Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

04.02.2021 року позивачка звернулася до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька, обґрунтувавши позовні вимоги тим, що вони з відповідачем з 06 травня 2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, в період якого у них народився син [PERSON] . 26 вересня 2012 року рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області шлюб був розірваний. Після розірвання шлюбу син [PERSON] , [INFO] , залишився проживати з позивачкою за взаємною згодою з відповідачем. Останній за рішенням суду сплачує аліменти. Відповідач майже не виконує батьківських обов`язків, участі в житті сина не приймає. Позивачка 03 вересня 2020 року зареєструвала шлюб з громадянином Республіки Польща [PERSON] . На даний час проживає в Республіці Польща разом з новим чоловіком на підставі посвідки на тимчасове проживання в даній країні до 31.01.2023 року. Від даного шлюбу має малолітню дитину, сина [PERSON] , [INFO] . Чоловік позивачки [PERSON] має постійну роботу та стабільний заробіток, що підтверджується договором про працю, орендує житлове приміщення площею 100 кв.м у своєї матері, яка надала йому безкоштовно. Житло оснащене всім необхідним, зокрема товарами побутового вжитку: холодильник, пральна машина, телевізор, меблі. Ці обставини свідчать про створення належних умов для проживання дитини позивачки від першого шлюбу разом із матір`ю. Батько дитини, відповідач по справі, з дитиною не спілкується, самоусунувся від виховання, хоч знає, що мати проживає за кордоном, а син на даний час проживає з батьками позивачки, які є людьми похилого віку. З цією метою, а також враховуючи відмову батька дитини надати відповідну згоду на тимчасовий виїзд дитини до місця проживання матері, позивачка звернулася до суду з вимогою про надання дозволу на тимчасовий виїзд з України дитини, яка не досягла 16-річного віку за кордон без згоди та супроводу батька. У дитини склалися довірливі стосунки з матір`ю, він дуже сумує за нею, хоче з нею проживати, має прив`язаність до свого молодшого братика, до її чоловіка, який добре до нього відноситься, матеріально допомагає утримувати його, неодноразово разом з матір`ю відвідують його в Україні. Бажання проживати в сім`ї батька дитина не виявляє. Згідно із ст.ст 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст.18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини наголосив, що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Інтереси дитини є пріоритетними. Статтею 313 ЦК України передбачено фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. П.п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 27.01.1995 року № 57 встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб уповноваженими , які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку в супроводі одного з батьків або інших осіб уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально-посвідченою згодою другого з батьків, без нотаріального посвідчення посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Ураховуючи зазначені обставини, зокрема те, що дитина проживає на даний час з бабусею та дідусем (проти чого відповідач не може заперечувати) і бажає переїхати до місця проживання матері, де остання має постійну роботу, житло, і здатна забезпечити дитину усім необхідним, а також узявши до уваги положення статтей 157, 161 СК України, позивачка вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до місця проживання матері відповідатиме найкращим інтересам дитини. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини закордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено місце проживання дитини та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Вважає, що відмова відповідача надати згоду на виїзд сина за кордон суперечить інтересам дитини, так як батько безпідставно не надає дозволу на виїзд дитини, чим порушує права дитини. На підставі ст.ст. 278-279 ЦПК України, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що рішенням Виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області від 02.08.2013 року за № 379 встановлений порядок побачень відповідача із сином [PERSON] , [INFO] за місцем проживання матері ( [ADDRESS] ), в будь який день тижня. Відповідач лише нещодавно дізнався про те, що син проживає з бабусею та дідусем, а мати дитини постійно проживає на території Республіки Польща. Йому не дають безперешкодно спілкуватись з дитиною. Він вважає, що позивачка намагається вивезти дитину до Республіки Польща не тимчасово, а на постійне проживання, що унеможливить його спілкування з дитиною та участь у її вихованні. Саме тому відповідач відмовляється надавати дозвіл на виїзд дитини за кордон. Відповідач заявив, що має намір звернутись до суду із позовом про встановлення місця проживання дитини разом із батьком. Представник Органу опіки та піклування Первомайської міської ради Миколаївської області в судовому засіданні просила прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; зловживання процесуальними правами недопустиме (ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 44, 76-82 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 77 ч. 2 ЦПК України). Про задоволення позову рішення може бути прийняте лише за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народився син [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 01.09.2011 року (а.с. 6). З довідки про склад сім`ї вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований по [ADDRESS] , разом з мамою [PERSON] , дідом [PERSON] , бабусею [PERSON] (а.с. 15). [PERSON] 03 вересня 2020 року зареєструвала шлюб з громадянином Республіки Польща [PERSON] , та на даний час проживає в Республіці Польща разом з новим чоловіком на підставі посвідки на тимчасове проживання в даній країні до 31.01.2023 року. Від даного шлюбу має малолітню дитину, сина [PERSON] , [INFO] . Позивач стверджує, що у дитини склалися довірливі стосунки з матір`ю, він дуже сумує за нею, хоче з нею проживати, має прив`язаність до свого молодшого братика, до її чоловіка, який добре до нього відноситься, матеріально допомагає утримувати його, неодноразово разом з матір`ю відвідують його в Україні. Враховуючи що позивачка проживає за кордоном, а син з її батьками, які є людьми похилого віку, а батько дитини відмовляється надати відповідну згоду на тимчасовий виїзд дитини до місця проживання матері, позивачка звернулася до суду про надання дозволу на тимчасовий виїзд з України дитини, яка не досягла 16-річного віку за кордон без згоди та супроводу батька. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частиною третьою статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003 року, яка ратифікована Україною Законом №166-V від 20.09.2006 та набрала чинності для України з 1 квітня 2007 року, зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. У відповідності до вимог статті 7 Сімейного кодексу України дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом положень статей 141, 150-152, 155 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані забезпечити дитині належні умови виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, з ким за рішенням суду проживає дитина, самостійно вирішує питання щодо тимчасового виїзду дитини за межі України з метою лікування, навчання дитини за кордоном, відпочинку, за наявності довідки, виданої органом державної виконавчої служби, про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби у порядку, встановленому законом. Положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною третьою статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері. Відповідно до частини першої статті 1 даного Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері); виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців; свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених міжнародним договором України. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням наявності обставин визначених у пункті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, а також питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини. Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із - за кордону. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Суд приходить до переконання, що між сторонами на даний час виник спір щодо місця проживання дитини (з батьком чи з матір`ю), який не є предметом розгляду даного позову. Позивач просить надати дозвіл на виїзд дитини за межі України до Республіки Польща до 31 грудня 2023 року без згоди та супроводу батька, тобто до кінця дії тимчасової посвідки позивача на проживання в Польщі. Такий тривалий термін перебування дитини за кордоном разом із матір`ю більш доречно назвати виїздом на постійне проживання, а не тимчасовим перебуванням. Позивачем не наведено правових підстав надання дозволу на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання без згоди батька, який не позбавлений батьківських прав. Суд вважає, що надання даного дозволу на виїзд дитини на постійне місце проживання до Польщі, без згоди батька, грубо порушуватиме його право на участь у вихованні дитини, позбавить його можливості знати про місцезнаходження сина, умови проживання та інші обставини стосовно нього, що згідно із вимогами статті 313 ЦК України, статей 141, 157 СК України, положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, є неприпустимим. В той же час, враховуючи інтереси дитини, та вищевикладені норми права, що гарантують права дитини та її батьків, в даному випадку матері, на спілкування та участь у вихованні дитини, суд вважає, що позивач, звертаюсь з даним позовом, обґрунтувала належними чином необхідність надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон до Республіки Польща, тому суд вважає за необхідне задовольнити позов частково та надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за межі України в супроводі матері [PERSON] без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] на період з 01 червня 2021 року по [INFO] . Таке рішення буде сприяти реалізації права матері, яка постійно проживає за кордоном, на спілкування з дитиною. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: partial