Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

02.09.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Миколаївобленерго» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, мотивуючи тим, що з 15.08.2013 року працював електрослюсарем з ремонту устаткування розподільних пристроїв 3 розряду цеху по ремонту обладнання Миколаївської дільниці ПАТ «Миколаївобленерго». Згідно повістки військового комісара [INFO] , був призваний до Збройних Сил України на строкову військову службу під час особливого періоду та зобов`язаний був з`явитися 22.04.2015 року до призовної дільниці. В зв`язку з призовом позивача на строкову військову службу, відповідач звільнив його на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України та видав наказ №547-к від 22.04.2015 року, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці. Із вказаним звільненням позивач не згоден, вважає, що звільнення було проведено з порушення норм ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно якого за ним повинно було бути збережено місце роботи, тому позивач просить поновити його на роботі та сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 05 грудня 2016 року представник позивача надала до суду уточнення до позовної заяви та просила їх задовольнити. Також від представника позивача надійшла заява про слухання справи за її відсутності. 08 грудня 2016 року до Заводського районного суду міста Миколаєва від представника відповідача надійшла заява про слухання справи за відсутністю представника відповідача, також відповідач заперечував проти задоволення позову, з підстав викладених у своїх запереченнях. Заяви сторін про розгляд справи за відсутності представників, судом розглянуті та задоволені. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 15.08.2013 року працював електрослюсарем з ремонту устаткування розподільних пристроїв 3 розряду цеху по ремонту обладнання Миколаївської дільниці ПАТ «Миколаївобленерго». Згідно повістки військового комісара [INFO] , позивач був призваний до Збройних Сил України на строкову військову службу під час особливого періоду та зобов`язаний був з`явитися 22.04.2015 року до призовної дільниці. Позивач прибувши на роботу, надав інженеру з добору кадрів повістку військового комісаріату про призов до Збройних Сил України, після чого його повідомили його про те, що він повинен написати заяву про звільнення у зв`язку з призовом на строкову військову службу. Позивач з таких підстав написав заяву про його звільнення з посиланням на п. 3 ст. 36 КЗпП України. 22.04.2015 року відповідач видав наказ про звільнення №547-к, згідно якого позивача було звільнено з займаної посади на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, в зв`язку з призовом на військову службу. Позивач вважає, що його звільнення незаконне, прийнято з порушенням норм ч. 3 ст. 119 КЗпП України, ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки за ним повинно було бути збережено місце роботи тому просить поновити його на роботі, та сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.04.2015 року. Також позивач просить поновити пропущений строк звернення до суду з позовом, оскільки з 23.04.2015 року по 01.11.2016 року він проходив строкову військову службу у Збройних Силах України. Позивач в уточненнях до позовної заяви просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 44 400,72 грн. (без утримання податку та інших обов`язкових платежів) за період починаючи з 23.04.2015 по 23.04.2016 року. Відповідач в запереченнях на позовну заяву зазначив, що з позовом не згоден, вважає, що звільнення було проведено правомірно відповідно до вимог ст. 36, 119 КЗпП України (в редакції, що діяла на час звільнення працівника в зв`язку з призовом на військову службу). Зазначив, що зміни до положень пункту 3 частини 1 статті 36 КЗпП України та частини 3 статті 119 КЗпП України внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14.05.2015 року №433-VIII, що стосуються гарантування збереження за працівниками, призваними на військову службу за призовом місця роботи (посади), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності, набрали чинності лише 11.06.2015 року тобто вже після звільнення позивача, тому діюче на той час законодавство дозволяло звільнити позивача відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України 22.04.2015 року, оскільки гарантії військовослужбовцям, які призвані на строкову військову службу і передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України, розповсюджуються лише на осіб, які призвані на строкову військову службу з 11.06.2015 року. Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції на травень 2015 року) працівникам, які залучаються до виконання обов`язків передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативу (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігається місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності. Відповідно до п. 2 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації, від 20.05.2014 року №1275-VII поширено дію частин другої і третьої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч. 3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та частини третьої статті 119 КЗпП України в редакції цього Закону на громадян України, які були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію». Таким чином, працівники, які були звільнені з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, на особливий період мають бути поновлені роботодавцем на роботі у зв`язку із набуттям чинності закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20.05.2014 року №1275-VII. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки на звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. У даному випадку, позивачем було заявлено клопотання про поновлення порушеного строку звернення до суду, яке суд вважає можливим задовольнити та поновити [PERSON] строк звернення до суду, оскільки судом встановлено, що вказаний строк було пропущено з поважних причин, так як з 23.04.2015 року по 01.11.2016 року він проходив строкову військову службу у Збройних Силах України, а до суду звернувся 06.09.2016 року. Згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначені середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємства, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженою Постановою Кабінету України від 08.02.1995 року №100 (за наступними змінами і доповненнями). Як зазначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08.02.1995 №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Виплати нараховуються шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на кількість робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених законодавством, - на кількість календарних днів за цей період. Якщо протягом періоду вимушеного прогулу на підприємстві було підвищено посадові оклади й тарифні ставки (у т.ч. за посадою працівника, якого було незаконно звільнено) то згідно з пунктом 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 проводиться коригування заробітної плати, включаючи премії та інші виплати, що враховуються під час обчислення середньої заробітної плати і тарифних ставок. Середній заробіток, який підлягав стягненню на користь позивача, за період з 23.04.2015 року по 23.04.2016 року (протягом року після призову), тобто 252 робочих днів * 185,86 грн. (середньоденна заробітна плата) становитиме 46\~836,72 грн. При звільнені з посади відповідачем була надана позивачу вихідна допомога у розмірі двох мінімальних заробітних плат, згідно ст. 44 КЗпП України, яка склала 2\~436,00 грн. Сума вихідної допомоги отриманої позивачем при звільнені підлягає поверненню. Таким чином, враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача за час вимушеного прогулу підлягає стягненню 44\~400,72 грн. за період з 23.04.2015 року по 23.04.2016 включно (252 (кількість робочих днів)*185,86 (середньоденна заробітна плата) 2\~436,00 (сума вихідної допомоги отриманої позивачем при звільненні) = 44\~400,72 грн. Таким чином, звільнення позивача за ч. 3 ст. 36 КЗпП України проведено у порушення гарантій військовослужбовцям, встановлених вищенаведеними нормами законів, на підставі чого позов про поновлення на роботі підлягає задоволенню. На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved