підставі виділення в натурі (на місцевості) належної їм частки(паю). Саме тому, з метою захисту прав власників земельних часток(паїв) п.3.1 рішення Краснолиманської міської ради № 6/10-809 від 10.11.2011 року одночасно з передачею відповідачу [PERSON] в оренду земельної ділянки кадастровий номер 1423055400:03:000:1518 площею 37,4000 га, було рекомендовано повернути вищевказану земельну ділянку у разі витребування її власниками земельних часток(паїв) а.с.7. Право оренди земельної ділянки згідно ч.1 ст.93 ЗК України це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою , необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Припиненням права користування земельною ділянкою, як і її частиною на погляд суду, відповідно до п.а ст.141 ЗК України є добровільна відмова від права користування нею. Але порядок повернення орендованої земельної ділянки або її частини регулюється ч.6 ст.93 ЗК України, якою встановлено, що орендована земельна ділянка або її частина може за згодою орендодавця передаватись орендарем у володіння та користування іншій особі (суборенда). В той же час, повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками, в залежності від місця їх знаходження та форми власності(державної та комунальної), наділені різні територіальні органи, визначені ст.12,122 ЗК України. При цьому законодавець чітко визначив, що земельны частки(паї) можуть перебувати лише у приватній(колективній) власності. Крім того, організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток(паїв) на земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективвним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками визначає Закон України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток(паїв) від 05.06.2003 року. Відповідно до ст.5 вказаного закону сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток(паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації за межами населених пунктів. Разом з тим, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Україниської РСР від 17.10.1988 року № 6718-Х1 Про об»єднання Краснолиманської міської і Краснолиманської районної Рад народних депутатів Донецької області Краснолиманський район передано в адміністративне підпорядкування Краснолиманській рады, що зумовило відсутність райдержадміністрації. Частиною 5 статті 122 ЗК України врегульовано передачу земельних ділянок у випадках, коли райдержадміністрація не утворена. У такому разі повноваження по передачі земельних ділянок у власність або у користування для всіх потреб належить облдержадміністраціям. У той же час ці повноваження поширюються лише на земельні ділянки державної власності. Статтею 173 ЗК України визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. Відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Зазначене свідчить про те, що суд не наділений повноваженнями вирішення питання передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Тобто, проаналізувавши надані сторонами докази та враховуючи те, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами населеного пункту, суд приходить до висновку про те, що на момент розгляду справи законодавчо не встановлено до повноваження якого органу влади віднесено вирішення питання передачі земельної ділянки у власність або надання її у користування. Тому навіть за наявності згоди відповідача [PERSON] сторони позбавлені можливості вирішити спір. Але не зважаючи на це, статтями 15,16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Для цього вона має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Тому враховуючи те, що позивач бажає та має правові підстави на витребування та отримання у власність лише частини орендованої відповідачем земельної ділянки, а саме земельної ділянки кадастровий № 1423055400:03:001:1594 площею 4,0795 га, проти чого не заперечує і відповідач, але свого часу вказану згоду письмово не підтвердив(а.с.24-25,94), суд вважає що з метою захисту вказаного права позивача його вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково шляхом зобов»язання [PERSON], ІНПП [NUMBER], надати згоду на виділ [PERSON], ІНПП [NUMBER], земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,0795 га кадастровий № 1423055400:03:001:1594, шляхом поділу земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий № 1423055400:03:000:1518 площею 37,4000 га. Вирішуючи вимоги в частині визнання договору оренди недійсним та скасування його реєстрації, суд враховує те, що підстави визнання правочину недійсним встановлені законом і передбачені ст.203,215 ЦК України. Крім того, суд враховує також і те, що правовідносини в частині оренди землі регулюються спеціальним нормативним актом Законом України «Про оренду землі від 06.10.1998 року з наступними змінами, в ст. 30 якого встановлено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. Так статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставами недійсності правочину відповідно до ст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Але жодна із них судом при розгляді справи не встановлена, позивач стороною договору оренди землі від 03.07.2012 року не являється(а.с.8-12). Суд також враховує, що відповідно до ст. 27 Закону України Про оренду землі орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Суд знову звертає увагу на те, що відповіно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 126 ЗК України передбачено, що документом, який посвідчує право власності або право користування земельною ділянкою, являється виключно державний акт. Але надані сторонами докази, свідчать про те, що право власності на земельну ділянку у позивача на момент укладення спірного договору оренди землі та розгляду справи по суті не виникло. Навіть один лише факт отримання у власність частини орендованої земельної ділянки власником земельної частки(паю) не являється підставою визнання недійсним договору оренди всієї земельної ділянки та скасування його реєстрації, а на погляд суду може бути підставою зміни його умов . Тому в цій частині вимоги позивача суд вважає не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенняю бо позивачем не надано доказів на підтвердження своїх вимог.

Outcome: partial