Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

04.01.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ТзОВ «Гронло-Львів» грошову суму в 1686890 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 14.03.2008 року між ним та ТзОВ «Гронло-Львів» укладено попередній договір, у якому сторони зобовязалися в строк до 31.12.2009 року укласти договір купівлі-продажу квартири № 32 в будинку № 68 в с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області. На виконання цього договору [PERSON] переказав ТзОВ «Гронло-Львів» аванс в розмірі 399810 грн., що на день платежу було еквівалентно 62733 долари США. У визначений договором термін договір купівлі-продажу не укладено, тому аванс має бути повернутий. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги з підстав, що викладені в позовній заяві, та просили позов задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні. При цьому представники відповідача просили застосувати позовну давність. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 14.03.2008 року між сторонами укладено попередній договір, за умовами якого сторони зобовязалися в строк до 31.12.2009 року укласти договір купівлі-продажу квартири № 32 в будинку № 68 в с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області, продаж квартири буде вчинено за ціною, еквівалентною 101249 доларів США, з оплатою цієї суми в гривнях, за офіційним курсом на день платежу, згідно із зазначеним в договорі графіком платежів. Відповідно до п. 5 попереднього договору позивач повинен був перерахувати відповідачу гарантійний аванс в сумі, що еквівалентна 101249 доларів США, в строк до 28.02.2009 року. На виконання вищезазначених вимог позивач переказав відповідачу аванс на загальну суму 399810 грн., що на день платежу було еквівалентно 62733 доларам США. В судовому засіданні також встановлено, що договір купівлі-продажу між сторонами укладений не був. Тому позивач просить стягнути з відповідача сплачений за договором аванс. Вирішуючи позов суд виходить з наступного. За вимогами п. 7 попереднього договору сплачений аванс підлягає поверненню в разі припинення зобовязання внаслідок неможливості його виконання з причин, які не залежать від волі сторін. Отже, сума авансу, що перерахована позивачем на рахунок відповідача в рахунок належних платежів за квартиру, підлягає поверненню, оскільки договір купівлі-продажу не відбувся і позивач жодних зобовязань щодо сплати платежів перед відповідачем не має. При цьому, суд вважає, що позивачем правильно визначено розмір авансу, який підлягає поверненню. Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Як вбачається з укладеного між сторонами попереднього договору, сторони визначили грошовий еквівалент зобовязання саме в іноземній валюті. Так, в п. 1 договору зазначено, що продаж квартири буде вчинено за ціною, еквівалентною 101249 доларів США, з оплатою цієї суми в гривнях, за офіційним курсом на день платежу, згідно із зазначеним в договорі графіком платежів, а саме: 1-й внесок: 10000 доларів США до 14.03.2008 року; 2-й внесок: 10000 доларів США до 30.06.2008 року; 3-й внесок: 10000 доларів США до 30.09.2008 року; 4-й внесок: 10000 доларів США до 31.12.2008 року та 5-й внесок: 61249 доларів США до 28.02.2009 року. Визначення того, що вказані суми мають бути сплачені в гривнях за офіційним курсом на день платежу, не є визначенням зобовязання в гривнях, а є лише порядком виконання зобовязання, визначеного у іноземній валюті. Тому суд вважає безпідставним посилання представників відповідача на те, що повернуто може бути лише аванс в розмірі 399810 грн., який фактично було сплачено позивачем у гривнях. Разом з тим, представниками відповідача заявлено про застосування позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду за захистом свого права. За правилами ст.ст. 257, 258 ЦК України існує два види позовної давності: загальна і спеціальна. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки. Однак, для окремих видів вимог, таких як стягнення неустойки (штрафу, пені), законом встановлено спеціальну позовну давність в 1 рік. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач та його представники посилаються на те, що позовна давність не пропущена на підставі ч. 2 ст. 530 ЦК України, оскільки в договорі не встановлено строк виконання зобовязання повернути аванс, тому перебіг позовної давності за цим зобовязанням розпочинається через сім днів від дня предявлення відповідачу першої вимоги про повернення авансу, а саме: з 13.02.2014 року. Суд вважає, що таке посилання не ґрунтується на законі. Відповідно до ч. 1 ст. 251, ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посилається на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України). За ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобовязанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобовязання, строк виконання якого визначається вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно ч. 2 цієї статті, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Судом враховано, що зобовязанням за попереднім договором, що укладено між сторонами 14.03.2008 року, є укладення договору купівлі-продажу квартири. Повернення авансу не є зобовязанням за цим договором, а є наслідком припинення зобовязання через неможливість його виконання. Отже немає підстав розцінювати відсутність в попередньому договорі посилання на конкретний строк повернення авансу як невстановлення строку виконання зобовязання. Тому не заслуговує на увагу посилання представників позивача на письмову вимогу від 05.02.2014 року про повернення авансу, доказів направлення якої не надано. Так само не заслуговує на увагу письмова вимога від 26.01.2017 року, яка направлена відповідачу 10.02.2017 року, тобто вже після звернення позивача до суду. В попередньому договорі чітко визначено строк виконання зобовязання до 31.12.2009 року. Саме після настання цього строку позивач дізнався або повинен був дізнатися, що зобовязання про укладення договору купівлі-продажу відповідачем не виконано і у позивача настало право вимоги щодо виконання зобовязань за попереднім договором, в тому числі й право повернення авансу. Таким чином, перебіг позовної давності в даному випадку розпочався з 01.01.2010 року. Позивач звернувся до суду 04.01.2017 року, тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В ч. 5 цієї статті зазначено, що в разі визнання судом поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 27 ЦПК України всі наявні докази для підтвердження своїх вимог та заперечень сторони повинні надати до початку розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. У відповідності з ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у сукупності. Доказів того, що позовна давність пропущена позивачем з поважних причин, або того, що позовна давність переривалася, позивачем та його представниками не надано. Враховуючи, що позов подано з порушенням строків позовної давності, обставини, через які позовна давність пропущена позивачем не наведені та не доведені, суд не вбачає підстав для захисту порушеного права позивача, а тому позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed