Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

02 вересня 2013 року позивач звернулася до відповідача із вказаним позовом, зазначаючи в обґрунтування своїх позовних вимог наступне. Постановою Новоазовського райсуду Донецької області від 22 вересня 2011 року по кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст.190 ч.2, 364 ч.1 КК України, відповідач звільнена від кримінальної відповідальності на підставі ст.1 пункту «г», ст.6 Закону України «Про амністію у 2011 році». По даній кримінальній справі вона, позивач, була визнана потерпілою, оскільки зазначеними злочинами їй були спричинено матеріальну та моральну шкоду за встановлених судом і викладених у постанові суду обставин. А саме: 14 грудня 2009 року, у денний час, [PERSON] по запрошенню голови обслуговуючого кооперативу човникової станції «Волна» [PERSON] прибула у с.Широкине Новоазовського району Донецької області на територію зазначеного кооперативу, який розташований по вул. Береговій, 1, для участі у зборах членів зазначеного кооперативу під головуванням члена правління кооперативу [PERSON] з питання придбання права власності на самовільно зведені об'єкти на зазначеній території, а також земельні ділянки для їх обслуговування. На зборах [PERSON], відрекомендувалася заступником начальника - начальником Східного відділу Маріупольського управління інспекції ДАБК, виступила перед присутніми на зборах членами кооперативу і, достовірно знаючи про самовільне будівництво на території ОКЧС «Волна» членами кооперативу, умисно, будучи посадовою особою і державним службовцем, зловживаючи своїм службовим становищем, з корисливих мотивів, а також в інтересах своєї дочки, приватного підприємця [PERSON], шляхом обману і зловживання довірою, з метою заволодіння майном членів кооперативу, переконала їх у можливості за грошову винагороду оформити у законному порядку право власності на самовільно зведені об'єкти з наступним отриманням права власності на земельні ділянки під зазначеними будівлями. Продовжуючи зловживати своїм службовим становищем, [PERSON] умисно, з метою заволодіння грошовими коштами членів кооперативу, шляхом обману і зловживання довірою, переконала їх у необхідності перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок своєї дочки, приватного підприємця [PERSON] за надання послуг з оформлення нею правовстановлюючих документів на самовільно збудовані об'єкти, а також земельні ділянки під ними, пообіцявши оформити документи про право власності продовж двох тижнів з моменту отримання грошових коштів на зазначений нею розрахунковий рахунок. [PERSON] зазначила, що вартість послуги становить від 2500 до 3000 грн. з кожного члена кооперативу за один об'єкт. Члени кооперативу могли перерахувати гроші на розрахунковий рахунок ПП [PERSON], віддати їй особисто або передати через її дочок [PERSON] і [PERSON], які не були обізнані про злочинні наміри [PERSON] Вона, позивач, передала [PERSON] через її дочку [PERSON] готівкою 3500 грн. Таким чином, злочинними діями [PERSON] їй спричинена матеріальна шкода в сумі 3500 грн., а також моральна шкода в сумі 4000 грн., яка полягає у душевних стражданнях у зв'язку з протиправним заволодінням її грошовими коштами. З посиланням на ст.ст.1167-1168 ЦК України, ч.5 ст.28 КПК України позивач просила стягнути з відповідача [PERSON] на її, позивача, користь 3500 грн. у відшкодування матеріальних збитків, 4000 грн. у відшкодування моральної шкоди, спричинених у результаті злочину, а також стягнути з відповідача на її користь витрати з правової допомоги адвоката 600 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] підтримали позовні вимоги з зазначених у позовній заяві підстав. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що не приймала участі у зборах членів кооперативу «Волна» та взагалі в цей день була в м. Донецьк. [PERSON] звернувся до неї в інспекцію з питанням оформлення права власності на гаражі. На той час в нього вже було двадцять рішень суду про визнання права власності. Ніяких грошей особисто та на розрахунковий рахунок за оформлення пакету документів вона не отримувала. Усі документи під розписку передали адвокату [PERSON], який супроводжував зазначені позови у суді. В подальшому зазначені позови були залишені судом на підставі заяв позивачів без розгляду. Крім того, під час слухання кримінальної справи [PERSON] не заявляла, що передавала грошові кошти за оформлення пакету документів, і взагалі перший раз побачила її в суді. Представник відповідача адвокат [PERSON] надав письмові заперечення проти позову (а.с.18-19), просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі на підставі наступного. Відповідач [PERSON] на досудовому слідстві, а також у судових засіданнях винною у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.190, ч.1 ст.364 КК України, не визнала, оскільки їх не вчиняла. Вважала, що в кримінальній справі був відсутній склад злочину. В своїх поясненнях [PERSON] наполягала, що у 2009 році на територію кооперативу «Волна» не приїжджала, на зборах не була присутня та з членами кооперативу не знайома. Грошові кошти відповідач не від кого не одержувала, а тому не могла спричинити будь-кому матеріальної та моральної шкоди. Постановою від 22.09.2011 року [PERSON] звільнена від кримінальної відповідальності, а провадження по справі закрито без визнання її вини в скоєнні зазначених злочинів. А тому позивачем не може застосовуватися ч.2 ст.14 Закону України «Про амністію», оскільки зазначеною постановою не встановлена вина [PERSON] Крім того, в 2011 році з аналогічними позовними вимогами та з тих самих підстав до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області зверталися [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яким рішенням Новоазовського районного суду було відмовлено у задоволенні позовних вимог. При цьому було встановлено, що факт спричинення шкоди позивачам під час виконання [PERSON] покладених на неї посадовою інструкцією обов'язків не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що відповідач є її матір'ю, позивача вона не знає, працювала в Стратегії регіонального розвитку. Пояснила, що до неї звернувся [PERSON] з питання оформлення пакету документів для адвоката з метою оформлення права власності на кооперативні гаражі. Оформленням пакету документів вона займалася разом з [PERSON], оскільки вона є фізичною особою-підприємцем. Після того, як були зібрані всі документи, був підписаний акт виконаних робіт. Зазначила, що гроші від [PERSON] вона не отримувала та нічого [PERSON] не передавала. Свідок [PERSON] у судовому показала, що відповідач є її матір'ю, позивача вона не знає. Пояснила, що до неї звернулася її сестра [PERSON], яка повідомила, що є люди, яким необхідно зібрати пакет документів для адвоката. До [PERSON] звернувся [PERSON] зі списком людей. Їй в зборі пакету документів допомагала сестра [PERSON] Документи були зібрані приблизно через місяць. Акти виконаних робіт були направлені в кооператив, документи передані адвокату для звернення до суду. Зазначила, що за виконану роботу грошові кошти поступали їй на банківський рахунок, її сестра ніяких грошей їй не передавала, а та в свою чергу не передавала грошей матері. Крім того показала, що договір вона укладала з [PERSON], а не з [PERSON] Суд, вислухавши у судовому засіданні сторони, їх представників, свідків, дослідивши письмові докази у цивільній справі, а також матеріали цивільної справи №2/238/29/13 за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до інспекції ДАБК у Донецькій області, третя особа - [PERSON], про відшкодування матеріальної та моральної шкоди; матеріали цивільної справи №2-367/10 за позовом [PERSON] до кооперативу човникової станції «Волна» с. Широкине Новоазовського району, Широкінської сільської ради, треті особи - КП «Бюро технічної інвентаризації» Новоазовського району та ДАБК у Донецькій області про визнання права власності на самочинне будівництво; матеріали кримінальної справи №1-73/11 за обвинуваченням [PERSON] за ст.ст.190 ч.2, 364 ч.1 КК України, проаналізувавши добуті докази в сукупності, вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено в судовому засіданні, що 28 вересня 2010 року прокурором Новоазовського району була порушена кримінальна справа у відношенні [PERSON] за фактом зловживання службовим становищем, яке заподіяло істотну шкоду охоронюваним законом правам та інтересам окремих громадян, і шахрайства, що завдало значної шкоди потерпілим, за ознаками злочинів, передбачених ст.ст.364 ч.1, 190 ч.2 КК України (а.с.37, т.1 крим.справи, а.с.1). Постановою прокурора Новоазовського району Донецької області від 27 грудня 2010 року [PERSON] притягнута по зазначеній кримінальній справі як обвинувачена і їй пред'явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст.364 ч.1, 190 ч.2 КК України (а.с.38, т.4 крим.справи, а.с.106-108). Після проведення досудового слідства зазначена кримінальна справа була спрямована для розгляду до Новоазовського районного суду і була предметом розгляду у зазначеному місцевому суді. 22 вересня 2011 року постановою Новоазовського райсуду [PERSON] на підставі пункту «г» ст.1, ст.6 Закону України «Про амністію» від 08 липня 2011 року була звільнена від кримінальної відповідальності за ст.ст.190 ч.2, 364 ч.1 КК України у зв'язку з тим, що досягла 55-річного віку. Провадження у кримінальній справі було закрите. Цивільні позови потерпілих були залишені без розгляду. Було вирішено питання з речовими доказами (а.с.3-4, т.5 крим.справи, а.с.232-233). З пояснень у судовому засіданні осіб, які беруть участь у цивільній справі, а також з матеріалів кримінальної справи судом встановлено, що у кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] за ст.ст.190 ч.2, 364 ч.1 КК України [PERSON] була визнана потерпілою і цивільним позивачем. У цивільному позові [PERSON] як потерпіла і цивільний позивач просила стягнути з [PERSON] на її користь 3500 грн. завданої злочином матеріальної шкоди (т.3 крим.справи, а.с.81-88). Згідно з рішенням Новоазовського районного суду Донецької області від 08 лютого 2013 року по справі №2/238/29/13 у позові [PERSON], [PERSON], [PERSON] до інспекції ДАБК у Донецькій області, третя особа - [PERSON], про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено, оскільки факт спричинення шкоди позивачам під час виконання [PERSON] покладених на неї посадовою інструкцією обов'язків не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні (а.с.20-22). Згідно з ухвалою Новоазовського районного суду Донецької області від 23 липня 2010 року по справі №2-367/10 позовні вимоги [PERSON] до кооперативу човникової станції «Волна» с. Широкине Новоазовського району, Широкінської сільської ради, треті особи - КП «Бюро технічної інвентаризації» Новоазовського району та ДАБК у Донецькій області про визнання права власності на самочинне будівництво залишені без розгляду на підставі заяви позивачки (а.с.93-94). Згідно ч.1-2 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Враховуючи, що в матеріалах цивільних і кримінальної справ немає доказів того, що мали місце неправомірні (злочинні) дії та вчинені вони відповідачем [PERSON], оскільки у кримінальній справі не був постановлений судом обвинувальний вирок щодо підсудної [PERSON], суд за правилами ст.61 ч.4 ЦПК України розглядає справу шляхом оцінювання іншої прийнятої в рамках кримінальної справи постанови (тобто постанови про закриття провадження у кримінальній справі від 22 вересня 2011 року) згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, як того вимагає п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». З постанови суду у кримінальній справі від 22 вересня 2011 року про закриття провадження у кримінальній справі стосовно [PERSON] у зв'язку із застосуванням до неї акту про амністію від 08 липня 2011 року, суд зазначив, що органом досудового слідства [PERSON] обвинувачується в умисному, з корисливих спонукань і в інтересах третіх осіб використанні службового становища, яке спричинило суттєву шкоду інтересам окремих громадян, а також в умисному заволодінні чужим майном шляхом обману і зловживання довірою, яке спричинило значну шкоду потерпілим. У цій же постанові суду зазначено, що досудовим слідством встановлено, що в результаті злочинних дій [PERSON] потерпілим, в тому числі потерпілій [PERSON], була спричинена значна матеріальна шкода, а саме: на суму 3500 грн. У зазначеній постанові судом зазначено, що у судовому засіданні підсудна [PERSON], не визнаючи себе винною, заявила клопотання про застосування до неї Закону України «Про амністію» від 08 липня 2011 року, оскільки вона на день набрання чинності зазначеним актом про амністію досягла 55-річного віку (а.с.3-4). У відповідності до ст.62 Конституції України і ст.212 ЦПК України суд не може погодитися з твердженнями позивача і його представника в тій частині, що постановою про закриття провадження у кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] від 22 вересня 2011 року підтверджено, що мали місце протиправні дії з боку [PERSON], встановлені органом досудового слідства, і що вчинені вони саме цією особою. Такий висновок суду підтверджений добутими у судовому засіданні письмовими доказами, поясненнями сторін і свідченнями у судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] доводиться їй матір'ю. Вона, [PERSON], у 2009 році працювала інженером фірми «Стратегія регіонального розвитку», фірма орендувала приміщення у будівлі Новоазовської райдержадміністрації, де був розташований офіс інспекції ДАБК. Її матір на той час працювала заступником начальника інспекції ДАБК. Дату вона вже не може назвати, вона була на роботі, був робочий час, коли до неї на робоче місце прийшов [PERSON] і попросив допомоги у підготовці документів для складання позовних позовів до суду про визнання права власності на човникові гаражі, розташовані у човниковому кооперативі «Волна», а також про визнання права власності на земельні ділянки, які розташовані під цими гаражами. Оскільки така робота була їй знайома у зв'язку з роботою у зазначеній фірмі, вона погодилася на пропозицію [PERSON] Тож, [PERSON] як голова човникового кооперативу «Волна» зібрав членів кооперативу у с. Широкине, члени кооперативу привезли документи, вона їх зібрала, щоб перевірити і підготувати як додатки до позовних заяв, які складала не вона, а адвокат. Ніяких договорів вона або її матір [PERSON] з членами кооперативу не укладали. Укладала договори з членами кооперативу її рідна сестра [PERSON], у якої було свідоцтво про зайняття роботою з підготовки офіційних документів. Договори з [PERSON] члени кооперативу підписували особисто, їх зразок вона передала їм через голову кооперативу. На зборах членів кооперативу була присутня бухгалтер кооперативу, яка зібрала з членів кооперативу гроші готівкою за зібрання і оформлення документів до суду, а також виготовлення експертних висновків. Бухгалтер кооперативу перераховувала гроші на розрахунковий рахунок приватного підприємця [PERSON], яка розраховувалася з експертами після виготовлення ними висновків і сплачувала ці послуги за квитанціями, які надавала для звіту членами кооперативу, щоб підтвердити, на що саме витрачені їх гроші. Всі пакети документів були виготовлені і передані адвокату для доручення їх до позовних заяв. Їй не відомо, чому саме не були винесені позитивні для членів кооперативу судові рішення. Особисто вона виконала свою роботу, про це свідчить договір №52 на здійснення послуг від 19.12.2009 року укладений між ФО-П [PERSON] та [PERSON], яка є донькою позивачки [PERSON] та акт виконаних робіт (а.с.49-50). Зазначений факт не заперечувався позивачкою [PERSON] у судовому засіданні (журнал судового засідання від 19.03.2014 року - а.с.60). При цьому позивач пояснила, що гроші на договір давала вона, а документи потім переоформляла на себе, оскільки гараж належав її дочці [PERSON] (а.с.75). На зборах членів кооперативу її матері [PERSON] не було, про це вона свідчила і в суді при розгляді кримінальної справи. Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердила показання свої матері [PERSON] і сестри [PERSON], що дійсно у 2009 році займалася оформленням пакета документів до суду зі своєю сестрою [PERSON] щодо визнання права власності на самочинне будівництво. Зазначила, що за виконану роботу грошові кошти поступали їй на банківський рахунок, її сестра ніяких грошей їй не передавала, а та в свою чергу не передавала грошей матері. Крім того показала, що договір вона укладала з [PERSON], а не з позивачкою [PERSON] Відповідач [PERSON] як на досудовому слідстві, так і у судових засіданнях винною у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.190, ч.1 ст.364 КК України, себе не визнавала, оскільки їх не вчиняла. Вважала, що в кримінальній справі був відсутній склад злочину. В своїх поясненнях [PERSON] наполягала, що у 2009 році на територію кооперативу «Волна» не приїжджала, на зборах не була присутня та з членами кооперативу не знайома. Грошові кошти не від кого не одержувала, а тому не могла спричинити будь-кому матеріальної та моральної шкоди. Отже, з протоколів допитів та свідчень наданих [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні вбачається, що вказані особи факт отримання грошових коштів від [PERSON] не визнавали. Не підтверджено цих обставин і при допиті [PERSON] (т.1 а.с.112-113, т.2 а.с.203-205, т.3 а.с.45-47, 232-235 кримінальної справи №1-73/11 Новоазовського районного суду Донецької області), а також у судовому засіданні (журнал судового засідання від 19.03.2014 року - а.с.60). Не встановлено цей факт і при розгляді судом цивільної справи №2/238/29/13 за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до інспекції ДАБК у Донецькій області, третя особа - [PERSON], про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а саме: факт спричинення шкоди позивачам під час виконання [PERSON] покладених на неї посадовою інструкцією обов'язків не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні. Таким чином, на думку суду постанова про звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності від 22 вересня 2001 року, не є безумовним доказом того, що з вини [PERSON] позивачу заподіяні матеріальні збитки та моральна шкода. Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків наряду з іншими є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути наряду з іншими відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичні особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Аналіз положень статей 1166 і 1167 ЦК України дозволяє стверджувати, що загальними умовами відшкодування заподіяної шкоди є: протиправність поведінки заподіювача; причинний зв'язок між діями заподіювача шкоди та наслідком у вигляді заподіяної шкоди; вина заподіювача шкоди. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що у судовому засіданні не знайшло підтвердження спричинення позивачу матеріальних збитків і моральної шкоди в результаті скоєння відповідачем злочинів, передбачених ст.ст.190 ч.2, 364 ч.1 КК України, у зв'язку з чим суд в світі вимог ч.4 ст.61, ст.212 ЦПК України і зазначених вище норм Цивільного кодексу України відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] Оскільки ч.5 ст.28 КПК України в редакції, яка була чинною до 19 листопада 2012 року, за правилами якого розглянута кримінальна справа стосовно [PERSON], позивач звільняється від сплати судового збору, суд за правилами ст.88 ЦПК України відносить витрати зі сплати судового збору за рахунок держави, оскільки відмовляє у задоволенні позовних вимог позивачу. Витрати на правову допомогу, також не підлягають задоволенню, у зв'язку з відмовою позивачу у позові.

Outcome: dismissed