Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

02 червня 2021 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернулася в суд з позов до Державної казначейської служби України (далі відповідач-1, ДКС України), Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі відповідач-2, ГУНП у Волинській області), Волинської обласної прокуратури (далі відповідач-3, прокуратура) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним обшуком. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в провадженні СУ ГУНП у Волинській області знаходилося кримінальне провадження, яке внесено до ЄРДР за №12019030010002459 від 13 липня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.301 КК України. 04.03.2021 в під`їзді будинку за адресою: [ADDRESS] , за участю понятих було проведено особистий обшук [PERSON] , [PERSON] та обшук особистих речей [PERSON] , [PERSON] , під час якого нічого не було виявлено та вилучено. Обшук проводився невідкладно, без ухвали слідчого судді, для необхідності врятування майна телефона, на якому могли бути присутні докази протиправної діяльності підозрюваних [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 березня 2021 року у задоволенні клопотання слідчого про надання дозволу на такий обшук було відмовлено. Позивач зазначає, що вказаний обшук був незаконним, а їй були спричинені моральні страждання у зв`язку з тим, що: 1) вона не є та не була підозрюваною у кримінальному провадженні; 2) дії стосовно її обшуку були принизливими для неї; 3) під час обшуку, на думку позивача, вона була інфікована коронавірусом від працівників поліції. З наведених вище підстав позивач просить суд стягнути з держави на її користь 70\~000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представники відповідачів у судовому засіданні та у письмових відзивах позов заперечили. Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи та переглянувши відеозапис обшуку, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що в провадженні СУ ГУНП у Волинській області знаходилося кримінальне провадження, яке внесено до ЄРДР за №12019030010002459 від 13 липня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.301 КК України. Наразі вказане кримінальне провадження, за обвинуваченням [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 301, ч. 2 ст. 209 КК України, перебуває на судовому розгляді Луцького міськрайонного суду Волинської області (суддя Артиш Я.Д., справа № 161/15715/21, провадження № 1-кп/161/1055/21). З матеріалів справи слідує, що 04 березня 2021 року в під`їзді будинку за адресою: [ADDRESS] , за участю понятих було проведено особистий обшук [PERSON] , [PERSON] та обшук особистих речей [PERSON] , [PERSON] , під час якого нічого не було виявлено та вилучено. Обшук проводився невідкладно, без ухвали слідчого судді, для необхідності врятування майна телефона, на якому могли бути присутні докази протиправної діяльності підозрюваних [PERSON] , [PERSON] . Сторонами не заперечується, що позивач [PERSON] статусу підозрюваної на час проведення обшуку не мала і не має його і наразі. Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області Полюшко А.В. від 10 березня 2021 року у задоволенні клопотання слідчого про надання дозволу на такий обшук було відмовлено (справа № 161/4365/21, провадження № 1-кс/161/1996/21). Ця ухвала була мотивована тим, що до матеріалів клопотання, не додано жодних документів та речей, які б стверджували про необхідність проведення невідкладного особистого обшуку [PERSON] , [PERSON] та обшуку особистих речей [PERSON] , [PERSON] , більше того, під час проведення обшуку нічого віднайдено не було, що підтверджує відсутність нагальної потреби для проведення вказаної слідчої дії, тому суд не вбачав наявності правових підстав, передбачених ст.233 КПК України, для надання дозволу на проведення особистого обшуку [PERSON] , [PERSON] та обшуку особистих речей [PERSON] , [PERSON] , в зв`язку з чим, в задоволенні клопотання відмовлено. Надаючи свою оцінку доводам позивача про завдання їй моральної шкоди таким обшуком, суд зазначає наступне. Пунктом 1-1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон) визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. В даному випадку вироком суду чи іншим рішенням суду у кримінальному провадженні, яке внесено до ЄРДР за №12019030010002459 від 13 липня 2019 року, не встановлювалась незаконність проведеного слідчим обшуку особистих речей позивача. Ухвала слідчого судді від 10 березня 2021 року не є «іншим рішенням суду» в розумінні Закону, оскільки вона постановлена слідчим суддею, як окремою процесуальною особою, визначеною у КПК України, а не судом. Тому підстав застосовувати до розглядуваних правовідносин положень Закону, суд не знаходить, а тому оцінює їх виключно за загальними правилами відшкодування моральної шкоди, визначеними у ЦК України, з точки зору допустимості проведених слідчим дій стосовно обшуку особистих речей позивача моральним засадам суспільства. Пунктами 2, 4 частини другої статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною шостою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. З аналізу вищенаведених положень цивільного та цивільно-процесуального законодавства слідує, що тягар доказування наявності всіх елементів складу цивільного правопорушення (делікту), окрім вини, лежить саме на потерпілій особі, яка має належними та допустимими доказами довести суду: 1) факт наявності шкоди; 2) протиправність діяння (дії чи бездіяльності) особи, яка завдала шкоди; 3) причинний зв`язок між завданою шкодою та протиправним діянням особи, яка завдала шкоди. В свою чергу, враховуючи наявний у цивільному законодавстві принцип презумпції вини завдавача шкоди, відповідач повинен довести суду відсутність своєї вини у скоєному цивільному правопорушенні. Положення п.2 ч.2 ст.1167, ч.1 ст.1176 ЦК України, стосовно відшкодування шкоди, завданої незаконним засудженням, незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконним застосуванням запобіжного заходу, незаконним затриманням, незаконним накладенням адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, на розглядувані відносини не поширюються, оскільки таких заходів до позивача не застосовувалося. Переглянувши відеозапис проведеного обшуку, як основний доказ сторони позивача, а також оцінивши пояснення учасників справи, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимим доказами не довела факт завдання їй шкоди, а також протиправність діяння слідчого. Так, зі змісту відеозапису слідує, що слідчим проводився не особистий обшук позивача, як вона помилково зазначає у позові та її представник у судовому засіданні, а лише обшук її особистих речей (жіночої сумочки). Такі відомості підтверджуються і змістом протоколу обшуку. Будь-яких доказів протилежного, сторона позивача суду не надала. До того ж, сам обшук проводився із чітким дотримання кримінально-процесуального законодавства та загальноприйнятих норм моралі, адже перед проведенням слідчої дії були представлені всі працівники поліції, слідчий надав змогу прибути захисникам на місце події, які мали змогу надавати свої заперечення та зауваження стосовно нього. Доводи позивача про те, що вона жодного відношення до кримінального провадження не мала суд відхиляє, оскільки з матеріалів справи слідує, що позивач є матір`ю [PERSON] , який був підозрюваним у кримінальному провадженні (наразі обвинувачений), сама позивач знаходилася разом з ним, а тому у слідчого могли виникнути обґрунтовані припущення того, що відшуковане ним майно може бути саме у позивача, як близької особи підозрюваного. Міркування сторони позивача про те, що працівники поліції заразили її коронавірусом нічим не підтверджується, а з відеозапису слідує, що всі працівники поліції знаходилися у засобах індивідуального захисту (масках). Посилання позивача на те, що слідчий не давав їй змогу покинути місце обшуку є надуманими, адже відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 236 КПК України, слідчий, прокурор має право заборонити будь-якій особі залишити місце обшуку до його закінчення та вчиняти будь-які дії, що заважають проведенню обшуку. Невиконання цих вимог тягне за собою передбачену законом відповідальність. В даному випадку особистий обшук [PERSON] , [PERSON] та обшук особистих речей [PERSON] , [PERSON] , тривав незначний проміжок часу, сам обшук проведений у присутності захисників, а тому заборона позивачу покидати місце його проведення не могла суттєво вплинути на її права та законні інтереси. Доводи позивача про те, що слідчий «заглядав у швидку допомогу» яка прибула на місце обшуку на вимогу позивача, жодними доказами не підтверджується. Сама по собі відмова слідчого судді у наданні дозволу на проведення такого обшуку в порядку ч.3 ст.233 КПК України не є підставою стверджувати про те, що така слідча дія була завідомо незаконною та порушила права позивача. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довела суду спричинення моральної шкоди обшуком її особистих речей, який мав місце 04 березня 2021 року з боку працівників ГУНП у Волинській області, незаконність такого обшуку не встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили, у зв`язку з цим слід відмовити у задоволенні позову.

Outcome: dismissed