Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

03 лютого 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, знаття з реєстрації. В судовому засіданні позивач позов підтримала і просила його задовольнити, а суду показала, що квартира [ADDRESS] належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. У зв»язку з перебуванням у шлюбі з відповідачем, останній за згодою позивача став проживати і був зареєстрований у спірній квартирі в якості члена сім»ї власника. Будь-яких договорів з відповідачем щодо порядку користування квартирою позивач не укладала. З 08.03.2010 року шлюбні відносини між нею та відповідачем було припинено і з цього ж часу останній не проживає у спірній квартирі, нею не користується, своє майно з квартири забрав. В січні місяці 2012 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, жодних претензій, щодо права власності на спірну квартиру до позивача не пред»являв. Незважаючи на те, що позивач пропонувала відповідачу припинити реєстрацію в добровільному не припинив. Вказана обставина у зв»язку з підвищенням тарифів на комунальні послуги суттєво порушує її права. Тому вважає, що відповідач втратив право користування спірною квартирою, просила зняти його з реєстрації. Відповідач в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановлений спосіб, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких заперечень суду не надав. З огляду на це, за клопотанням позивача, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України. Представник третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України у Донецькій області [PERSON] позовні вимоги позивача в частині щодо покладення зобов»язань на третю особу зняти відповідача з реєстрації не визнала і просила відмовити у їх задоволення у зв»язку з тим, що вказані вимоги суперечать нормам матеріального права ч.2 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року, бо питання зняття з реєстрації є похідним правом і пов»язано з розглядом спору про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням з різних підстав, виселенням, тощо, і не потребує окреме мого вирішення в судовому порядку. А також ГУ ДМСУ у Донецькій області залучено позивачем до участі в справі в якості третьої особи, а тому і покладення на неї обов»язку щодо виконання будь-яких дій нормами ЦПК України не передбачено. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, обґрунтовані та підлягають задоволенню на підставі наступного. Судом встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу квартри від 11.07.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори по реєстру № 3654, належить на праві власності квартира [ADDRESS](а.с.12-14). З 05.07.1997 року позивач перебувала у шлюбі з відповідачем, який було зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції у Донецькій області(актовий запис № 108), який розірвано 24.01.2012 року та відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції у Донецькій області(актовий запис № 108(а.с.10). 23.0.2006 року відповідач був зареєстрований у вказаній квартирі, що належить позивачу на праві власності, як член сім»ї і до теперішнього часу реєстрацію не скасував (а.с.22-24). З 08 березня 2010 року відповідач у зв»язку з припиненням шлюбних відносин з позивачем, перестав користуватися вказаною квартирою з власної ініціативи і по теперішній час нею не користується(а.с.25). Незважаючи на те, що позивач пропонував відповідачу добровільно припинити реєстрацію у квартирі, що належить йому на праві власності, відповідач до теперішнього часу не зробив цього, що створює перешкоди власнику у користуванні та розпорядженні квартирою № 42 у будинку № 1-а по вул. Оборона в м. Красний Лиман Донецької області. Для регулювання відносин між власником житла та членами його сім»ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоч положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин в силу ст. 3 ЖК України, але в разі, якщо питання, яке виникло при розгляді спору не урегульовано житловим законодавством, відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» суд застосовує норми цивільного законодавства. Тому, враховуючи те, що норми ЖК України не регулюють вказані відносини при розгляді спору суд керується нормами глави 32 ЦК України, а норми житлового законодавства використовує лише за аналогією. Так відповідно до ст.64,156 ЖК України до членів сім»ї власника жилого будинку належать діти власника та інші особи, які користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Тобто це свідчить про те, що бувші члени сім»ї власника житла, мають не тільки рівні права з членами його сім»ї, а повинні нести і відповідальність, яка передбачена законодавством для членів сім»ї. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сум»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Матеріали справи свідчать про те, що іншої домовленості між позивачем та відповідачем про підстави втрати права користування житлом не існувало. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов»язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Враховуючи те, що відповідач змінив місце проживання і до теперішнього часу не зареєструвався за новим місцем проживання і не припинив реєстрацію за попереднім місцем проживання (в квартирі, що належить позивачу)на підставі ст. 7 вказаного закону він може бути знятим з реєстрації на підставі рішення суду про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесення рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Позивач наданими суду письмовими доказами свої вимоги в частині втрати відповідачем права користування жилим приміщенням довів повністю, в той час як відповідач взагалі не заперечував проти задоволення позову, про що свідчить відсутність в справі будь-яких заперечень від нього. Крім того, відповідно до ст.ст. 316,319 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, шляхом володіння, користування, розпорядження таким на власний розсуд. Право власності є непорушним і відповідно до ст.41 Конституції України та ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Пунктом 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що «при застосуванні положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.» А також п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року роз»яснино, що «відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом». Тому враховуючи те, що судом беззаперечно встановлено, що відповідач з власної ініціативи не користується квартирою, яка належить позивачу на праві власності, з березня місяця 2010 року, тобто більше 12 місяців, чим чинить перешкоди позивачу у здійсненні свого права на власний розсуд, отриманні соціальної допомоги, пов»язаної підвищенням тарифів на комунальні послуги, суд вважає, що позовні вимоги позивача в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню повністю, бо відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо ці порушення не були поєднані з позбавленням володіння. При вирішення вимог позивача в частині покладення на третю особу Головне управління Державної міграційної служби України у Донецькій області зобов»язання зняти відповідача з реєстрації, суд враховує наступне. Зі статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року вбачається, що питання про зняття з реєстрації колишніх членів сім»ї власника житла залежить від вирішення питання про їх право проживання у цьому житловому приміщенні, яке регулюється нормами ЖК УРСР та ЦК України. Зняття з реєстрації особи за місцем проживання є похідним правом від права користування житлом, повністю залежить від вирішення спору про визнання особи такою, що втратила таке право, і додаткового вирішення в судовому порядку не потребує. Більш того, процесуальне становище Головного управління Державної міграційної служби України у Донецькій області, яке залучено позивачем до участі в справі в якості третьої особи, навіть в разі необхідності позбавляє процесуальних підстав та можливості покласти на третю особу, а не на відповідача, обов»язок щодо виконання рішення суду. Тому в цій частині позовні вимоги позивача суд вважає необгрнутованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: partial