Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

04.07.2019 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування вказаного позову зазначила про те, що в шлюбі вони перебувають з відповідачем з 25.02.2017 року, який зареєстрований у Шевченківському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 296. Позивач в обґрунтування позовних вимог про розірвання шлюбу посилається на те, що від зазначеного шлюбу з відповідачем мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність порозуміння та різних поглядів на шлюб та сім`ю. Фактично шлюбні відносини припинились, спільне господарство не ведеться, разом не проживають. Вважає, що подальше збереження їх шлюбу є неможливим, недоцільним та суперечить їх інтересам. Після народження дитини відносини позивача з відповідачем погіршились, перестали знаходити спільні підходи у вирішенні сімейних і родинних проблем, їхні погляди на життя стали діаметрально протилежними. Відповідач постійно нехтував сімейними цінностями, такими як повага до дружини, піклування про створення в сім`ї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери. Між ними постійно виникали непорозуміння, які переростали в сварки, свідком яких нерідко була малолітня дитина, що негативно впливає на його психічний стан та кожен раз спричиняє позивачу та дитині душевні страждання. Відповідач проявляв агресію відносно позивача, ображав її. На даний момент позивач проживає з дитиною за місцем своєї реєстрації у Святошинському районі м. Києва. В судове засідання позивач не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву, якою підтримує позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений судом належним чином, подав заяву якою просить розглянути справу за відсутності представника служби та ухвалити рішення відповідно до діючого законодавства. У відповідності до ч. 1 ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. За правилами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. 25.02.2017 року між сторонами по справі був укладений шлюб, який був зареєстрований у Шевченківському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 296 (а.с. 9 - копія свідоцтва про шлюб). Від спільного шлюбу сторони мають малолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 9 - копія свідоцтва про народження). Як встановлено у судовому засіданні, спільне життя у сторін не склалось, вони проживають окремо, не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини. Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд вважає, що сім`я даного подружжя розпалась остаточно, терміну на примирення призначати не потрібно. За таких обставин укладений шлюб підлягає розірванню. Як наголошує ч.1 ст.163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. За правилами ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Як регламентовано ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї статті наголошує, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до положення принципу б Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959р., дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю . Враховуючи малолітній вік дитини, та те, що дитина фізіологічно та морально пов`язана з природою матері, яка піклується і турбується за його стан здоров`я та духовний розвиток суд вважає необхідним визначити місце проживання малолітньої дитини з матір`ю, яка має задовільний фінансовий стан, належні житлові умови та вкладає всі зусилля для забезпечення інтересів своєї дитини.

Outcome: approved