Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-27 00:00:00

04.10.2016 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому, з врахуванням уточнень, прийнятих ухвалою суду від 28.10.2016 року (а.с.44, 45, 53, 54) просить суд визнати укладеним договір від 26.05.2014 року найму (оренди) земельної ділянки (паю) площею 4,32 га, що розташована на території Рибалківської сільської ради Козельщинського району Полтавської області та належить відповідачу на праві приватної власності відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю (земельну ділянку (пай)) ІІІ-ПЛ №032259 (зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Козельщинської районної державної адміністрації Полтавської області 17 лютого 1999 року за №1509), між [PERSON] (орендодавцем) та [PERSON] (орендарем), на умовах, зазначених Відповідачем в власноруч написаній 26 травня 2014 року розписці, а саме строком на двадцять років з 26 травня 2014 року по 26 травня 2034 року внаслідок отримання [PERSON] від [PERSON] орендної плати за весь термін найму (оренди) земельної ділянки (паю) у розмірі 20\~000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач є власником земельної ділянки 4,32 га сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Рибалківської сільської ради Козельщинського району Полтавської області. 26 травня 2014 року між позивачем та відповідачем досягнуто домовленість про надання спірної земельної ділянки відповідачем позивачу в оренду терміном на 20 років, а саме з 26.05.2014 року по 26.05.2034 року. Під час досягнення домовленостей позивачем передано відповідачу 20\~000 грн в якості орендної плати за весь термін оренди. Зазначені обставини підтверджуються власноруч написаною відповідачем розпискою та передачею позивачу оригіналу Державного акту про право власності на землю. Позивач вважає, що договір є укладеним, оскільки досягнуто домовленості по всім суттєвим умовам. Однак, до теперішнього часу відповідач ухиляється від оформлення договору оренди земельної ділянки за типовою формою, передбаченою постановою КМУ №220 від 03.03.2004 року, а також від нотаріального посвідчення договору. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги. Позивач також пояснила, що відповідач неодноразово пропонувала їм та іншим людям «купити пай». В результаті вони домовились взяти його в оренду на 20 років за 20000 грн. Представник позивача також зазначив, що державна реєстрація договору оренди вже не передбачалась на той час, підлягає державній реєстрації лише само право оренди, що буде здійснено позивачем в разі задоволення позову. В судовому засіданні відповідач позов не визнала. В той же час, визнала факт власноручного написання розписки, факт отримання 20000 грн за передачу в оренду земельної ділянки на 20 років. Зазначила, що знаходилась на той час у скрутному матеріальному становищі. Вважає, що сума 1000 грн в рік є недостатньою. Пояснила, що позивач не висував вимог щодо нотаріального посвідчення договору та не звертався до неї з цього приводу. Також вважає, що між нею та позивачем не досягнуто домовленості щодо всіх суттєвих умов, передбачених законодавством, крім цього договір не пройшов державну реєстрацію, тому в задоволенні позову необхідно відмовити. Вислухавши пояснення позивача та представника позивача, пояснення відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні відповідач пояснила, що її дошлюбне прізвище Білаш. Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія ІІІ-ПЛ №032259 відповідач є власником земельної ділянки 4,32 га сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Рибалківської сільської ради Козельщинського району Полтавської області(надалі спірна земельна ділянка) (а.с.8). 26.05.2014 року відповідач отримала від позивача грошові кошти в сумі 20000 грн за передачу в оренду на термін 20 років, тобто з 26.06.2014 року по 26.05.2034 року, земельної ділянки, право власності на яку посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю серія ІІІ-ПЛ №032259. На підтвердження сторонами складено розписку, яка має підписи позивача та відповідача (а.с.7). Зазначені факти визнаються сторонами, тому не потребують додаткового доведення відповідно до ч.1 ст.61 ЦК України. Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст.14 Закону України договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Оскільки вказаний документ має вказівку на прізвища сторін та містить їх підписи, враховуючи зміст документу, суд оцінює його як письмовий договір оренди земельної ділянки, який містить домовленості щодо наступних суттєвих умов: обєкт оренди (без кадастрового номера); термін оренди; розмір орендної плати. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції станом на 26.05.2014 року) істотними умовами договору оренди землі є: -об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); -строк дії договору оренди; -орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; -умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; -умови збереження стану об'єкта оренди; -умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; -умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; -існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; -визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; -відповідальність сторін; -умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про оренду землі» відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Таким чином, враховуючи відсутність в договорі, укладеному між позивачем та відповідачем, та оформленого розпискою, усіх суттєвих умов, передбачених законом на час підписання такого договору, такий договір не може вважатися укладеним, до нього не може бути застосовано ч.3 ст.5 ЦК України. Суд зазначає також наступне. Позивачем вказано, що на даний час вона та члени її сімї використовують спірну земельну ділянку для вирощування соняшника та кукурудзи, тобто земельна ділянка перебуває в її володінні. Таким чином, фактично, позивач, в даному випадку, ставить питання про невизнання його прав орендаря з боку позивача. Відповідно до ч.6 ст.6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Представником позивача в судовому засіданні заявлено про відсутність державної реєстрації права оренди спірної земельної ділянки за позивачем. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначний законами України. Позивачем визначено предметом позову визнання договору укладеним. Частиною 2 ст.16 ЦК України не передбачено такого способу захисту права як визнання договору (правочину) укладеним. Іншими законами чи договором також не передбачено вказаного способу захисту права. Таким чином, суд вважає спосіб захисту права, обраний позивачем, помилковим. Ухвалою суду від 28.10.2016 року (а.с.53, 54) відмовлено у прийнятті додаткової позовної вимоги, тому відповідно до п.1.ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» додатково сплачена позивачем за квитанцією №0.0.642578423.1 від 28.10.2016 року (а.с.43) сума судового збору в розмірі 551,20 грн підлягає поверненню як внесені в більшому розмірі, ніж передбачено законом. Відповідно до п.42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» про повернення судового збору може бути зазначено у резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed