Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

02 жовтня 2019 року [PERSON] звернувся з позовною заявою до Соборного ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області про зняття арешту з майна. Ухвалою судді від 11 жовтня 2019 року відкрито провадження по справі та відповідно до положень ч. 6 ст. 19, ч. 3 ст. 274, ч.5 ст.279 ЦПК України призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 20-21). Ухвалою судді від 16 жовтня 2019 року за клопотанням позивача витребувано від Соборного ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області матеріали виконавчого провадження ВП 49347543 за виконавчим написом від 22.10.2015р. № 5749, вичиненим приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондарем І.М. (а.с. 25-26). В обґрунтування позову [PERSON] посилався на те, що 10 червня 2010 року за договором купівлі-продажу він придбав квартиру [ADDRESS] ). У 2019 році вирішив зареєструвати за собою право власності у зв`язку з чим звернувся до приватного нотаріуса, від якого дізнався, що на квартиру Соборним ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області накладений арешт, внаслідок чого він не зміг здійснити реєстрацію квартири за собою. У Соборному ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, позивач отримав відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якийх дізнався, що постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції Савостіної О.В. від 16 листопада 2015 року, в рамках виконавчого провадження № 49347543, накладений арешт в межах суми звернення стягнення у розмірі 28 134,88 грн. на все майно, що належить боржнику - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна міститься запис від 16 листопада 2015 року за № 49347543 про накладення арешту на квартиру, яка на момент внесення запису вже належала позивачеві на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 2010 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів (у зв`язку із здійсненням нотаріусом повноважень податкового агента). Таким чином на момент звернення до суду з цим позовом, на майно накладений арешт, що порушує його право користування і розпорядження власністю. [PERSON] надав суду заяву, в якій заявлені вимоги підтримав і просив суд їх задовольнити. Справу просив розглянути за його відсутності та без фіксування судового процесу технічними засобами. Старший державний виконавець Соборного ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Савостіна О.В., на виконання ухвали суду про витребування доказів від 16 жовтня 2019 року, надала суду копії виконавчого провадження № 49347543, а також надала заяву про розгляд справи за її відсутності. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що 10 червня 2010 року між [PERSON] (продавцем) і [PERSON] (покупцем) укладено договір купівлі продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенко В.І., зареєстрований за № 936, на підставі якого [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] а (а.с. 15 16). Постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції Савостіної О.В. від 16 листопада 2015 року, в рамках виконавчого провадження № 49347543, накладено, в межах суми звернення стягнення у розмірі 28134,88 грн., арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 42 зворот). З матеріалів виконавчого провадження встановлено, що 16 листопада 2015 року постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області Савостіної О.В. відкрито виконавче провадження ВП № 49347543 з виконання виконавчого напису № 5796, виданого 22.10.2015р. приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондарем І.М. про стягнення заборгованості за кредитним договором від 27.12.2005р., укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] в сумі 26\~434,88 грн., а також судового збору в сумі 1\~700,00 грн., а всього 28\~134,88 грн. (а.с. 38 зворот). 14 січня 2016 року державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції Ткачук К.О., на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 16 листопада 2015 року (ВП № 49347543), внесені відомості до державного реєстру речових прав про арешт нерухомого майна боржника [PERSON] , розташованого за адресою: [ADDRESS] (номер запису про обтяження 12925819) (а.с. 45 46). 24 травня 2016 року постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області Савостіної О.В. повернуто виконавчий документ про стягнення заборгованості у розмірі 28134,88 грн. стягувачеві - ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 47 зворот). На цей час у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна продовжує існувати запис про обтяження нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке належить на праві власності [PERSON] (а.с. 5 6). Існуючий арешт порушує право власності позивача не нерухоме майна, оскільки [PERSON] придбав квартиру 10 червня 2010 року, коли арешт не був накладений. В подальшому - 16 листопада 2015 року арешт фактично був накладений державним виконавцем не на майно боржника [PERSON] , а на мано [PERSON] і 14 січня 2016 року вніс про це відомості до реєстру речових прав. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ст. ст. 316, 317, 321\~Цивільного кодексу\~України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 319\~ЦК України визначає що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396\~ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно\~\~до\~\~п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов\~\~про\~\~зняття арешту з майна\~може бути пред`явлений власником,\~\~а також особою,\~\~яка володіє\~\~на\~\~підставі закону\~\~чи договору\~\~або\~\~іншій законній\~\~підставі\~\~майном, що\~\~не\~\~належить боржнику (речове право\~\~на\~\~чуже майно). За приписами ч.ч. 1, 2, ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІУ (що діяв на час винесення постанови про арешт майна Позивача) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення; арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Разом з тим за вимогами ч. 2 ст. 50 даного Закону у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець повинен був зазначити про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Відповідно до ч. 5 ст. 59 чинного на сьогодні ЗУ «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VШ у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту (правовий висновок Верховного Суду України від 15.03.2013р. у справі № 6-26цс13). З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки наявність обтяження у вигляді заборони позбавляє позивача права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності майном. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Проаналізувавши обставини справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, так як позивач позбавлений змоги реалізувати своє законне право на вільне володіння та розпорядження власністю, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. З урахуванням положень п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути суму сплаченого судового збору в розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved