Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

02.09.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання кредитного договору нечинним, таким, що припинив свою дію. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 28.09.2009 року укладено кредитний договір, за умовами якого [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 230000 грн. на строк до 25.04.2019 року за умови сплати 25% річних. [PERSON] припинив виконання своїх зобов'язань та 24.05.2013 року Сихівським районним судом м. Львова ухвалено рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» весь кредит разом із заборгованістю. Не написавши в позові слів «розірвати договір», але вимагаючи стягнення усієї суми кредиту, банк фактично розірвав договір в судовому порядку з дня набрання чинності судовим рішенням. Тому [PERSON] просить визнати кредитний договір не чинним, таким, що припинив свою дію з 02.12.2013 року. В судовому засіданні представники позивача підтримали позов і просили його задовольнити. При цьому представники позивача посилалися на те, що після набрання законної сили рішенням суду про стягнення всієї суми кредиту, кредитний договір припинив свою дію. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що зобов'язання припиняються їх виконанням. На теперішній час зобов'язання позивача повернути кредит не виконано. Крім того, представник відповідача посилався на те, що кредитний договір не було розірвано і зобов'язання за цим договором тривають. Тому представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши представників позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи суд встановив наступне. 28.04.2009 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та позивачем укладено кредитний договір № 3075. На підставі вищезазначеного кредитного договору позивач отримав від банку кредит в сумі 230000 грн. під заставу та за умови сплати 25% річних з кінцевим терміном повернення до 28.04.2019 року. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24.05.2013 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» та з [PERSON] на користь банку стягнуто 261106 грн. 80 коп. заборгованості, яка складалася з простроченого кредиту - 14719 грн. 75 коп., поточного кредиту - 198329 грн. 26 коп., прострочених відсотків - 33434 грн. 65 коп., поточних відсотків - 7989 грн. 34 коп., пені по кредиту - 2368 грн. 55 коп. та пені по відсотках - 4765 грн. 32 коп. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 02.12.2013 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вказане рішення перебуває на примусовому виконанні у ВДВС Львівського міського управління юстиції. 10.07.2014 року Сихівським районним судом м. Львова ухвалено заочне рішення, яким задоволено позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому сума заборгованості є вищою ніж та, яку стягнуто рішенням суду від 24.05.2013 року. Заочне рішення скасовано ухвалою суду від 02.02.2015 року, провадження за позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки зупинено. Як видно з позовних вимоги, [PERSON] вважає, що з моменту набрання чинності рішенням суду про стягнення заборгованості, кредитний договір є розірваним, тому нарахування відсотків та штрафних санкцій здійснюватися не може. На думку позивача, дострокове стягнення всієї суми кредиту, є по суті розірванням кредитного договору. Тому [PERSON] просить визнати кредитний договір таким, що припинив свою дію з дня набрання законної сили рішенням суду про стягнення заборгованості. Вирішуючи позов суд виходить з наступного. Згідно ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Пунктом 8.1 кредитного договору № 3075 від 28.04.2009 року передбачено, що договір діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за договором. Діючим цивільним законодавством передбачені підстави припинення зобов'язання. Такими підставами, зокрема, є: припинення зобов'язання виконанням (ст. 299 ЦК України); припинення зобов'язання переданням відступного (ст. 600); припинення зобов'язання зарахуванням (ст. 601); припинення зобов'язання за домовленістю сторін (ст. 604); припинення зобов'язання прощенням боргу ( ст. 605); припинення зобов'язання поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст. 606); припинення зобов'язання неможливістю його виконання (ст. 607); припинення зобов'язання смертю фізичної особи (ст. 608); припинення зобов'язання ліквідацією юридичної особи (ст. 609), а також розірвання договору (ст. 653) та одностороння відмова від зобов'язання (ст. 615). Передбачених законодавством підстав припинення зобов'язання за кредитним договором, що укладено між сторонами, позивачем та його представниками не доведено. Наявність рішення суду про стягнення кредиту, яке перебуває на примусовому виконанні та на теперішній час не виконано, не можна вважати виконанням зобов'язання. Позивач посилається на те, що кредитний договір фактично розірваний рішенням суду про стягнення всієї суми кредиту. За правилами ст. 651 ЦК України розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути розірваний на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Доказів того, що між сторонами було досягнуто згоди про розірвання договору, суду не надано. Також, суду не надано судового рішення про розірвання договору, що набрало законної сили. Тобто, кредитний договір № 3075 від 28.04.2009 року на день розгляду цього позову в передбаченому законом порядку не розірваний. Посилання позивача на те, що звертаючись з позовом про дострокове повернення всієї суми кредиту, банк мав на увазі розірвання договору, не заслуговує на увагу. Незважаючи на те, що мали на увазі сторони під час звернення до суду та розгляду справи, суд розглядає цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України лише в межах заявлених позовних вимог. Оскільки вимога про розірвання кредитного договору під час розгляду позову про стягнення заборгованості заявлена не була, суд не вирішував питання про розірвання договору. У п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК. Позивач помилково вважає, що після рішення суду про задоволення вимог кредитора, в разі продовження порушення зобов'язання кредитор має право лише на отримання виплат, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Виходячи з норм діючого законодавства, в разі продовження порушення зобов'язання, боржник несе відповідальність, передбачену кредитним договором, крім того, кредитор має право також на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК. За правилами ч. 1, 2 ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Тобто, одностороння відмова у цьому випадку, це право кредитора та залежить лише від його волі та не відбувається автоматично пред'явленням позову про стягнення всієї суми кредиту. Позивачем не надано доказів того, що мала місце одностороння відмова банку від кредитного зобов'язання [PERSON] Враховуючи, що зобов'язання за кредитним договором позивачем не виконано, домовленості сторін або рішення суду про розірвання кредитного договору немає, а також те, що доказів односторонньої відмови банку від зобов'язання боржника не надано, суд не вбачає підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed