Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

03.04.2020 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, секретар Вільшаницької сільської ради Архамула Наталія Михайлівна, про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що секретар Вільшаницької сільської ради Архамула Наталія Михайлівна, посвідчуючи заповіт [PERSON] від 22.07.2015 року не дотрималася вимог Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, так як останній був складений у одному екземплярі. Дана обставина, на думку позивача, свідчить про нікчемність заповіту, який з метою захисту її прав слід визнати недійсним судом. Ухвалою суду від 21.12.2020 після задоволення заяви представника позивача про відвід судді Хоминець М.М., прийнято до свого провадження дану цивільну справу та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 21.01.2021 підготовче провадження закрито та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Відповідач у визначений судом строк відзиву на позовну заяву не подав. Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, секретарем Вільшаницької сільської ради Архамулою Наталією Михайлівною письмових пояснень щодо позову не подано. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Пояснили, що під час розгляду цивільної справи №352/494/16 позивачу стало відомо, що примірник заповіту [PERSON] від 22.07.2015 року втрачено. У зв`язку із цим [PERSON] 08.05.2017 звернулась до Тисменицького ВП ГУНП в Івано-Франківській області із заявою про внесення відомостей до ЄРДР за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 КК України. Вказали, що в ході перевірки фактів, викладених у заяві, було відібрано пояснення у секретаря Вільшаницької сільської ради [PERSON] , відповідно до яких заповіт [PERSON] від 22.07.2015 року складено в одному екземплярі, так як заповідач не міг багато писати. Відтак, вважають, що оскільки при складені даного заповіту було порушено порядок та форму його посвідчення, то позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню. Представник відповідача у вступному слові проти задоволення позову заперечив. Вказав, що секретарем Вільшаницької сільської ради Архамулою Наталією Михайлівною при посвідченні заповіту [PERSON] від 22.07.2015 року дотримано основних вимог щодо його форми та змісту, так як останній складений у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Пояснив, що під час пожежі, яка мала місце у Вільшаницькій сільській раді, було знищено велику кількість документів, в тому числі і другий примірник заповіту [PERSON] від 22.07.2015 року. Просив в задоволенні позову відмовити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, секретар Вільшаницької сільської ради Архамула Наталія Михайлівна, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання повторно не з`явилась, причини неявки не повідомила. Відтак суд у відповідності до ст.223 ЦПК України постановив проводити розгляд даної цивільної справи без її участі. Вислухавши позивача та представників сторін, розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , який відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01.07.1978 року, був батьком позивача (а.с.13). Згідно з наявною в матеріалах справи копією заповіту від 22.07.2015 року, посвідченого секретарем Вільшаницької сільської ради Архамулою Наталією Михайлівною, [PERSON] на випадок своєї смерті заповів все своє майно відповідачу. Одночасно в даному заповіті зазначено, що даний заповіт посвідчено у двох примірниках, перший із яких зберігається у виконкомі Вільшаницької сільської ради, а другий, що має силу оригіналу, видається заповідачу [PERSON] (а.с.7). Як вбачається з відповіді Тисменицького ВП ГУНП в Івано-Франківській області від 16.05.2017 за №3721/108/47/04-18 на адвокатський запит представника позивача було надано копію письмових пояснень [PERSON] (а.с.9). Відповідно до копії пояснень [PERSON] від 31.05.2017, наданих останньою ДОП Тисменицького ВП ГУНП в Івано-Франківській області капітану поліції [PERSON] , заповіт [PERSON] було посвідчено у одному екземплярі оскільки заповідач не міг багато писати. Вказала, що оригінал заповіту отримав [PERSON] , а у сільській раді залишилась ксерокопія даного заповіту. Дані пояснення підписані [PERSON] та капітаном поліції [PERSON] (а.с.10). Крім того, згідно наявної в матеріалах справи копії висновку за результатами розгляду заяви [PERSON] від 31.05.2017, під час допиту [PERSON] , остання пояснила, що заповіт [PERSON] було посвідчено у одному екземплярі, оскільки заповідач не міг багато писати. У висновку вказано, що в провадженні Тисменицького районного суду знаходиться цивільна справа предметом якої є визнання заповіту недійсним. Таким чином, в ході розгляду заяви [PERSON] ознак кримінального правопорушення не встановлено. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями ЦК України та Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з статтями 1233, 1234 ЦК України (тут і далі у редакції, чинній на час укладання заповіту), заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Стаття 1251 ЦК України передбачає, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Частиною першою статті 1257 ЦК України зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 цього ЦК України. На заповіт, як односторонній правочин, поширюються загальні правила ЦК України щодо недійсності правочинів. Відтак, недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складенні особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо). Відповідний висновок, викладений у постанові ВС від 15.07.2019 року за №583/3606/16-ц. Одночасно зазначення сполучника «тощо» вкінці переліку порушень вимог щодо форми та посвідчення заповіту свідчить про його неповноту та на можливість його продовження. Так, положеннями Цивільного кодексу України, а саме ст. 1247 та ст. 1248 визначено виключно загальні вимоги до форми заповіту та порядок посвідчення заповіту тільки нотаріусом. Що ж стосується посвідчення заповіту секретарем сільської ради, який є посадовою особою органу місцевого самоврядування, то порядок такого посвідчення, визначений главою 1 (Посвідчення заповітів) розділу 3 спеціального нормативно-правового акту, яким є Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 (надалі - Порядок). Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 глави 1 розділу 3 Порядку (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти. Заповіти подаються посадовій особі органу місцевого самоврядування не менше ніж у двох примірниках, один з яких залишається у справах органу місцевого самоврядування. Таким чином, на переконання суду, умовою посвідчення заповіту посадовою особою органів місцевого самоврядування, є подання такого заповіту у двох примірниках, а відтак його посвідчення в одному екземплярі є порушенням вимог щодо такого посвідчення. Крім того до спірних правовідносин застосовуються і положення постанови Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 року № 419 «Про порядок посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (пункт 1). Розділом 2 Порядку посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених визначено особливості посвідчення таких заповітів. Так, відповідно до п. 23 вищевказаного Порядку заповіт складається і посвідчується у двох примірниках. Один примірник заповіту видається заповідачу. Другий примірник у той самий день передається до державного нотаріального архіву за постійним місцем проживання заповідача. Таким чином, нормами законодавства України, чинними на момент посвідчення заповіту [PERSON] , було чітко передбачено необхідність посвідчення заповітів саме у двох примірниках. При цьому суд залишає без уваги посилання представника відповідача, що заповіт [PERSON] від 22.07.2015 був складений у двох екземплярах, однак внаслідок пожежі, яка мала місце у Вільшаницькій сільській раді, знищений, з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак ні відповідачем, ні його представником суду не надано жодного доказу на підтвердження цієї обставини. В той же час згідно з ч.1, ч.2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. При цьому суд не оцінює письмові пояснення [PERSON] від 31.05.2017, надані останньою ДОП Тисменицького ВП ГУНП в Івано-Франківській області капітану поліції [PERSON] , як показання, оскільки вони не були надані третьою особою безпосередньо в даному судовому засіданні. Проте, оскільки таке пояснення відібрано уповноваженою на цю дію службовою особою та без порушення процедури, підписано як [PERSON] так і капітаном поліції [PERSON] , то суд вважає його іншим письмовим доказом, можливість використання якого передбачена п.1 ч.2 ст.76 та параграфом 3 гл.5 р.1 ЦПК України. Крім того, в судовому засіданні 09.03.2021 представник відповідача заявив клопотання про застосування строку позовної давності у справі. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Визначення моменту початку відліку позовної давності міститься у ст.261 ЦК України, у відповідності з вимогами частини першої якої, за загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз змісту термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. В судовому засіданні встановлено, у зв`язку із заявленням [PERSON] під час розгляду цивільної справи №352/494/16 клопотання про витребування з Вільшаницької сільської ради другого примірника заповіту та надходження з приводу цього пояснень, що примірник заповіту [PERSON] від 22.07.2015 року втрачено, позивач 08.05.2017 звернулась до Тисменицького ВП ГУНП в Івано-Франківській області із заявою про внесення відомостей до ЄРДР за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 КК України. При цьому пояснення у секретаря Вільшаницької сільської ради Архамули Н.М., із яких позивачу стало відомо, що заповіт [PERSON] від 22.07.2015 року складено в одному екземплярі, було відібрано капітаном поліції Солодким В.В. 31.05.2017. Відтак, позивач, звернувшись із даним позовом 03.04.2020 року, не пропустила встановлений ЦПК України 3- річний строк позовної давності. Таким чином позовні вимоги є обґрунтованими, а позов таким, що підлягає до задоволення. Як вбачається з матеріалів справи при поданні позову до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн., який відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі наведеного, ст. ст. 1251, 1257 Цивільного кодексу України, п. 1.1., п.1.2 Порядоку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, п. 23 постанови КМУ від 15.06.1994 року № 419 «Про порядок посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених»,

Outcome: approved