Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

04 вересня 2014 року [PERSON] в інтересах малолітньої [PERSON], 2005 року народження, звернулася у суд з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 23 грудня 2010 року приватним нотаріусом КМНО [PERSON] був посвідчений договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS], укладений між сестрою позивача [PERSON] - [PERSON], та малолітньою правнукою [PERSON], [INFO], в інтересах якої діяла її опікун [PERSON] На думку позивача, [PERSON] відповідно до спільного волевиявлення зі своїм покійним чоловіком мала намір подарувати дану квартиру двом малолітнім правнучкам, дітям-сиротам [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що [PERSON] була учасником ВВВ, інвалідом ІІ групи, вдовою учасника бойових дій у 1941 р. - 1945 р., мала слабкий зір і слух, тому не могла прочитати текст договору, який підписувала, внаслідок чого 23 грудня 2010 року було укладено договір на користь лише однієї правнучки - малолітньої [PERSON], 2007 року народження, замість двох. Позивач вважає, що волевиявлення [PERSON] не було здійснене. Укладений договір не відповідав внутрішній волі щодо його сторін, оскільки, укладаючи договір, [PERSON] мала на меті відчуження свого єдиного житла лише за умови передачі його у власність обом дітям - сиротам і якби не помилка щодо сторін правочину та його правових наслідків, спірний договір не був би укладений. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги та просила суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні не визнали позовні вимоги та заперечували проти їх задоволення, посилаючись на безпідставність позовних вимог. Третя особа - приватний нотаріус КМНО [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надіслала письмові заперечення, в яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] було встановлено опіку над її малолітніми дітьми: опікуном [PERSON], [INFO], було призначено [PERSON], а опікуном [PERSON], [INFO], - [PERSON] (рідну бабусю дітей, яка є дочкою позивача [PERSON].) У 2011 року [PERSON] відмовилась від обов'язків опікуна, у зв'язку з чим опікуном над [PERSON] було також призначено [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що 25 жовтня 2010 року до Служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації звернулась [PERSON] із заявою про надання дозволу укласти на ім'я малолітньої [PERSON], 2007 року народження, договір дарування належної їй на праві власності двокімнатної квартири [ADDRESS]. (а.с. 39) Розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 865 від 29 жовтня 2010 року було надано дозвіл на вчинення вищезазначеного правочину, а також надано дозвіл [PERSON] як опікуну [PERSON] прийняти в дар від імені малолітньої зазначену квартиру. (а.с. 56) 23 грудня 2010 року [PERSON] уклала з малолітньою [PERSON], [INFO], в інтересах якої діяла [PERSON], договір дарування квартири [ADDRESS]. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 11-12) У своїх письмових запереченнях приватний нотаріус КМНО [PERSON] посилається на те, що нею як нотаріусом, відповідно до чинного законодавства України, при посвідченні правочину на користь дитини-сироти було перевірено обсяг цивільної дієздатності дарувальника [PERSON] та цивільна дієздатність і дієздатність [PERSON] - опікуна малолітньої дитини - сироти [PERSON], яка діяла від імені та в її інтересах, а також перевірила та витребувала документи для вчинення цього правочину, наявність необхідного дозволу органу органів опіки та піклування - розпорядження Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 865 від 29 жовтня 2010 року щодо укладання договору дарування спірної квартири на користь малолітньої дитини - [PERSON] Після особистого прочитання договору дарування квартири дарувальник [PERSON] підтвердила, що розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки та підтвердила свої наміри щодо дарування квартири [PERSON], 2007 року народження, про що свідчить її особистий підпис на договорі дарування квартири та у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. (а.с. 45) Звертаючись у суд з даним позовом, [PERSON] зазначає, що спірний договір дарування був укладений під впливом помилки. Як на правову підставу позивач посилається на ч. 1 ст. 229 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1-3, 5 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зі змісту договору дарування квартири від 23 грудня 2010 року вбачається, що сторони попередньо ознайомлені з вимогами чинного цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину). Дарувальник [PERSON] своїм підписом на договорі підтвердила, що відчужувана нею квартира є її особистою приватною власністю. Також дарувальник в договорі стверджував, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу та насильства, як фізичного, так і морального. У спірному договорі також зазначено, що договір складений при ясній пам'яті та повному розумінні сторонами його умов та термінології і не є приховуванням іншого правочину між дарувальником та обдаровуваним і відповідає їхнім дійсним намірам створити відповідні юридичні наслідки. Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Так, в умовах договору дарування сторони підтвердили, що в момент укладення цього договору вони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними, ознайомлені з текстом цього договору, цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, судові рішення щодо визнання їх обмежено дієздатними або недієздатними не приймались, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їхні особисті підписи. Заявляючи позовну вимогу про визнання договору дарування недійсним, позивач посилається на те, що її сестра [PERSON] помилилася, оскільки, укладаючи договір, [PERSON] мала на меті відчуження свого єдиного житла лише за умови передачі його у власність обом дітям - сиротам і якби не помилка щодо сторін правочину та його правових наслідків, спірний договір не був би укладений. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, то такий правочин може бути визнаний судом недійсним. В даному випадку істотне значення має помилка щодо правової природи правочину, а також прав та обов'язків сторін. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Обставини вчинення помилки позивачка доводила, лише своїми показами. Посилання позивача на те, що її сестра [PERSON] була учасником ВВВ, інвалідок ІІ групи, вдовою учасника бойових дій у 1941 р. - 1945 р., мала слабкий зір і слух, не свідчать про те, що в 2010 році в момент підписання договору [PERSON] помилялась, щодо змісту та природи правочину який вона укладала. Посилання позивачки в позовній заяві про те, що її сестра мала намір укласти договір дарування квартири на користь двох малолітніх дітей-сиріт є надуманими і спростовуються спірним договором дарування квартири, зміст якого останній було роз'яснено нотаріусом, а також і заявою [PERSON] до Служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації щодо надання дозволу на укладення на ім'я малолітньої [PERSON] договору дарування, зі змісту якої вбачається, що [PERSON] свідомо виявивши свою волю та бажання, мала намір подарувати квартири лише на ім'я [PERSON] Будь-яких інших доказів на підтвердження недійсності договору дарування з підстав, передбачених ст.229 ЦК України позивачем не надано. Крім того, як вбачається з матеріалів справи спірний договір дарування квартири було укладено [PERSON], яка померла 24 березня 2014 року, що підтверджується даними свідоцтва про смерть, виданого 24 березня 2014 року відділом реєстрації смерті у м. Києві. (а.с. 36) Позивач [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS], що підтверджується довідкою № 128 від 24.01.2007 р., виданою КП «ЖЕО-109». (а.с. 17) Також в даній квартирі зареєстрована малолітня [PERSON], [INFO], опікуном якої є [PERSON] Тому суду не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що діями сторін за угодою порушені права позивача, оскільки [PERSON] не була стороною правочину. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання договору дарування недійсним, оскільки волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання наслідків.

Outcome: dismissed