Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

03 листопада 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа - приватний нотаріус ЛМНО Ярош О.В. про визнання правочину удаваним в частині покупця, визнання спільної сумісної власності подружжя та поділ майна, з підстав, викладених у позові. 1.Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що здійснюючи свою господарську діяльність в приміщенні, що знаходиться у [ADDRESS], яке ним з дружиною [PERSON] куплено у 2004 році, дізнався про продаж сусідньої квартири, що знаходиться по [ADDRESS] В сім'ї були певні прибутки, відтак, ними було прийнято рішення купити сусіднє приміщення для розширення бізнесу, а також окремого проживання від батьків. Оскільки, на початку 2012 року у нього були проблеми з податковою інспекцією, внаслідок чого він закрив своє власне підприємство ПП «Мультимедіа» і почав здійснювати діяльність як фізична особа-підприємець; дружина [PERSON] - [PERSON], запропонувала оформити покупцем квартири №1 її батька [PERSON], щоб уникнути можливих податкових та інших бізнесових моментів, пов'язаних з різними ризиками. До серпня 2017 року позивач користувався купленим приміщенням як повноцінний власник, поки [PERSON] та [PERSON] з невідомих причин виселили його з квартири по [ADDRESS] де він з сім'єю проживав разом і де по даний час зареєстрований і не допускають до спірних приміщень, де він здійснював свою підприємницьку діяльність. Відповідачі позбавили його як місця проживання так і місця праці, виставивши фактично на вулицю. Оскільки приміщення по [ADDRESS] куплене за його кошти, набуті в шлюбі, є спільною власністю його та [PERSON], а договір купівлі-продажу оформлявся лише формально на [PERSON], то ці обставини дають право визнати судом договір купівлі-продажу від 19.06.2012 року удаваним в частині покупця з моменту його укладення та визнати покупцем за договором купівлі-продажу квартири № [ADDRESS] укладеним 19 червня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ярош О.В. та зареєстрований в реєстрі за №830, [PERSON] Позивач також просить визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартири № [ADDRESS] та поділити майно, визнавши за мною [PERSON] та [PERSON] право власності по1/2 частці квартири № [ADDRESS]. Ухвалою суду від 07 листопада 2017 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 07 листопада 2017 року заяву [PERSON] про забезпечення позову - задовольнено. Накладено арешт на квартиру [ADDRESS] та заборонено вчинення будь-якими особами, будь-яких дій щодо передачі, продажу, дарування, реєстрації, перереєстрації або у будь-який інший спосіб відчуження квартири до вирішення даної справи по суті та вступу рішення в законну силу. Окрім того, 10 листопада 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа - приватний нотаріус ЛМНО Корпало Г.В. про визнання правочину удаваним в частині покупця, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, з підстав, викладених у позові. 2.Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що згідно договору купівлі-продажу, позивачем 12 березня 2004 року була придбана квартира №[ADDRESS]. З тих же підстав, квартира була оформлена на батька дружини [PERSON], який на той час був працівником правоохоронних органів і мав можливість в силу своїх службових обов'язків захистити бізнес від рейдерства. До жовтня 2017 року позивач користувався купленим приміщенням як повноцінний власник, поки [PERSON] та [PERSON], з невідомих причин, виселили його з квартири по [ADDRESS] де він із своєю сім'єю разом проживали та є на сьогоднішній день зареєстровані, заборонили заходити у приміщення за адресою [ADDRESS], в якому він здійснював свою підприємницьку діяльність. Оскільки вищезгадане приміщення було підібране позивачем, куплялося за його кошти, проводився ремонт та переведення в нежитлове, а договір купівлі-продажу оформлявся лише формально на [PERSON], то ці обставини дають право визнати судом договір купівлі-продажу від 12.03.2004 року удаваним в частині покупця, оскільки саме позивач являється покупцем такого і до жовтня 2017 року користувався та володів приміщенням, як законний власник. Позивач також просить визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартири № [ADDRESS] та поділити майно, визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності по1/2 частці квартири № [ADDRESS]. Ухвалою суду від 20 листопада 2017 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 20 листопада 2017 року заяву [PERSON] про забезпечення позову - задовольнено. Накладено арешт на квартиру [ADDRESS] Ухвалою суду від 08 грудня 2017 року за клопотанням сторін вищевказані позови об'єднані у одне провадження. 21 грудня 2017 року представником відповідача - [PERSON] подано відзив до позову, в якому сторона відповідача заперечили позов повністю. Зазначили, що оскільки стороною в спірних угодах позивач не був, він не міг приховувати укладання іншої угоди, як і не може стверджувати про дійсні наміри сторін правочинів щодо настання тих чи інших наслідків. З приводу доводів, що позивач користувався спірними приміщеннями як повноцінний власник, то зазначили таке здійснюється згідно з договором оренди приміщення від 09 січня 2006 року та від 05 березня 2012 року, укладеними між [PERSON] та директором ПП «Мультимедіа» [PERSON] 10 січня 2018 року відповідачем - [PERSON] подано відзив до позову, в якому він пояснив, що не погоджується із позовними вимогами та правовими підставами позову, які викладені в позовній заяві, вважаючи їх протиправними та необґрунтованими. Зокрема, зазначив, що заявляючи позов про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири №[ADDRESS] від 19.06.2012 року та квартири № [ADDRESS] від 12.03.2004 року як удаваних, з посиланням на ст. ст. 203, 235 ЦК України, позивачем обрано речово-правовий спосіб який по своїй суті не може бути застосований до даних правовідносин. Щодо обставин справи, то зазначив, що 12.03.2004 року між [PERSON] та [PERSON]. був укладений договір купівлі-продажу квартири №[ADDRESS], вартістю 185000 гривень, які були передані продавцю до підписання договору [PERSON] 10.04.2004 року отримано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру № [ADDRESS], відтак право відповідача-1 виникло з часу його державної реєстрації. Стверджує, що позивач жодної участі в придбанні тієї квартири не приймав. Більше того, реалізуючи свої правомочності нерухомого майна, відповідачем-1 22.04.2004 року видано нотаріально посвідчену довіреність на ім'я доньки [PERSON], за якою [PERSON] довірив представляти його інтереси з приводу даної квартири. Не заперечує, що позивач дійсно користувався спірним приміщенням, в якому здійснював підприємницьку діяльністю на підставі договору оренди. Твердження щодо вкладення значних коштів в купівлю цього приміщення, його реконструкцію є нічим іншим, як голослівним введенням суду в оману відносно обставин справи. Щодо квартири № [ADDRESS], то зазначив, що така теж була придбана ним за договором від 19.06.2012 року зі згоди дружини - [PERSON] за накопичені кошти від торгівлі товарами в Польщі, з компенсації від уряду Німеччини, які належали подружжю. Саме зароблені в той час кошти стали основою заощаджень, які потім були використані для купівлі спірних квартир. 30 січня 2018 року позивачем - [PERSON] подано відповідь на відзив, в якому він не погодився із твердженнями відповідача [PERSON] про те, що позивачем обрано речово-правовий спосіб захисту, який по своїй суті нібито не може бути застосований до даних правовідносин з посиланням на ст. 203 ЦПК України та позицію Верховного суду України, виходячи з тих підстав, що основним юридичним фактом, який підлягає встановленню - це є юридичний факт про дійсну спрямованість волі сторін при укладенні договору та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Заперечив також твердження [PERSON] про те, що переведенням кв. [NUMBER] в нежитлове приміщення займалась [PERSON], оскільки більшість платежів проводив позивач за кошти отримані від підприємницької діяльності. Твердження [PERSON] про те, що квартири переведені в нежитлові приміщення і їхній статус змінений вважає помилковим, оскільки в реєстрі квартира №[ADDRESS] значиться як квартира (магазин). Доводи [PERSON] про те, що він і його дружина накопичили кошти від торгівлі товарами в Польщі, з компенсації від уряду Німеччини, вважає безпідставним, оскільки доказів про сплату ним коштів власнику квартири [ADDRESS] [PERSON] не надав суду, а тому є голослівним і спростовується заявою колишнього власника квартири [NUMBER] - [PERSON] В судовому засіданні позивач - [PERSON] та його представник - [PERSON] свої вимоги підтримали. Просили суд задовільнити позови повністю. Як на докази покликаються на показання свідків, фінансові документи, які підтверджують наявність у [PERSON] достатніх грошових коштів на придбання спірного нерухомого майна, висновок експерта-економіста, яким стверджується факт зняття грошових коштів в сумі 60 000 доларів США напередодні купівлі-продажу квартири, тощо. В судовому засіданні відповідач-2 - [PERSON] та представник відповідачів - [PERSON] позови заперечили. Просили суд відмовити у їх задоволенні повністю. Заяви, клопотання. 30 січня 2018 року представником відповідачів подано до суду заяву про застосування строку позовної давності. У своїй заяві сторона відповідачів покликається на те, що доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивачем не доведено факту, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відтак, просили суд застосувати строки позовної давності до вимог, пред'явлених [PERSON] Позивач та його представник заперечили щодо поданої заяви, пояснивши, що право позивача на спірне нерухоме майно порушено в жовтні 2017 року, коли дружина - [PERSON] зачинила приміщення квартир, і обмежила допуск до цих квартир. До цього, ніхто його права на майно, яке є спільним майном подружжя, не порушував; вони користуватись та володіти квартирами з моменту придбання. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. До вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки (ч.2 ст.71 СК України). Відтак, суд ухвалюючи рішення у даній справі вважає, що позовна давність не пропущена, так як позивачу стало відомо, про порушення його права лише в жовтні 2017 року. 13 лютого 2018 року позивачем подано до суду клопотання про проведення почеркознавчої експертизи розписки [PERSON] від 12 березня 2004 р. Сторона відповідача заперечили щодо проведення експертизи. Суд, ухвалою судового засідання від 16 лютого 2018 року в задоволені клопотання позивача про проведення почеркознавчої експертизи розписки [PERSON] від 12 березня 2004 р. відмовив, з огляду на те, що під час допиту [PERSON] в якості свідка, оглянувши розписку, остання підтвердила, що саме її підпис на вказаній розписці. Відтак, суд не вбачає доцільності у проведення експертизи. Оцінка показанням свідка та дані розписки будуть оцінюватись судом в сукупності з іншими доказами у справі. Суд, заслухавши виступи сторін, повно та всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженими в судовому засіданні, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Предметом даного спору є квартира № [ADDRESS] та квартира № [ADDRESS]. Предметом заявленого позову є: 1) визнання договору купівлі-продажу квартири № [ADDRESS] укладений 19 червня 2012 року, удаваним в частині зазначення покупцем [PERSON], з моменту його укладення та визнання покупцем [PERSON]; 2) визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартири № [ADDRESS] та поділ майна; 3) визнання договору купівлі-продажу квартири № [ADDRESS] укладений 12 березня 2004 року, удаваним в частині зазначення покупцем [PERSON], з моменту його укладення та визнання покупцем [PERSON]; 4) визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартири № [ADDRESS] та поділ майна. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод /1950р./ ратифікованою Законом від 17 липня 1997р.№475/97ВР, зокрема, ст.1 Першого протоколу до неї /1952р./ передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майно, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користування майно відповідно до загальних інтересів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного Кодексу України). Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Зі змісту даної норми випливає, що під правомочністю володіння розуміється передбачена законом можливість мати (утримувати) в себе певне майно, використовувати, експлуатувати його, отримувати від нього корисні властивості, доходи від експлуатації, тощо. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved