Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

04.05.2016 позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідачів ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «УкрСиббанк», у якому просить визнати неукладеним договір іпотеки від 27.09.2006 №23646 укладений між нею та ПАТ «УкрСиббанк», та визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги від 08.12.2011, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» в частині купівлі-продажу прав вимоги за договором іпотеки від 27.09.2006 №23646. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що 27.09.2006 між нею та відповідачем ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки №23646, відповідно до якого вона передала в іпотеку п'ятикімнатну квартиру загальною площею 150, 20 кв. м, жила площа: 105, 20 кв. м, що належить їй на праві власності та знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Крім того, 08.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, предметом якого є в тому числі передача права вимоги за договором іпотеки від 27.09.2006 №23646. Як зазначає позивач, вказані договори укладені з порушенням вимог цивільного законодавства. Мотивуючи дані доводи позивач посилається на те, що на момент укладання оспорюваних договорів, право користування квартирою, яка є предметом іпотеки, мала неповнолітня дитина [PERSON], а тому для укладання вказаних договорів обов'язковим є надання згоди органом опіки та піклування, проте такої згоди орган опіки та піклування не надавав. Крім того, як вважає позивач, відступлення права вимоги за оспорюваним договором іпотеки повинно було здійснюватися з обов'язковим її повідомленням та шляхом укладання додаткової нотаріальної угоди з нею. Як на правову підставу позовних вимог позивач посилається на положення ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України. В судовому засіданні представники позивача [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Додатково зазначали, що в належній позивачці квартирі проживають двоє пенсіонерів [PERSON] та [PERSON], а тому відступлення права вимоги за оспорюваним договором іпотеки порушує і їх права, визначені законодавством. Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та необгрутованість. Крім того, подав заяву, у якій просить застосувати до позовних вимог позовну давність. З наведених підстав просив у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а тому суд знаходить можливим розглянути справу у його відсутності. Третя особа орган опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації подала суду письмові пояснення в яких просить слухати справу у відсутності свого представника, виходячи з інтересів неповнолітньої [PERSON] просить позов задовольнити. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов'язків (стаття 11 ЦК України). Правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів недійсними урегульовано, зокрема, ЦК України, як основним актом цивільного законодавства. ЦК України у ст. 204 встановлює, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав передбачених законом, на що вказано у пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1 ст.203 ЦК України), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ( ч.2 ст.203 ЦК України), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України), правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6 ст.203 ЦК України). Судом встановлено, що 27.09.2006 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та [PERSON] укладено кредитний договір №11047602000, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 150 000, 00 доларів США з початковою процентною ставкою 12, 30 % на строк не пізніше 27.09.2017, а позичальник зобов'язався на визначених кредитним договором умовах повернути кредит, сплатити проценти за його користуванням та інші передбачені договором платежі. 27.09.2006 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та [PERSON] укладено договір іпотеки № 23646, відповідно до якого іпотекодавець передає в іпотеку п'ятикімнатну квартиру загальною площею 150, 20 кв. м, жила площа: 105, 20 кв. м, що належить іпотекодавцю та знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 17.10.2006 в належній [PERSON] квартирі зареєстрована неповнолітня [PERSON] 1999 р.н., яка відповідно до свідоцтва про народження від 23.07.1999 [NUMBER] є дочкою [PERSON] У відповідності до даних, які містяться в довідці форми №3 від 28.10.2016, виданої структурним підрозділом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» ЖЕД 902, в належній [PERSON] квартирі з 17.10.2006 зареєстрована її мати [PERSON] та з 24.02.2003 її батько [PERSON] Законодавчі гарантії прав дитини, в тому числі щодо користування житлом, закріплені зокрема, Конституцією України, Цивільним та Сімейним кодексами України, Законами України «Про охорону дитинства», «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей». Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частиною другою ст. 177 СК України встановлено, що батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Згідно ст. 12 Закону України «Про захист основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Таким чином, у відповідності до конституційних засад, визначених у ст. 51 Конституції України, встановлена вищеприведеними нормами закону необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей. Разом цим, згідно правової позиції сформульована у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 в складі Судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6 - 2940 цс 15, підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини. В той же час, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законного представника дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством та які застосовуються органами опіки та піклування. Вищевказана правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 30.09.2015 в складі Судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-384цс15. При цьому, як роз'яснено у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Отже, підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є порушення в результаті його укладення майнових прав дитини саме на момент укладання оспорюваного правочину. Так, як свідчать матеріали справи, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], набуте [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Івановою Л.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 07.11.2003 за реєстровим №4554. У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно пояснень представника позивача наданих в судовому засіданні, неповнолітня [PERSON] на момент укладання оспорюваного договору іпотеки проживала з матір'ю, а тому мала право користування предметом іпотеки. Однак, обтяження іпотекою квартири, право користування якою мала [PERSON], на момент укладання оспорюваного правочину жодним чином не зменшило чи обмежило зазначене право останньої, оскільки по своїй суті у наслідок указаного правочину було обмежено право розпоряджання власника майна. Крім того, відповідно до п. 1.6 договору іпотеки від 27.09.2006 №23646, іпотекодавець свідчить, що укладанням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, в тому числі і дітей. Таким чином, зазначене вище, дає суду підстави для висновку про те, що в результаті укладання договору іпотеки від 27.09.2006 №23646 щодо передачі в іпотеку ПАТ «УкрСиббанк» квартири за адресою: [ADDRESS] порушення майнових прав неповнолітньої [PERSON] не відбулося. Як далі видно з матеріалів справи, 08.12.2011 між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» як продавцем та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» як покупцем укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого, продавець погодився продати (відступити) права вимоги за кредитами та передати їх покупцеві, а покупець погодився придбати права вимоги за кредитами та прийняти їх та сплатити ціну купівлі. За змістом указаного договору: права вимоги за кредитами - всі права вимоги продавця в якості кредитодавця по відношенню до позичальників в якості позичальників стосовно кредитів за відповідними кредитними договорами, а також права вимоги продавця по відношенню до осіб, що надають забезпечення за відповідними договорами забезпечення; договори забезпечення - договори застави, договори іпотеки та договори поруки, перелічені у Додатку І зі всіма доповненнями, додатковими договорами та додатками до них (якщо такі є), що створюють забезпечення відповідних прав вимоги за кредитами. 19.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» підписано акт приймання-передачі прав вимоги за кредитами, відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011. В ході розгляду справи судом з'ясовано що, на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 ПАТ «УкрСиббанк» відступив на користь ПАТ «Дельта Банк» в тому числі права вимоги за кредитним договором від 27.09.2006 №11047602000 позичальником за яким є [PERSON] та права вимоги за договором іпотеки від 27.09.2006 №23646 іпотекодавцем за яким є [PERSON] Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків стаття 11 ЦК визначає договори та інші правочини. За загальним правилом, визначеним у ст. 526 ЦК, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України, окремим видом застави є іпотека - застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Судом встановлено, що оспорюваним договором іпотеки не передбачено необхідність отримання згоди іпотекодавця для відступлення прав за іпотечним договором. Отже, оскільки договір іпотеки від 27.09.2006 №23646 не містить умов, якими передбачено необхідність отримання згоди іпотекодавця для відступлення прав за іпотечним договором, відступлення ПАТ «УкрСиббанк» прав за вказаним договором без згоди [PERSON] здійснено у відповідності та без порушень актів цивільного законодавства. Згідно ч. 2 ст. 24 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням. Разом з цим, Законом України «Про іпотеку» не визначено правових наслідків порушення іпотекодержателем згаданого обов'язку, в тому числі, у виді недійсності правочину про відступлення прав за іпотечним договором. Як зазначено у ст. 3 Закону України «Про іпотеку», законодавство України про іпотеку базується на Конституції України і складається з Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, цього Закону та інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України. Отже, у даному випадку, порушення іпотекодержателем обов'язку щодо письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням, тягне за собою наслідки визначені у ч. 2 ст. 516 ЦК України, проте не є підставою для недійсності правочину про відступлення прав за іпотечним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). При цьому, залежно від фактичних обставин справи, неправильно обраний спосіб захисту права, може бути підставою для відмови в задоволенні позову. У відповідності до роз'яснень викладених у п. 8 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Таким чином, з урахуванням зазначеного, оскільки в результаті укладання оспорюваного договору іпотеки не було порушено майнових прав неповнолітньої дитини, акти цивільного законодавства не вимагають, а оспорюваний договір іпотеки не містить вимоги про обов'язкове надання іпотекодавцем згоди на відступлення прав за іпотечним договором, вимога про визнання іпотечного договору неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав передбачених законом, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутні. Інші наведені позивачем доводи, в тому числі щодо проживання у квартирі, яка є предметом іпотеки, двох пенсіонерів [PERSON] та [PERSON], не дають суд підстави вважати, що оспорювані договори за своїм змістом суперечать актам цивільного законодавства, а тому правового значення для вирішення даного спору не мають. З наведених підстав, в задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed