Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

03 грудня 2013 року позивачка [PERSON] звернулась в суд з позовом, направивши його поштовим відправленням, до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, Державної казначейської служби України, в якому просить на відшкодування матеріальної шкоди стягнути з держави з коштів державного бюджету України на свою користь 7436,50 грн. та 3000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що відповідно до рішення Апеляційного суду Одеської області від 02.10.2007 року та виконавчого листа № 2-6893/06, виданого Приморським районним судом м.Одеси 08.11.2007 року, на її користь з держави з коштів державного бюджету України стягнуто 9972,50 грн. Позивачка посилається на те, що по день подачі позову до суду вказане рішення не виконане, у зв'язку з чим відповідно до норм ст. 625 ЦК України, на суму заборгованості нею нараховано індекс інфляції за весь період прострочки та 3% річних від простроченої суми, що разом складає 7436,50 грн. Крім того, позивачка вважає, що неправомірними діями Державної виконавчої служби України їй завдано моральних страждань, які вона оцінює у 3000,00 грн., у зв'язку з чим вона звернулась до суду з вказаним позовом. Позивачка в судове засідання не з'явилась, про дату час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, направила на адресу суду письмову заяву, в якій просила слухати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник Державної виконавчої служби України в судовому засіданні позов не визнала, вважає його безпідставним та необґрунтованим, просила відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Крім того надала суду свої письмові заперечення проти позову. Відповідач Державна казначейська служба України свого представника на розгляд справи до суду не направила, про дату час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, тому суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність нез'явившихся осіб на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника Державної виконавчої служби України, дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 02.10.2007 року у справі за позовом [PERSON] до Другої державної виконавчої служби у Приморському районі м.Одеси, Державного Казначейства України, [PERSON] про скасування постанови про зупинення виконавчого провадження, відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, на користь позивачки з держави в особі Державного Казначейства України з коштів державного бюджету України стягнуто 7972,50 грн. на відшкодування матеріальних збитків та 2000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. 08.11.2007 року Приморським районним судом м.Одеси на виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 02.10.2007 року видано виконавчий лист № 2-6893/06 про стягнення з держави в особі Державного Казначейства України з коштів державного бюджету України 7972,50 грн. на відшкодування матеріальних збитків та 2000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, а всього 9972,50 грн. (а.с.3). Постановою Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби України Бурноса Сергія Вікторовича від 26.11.2007 року було відкрито виконавче провадження № 5459469 з примусового виконання виконавчого листа № 6893/06 від 08.11.2007 року про стягнення з держави в особі Державного Казначейства України з коштів державного бюджету України 7972,50 грн. на відшкодування матеріальних збитків та 2000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, а всього 9972,50 грн. (а.с.4). Відповідно ч.1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом. Згідно ч.41 «Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування: 1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суддів; 2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; 3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; 4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; 5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок злочину. 28.12.2012 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Каращук К.Л. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 6893/06 від 08.11.2007 року про стягнення з держави в особі Державного Казначейства України з коштів державного бюджету України 7972,50 грн. на відшкодування матеріальних збитків та 2000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, а всього 9972,50 грн. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 05.08.2013 року визнано незаконною постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Каращук К.Л. про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 6893/06 від 08.11.2007 року про стягнення з держави в особі Державного Казначейства України з коштів державного бюджету України 7972,50 грн. на відшкодування матеріальних збитків та 2000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, а всього 9972,50 грн., та зобов'язано державного виконавця виконати рішення Апеляційного суду Одеської області від 02.10.2007 року. Дана ухвала набрала законної сили. Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Єжовим М.В. 04.11.2013 направлено вимогу державного виконавця № 1266/11, на адресу Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності МЮУ, щодо виконання рішення національного суду, стосовно виплати стягувачу [PERSON] заборгованості у загальному розміром 9972,50 грн. Постановою державного виконавця від 03.02.2014 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-6893/06, виданого Приморським районним судом м.Одеси, у зв'язку з фактичним повним виконанням рішення суду, оскільки платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 5168 від 07.11.2013 року [PERSON] сплачена заборгованість за рішенням національного суду у розмірі 9972,50 грн., тобто в повному обсязі. Вказану суму було виплачено стягувану 21.11.2013 року. Отже, на час звернення з даною скаргою до суду, [PERSON] фактично отримала всю суму коштів за рішенням Апеляційного суду Одеської області від 02.10.2007 року. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ст.ст. 1166, 1173 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої влади та звернень учасників виконавчого провадження», при розгляді позовів фізичних осіб про відшкодування шкоди (збитків) заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні виходити з положень ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», ст. 86 Закону України «Про виконавче провадження» і врахувати, що в таких справах відповідачами можуть бути відповідні державні органи Державного казначейства України. Згідно ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави, тобто, за рахунок коштів державного бюджету України. Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 року №12-рп/2001 встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної) завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної виконавчої служби, їх посадовими та службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на зазначені вище органи державної влади. Пунктом 4 Положення про Державне казначейство України від 13.04.2011 року передбачено, що казначейство відповідно до покладених на нього завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду;. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 2012 року, стягувач має право звернутися з позовом до юридичної особи, яка зобов'язана провадити стягнення коштів з боржника, у разі невиконання рішення з вини цієї юридичної особи. Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. З урахуванням зазначених норм законів, суд вважає безпідставними вимоги позивачки щодо відшкодування на її користь з держави з коштів державного бюджету України матеріальної шкоди у вигляді нарахованих інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 7436,50 грн., оскільки ст. 625 ЦК України, на підставі якої нарахована вказана сума, встановлена відповідальність боржника за порушення грошового зобов'язання, а не за невиконання судового рішення, а тому дана норма закону не може бути застосована до розглядуваних правовідносин, у зв'язку з чим позов в цій частині вимог задоволенню не підлягає. Крім того, у відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За змістом ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачкою не надано суду доказів завдання їй з боку відповідачів моральної шкоди, а також не доведено будь якими доказами заявлений нею розмір цієї шкоди. Суд вважає безпідставним посилання позивачки на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 05.08.2013 року, якою на її думку визнано незаконними дії державного виконавця щодо тривалого невиконання рішення суду, оскільки вказаною ухвалою суду визнано незаконною постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Каращук К.Л. про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 6893/06 від 08.11.2007 року, а не щодо строків виконання та способу виконання рішення, після чого виконавче провадження було відновлене, і згодом рішення було виконане. Разом з тим, з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що державним виконавцем під час виконання рішення суду на користь [PERSON] було вжито всіх передбачених законом дій, що також підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 03.08.2012 року у справі № 2610/10694/2012, провадження № 2/2610/6201/2012, за позовом [PERSON] до Державної виконавчої служби України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яким позивачці було відмовлено в задоволенні позову. Враховуючи викладене, суд також не вбачає законних підстав для задоволення вимог позивачки щодо відшкодування на її користь з держави з коштів державного бюджету України 3000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачкою не надано належних доказів на підтвердження її моральних страждань, а також факту їх спричинення відповідачами. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 22, 625, 1166, 1173, 1174 ЦК України,

Outcome: dismissed