Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

04 квітня 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до ТОВ «Техмолпром» про стягнення нарахованої, але не виплаченої при звільненні заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Уточнивши 12 травня 2016 року позовні вимоги, просила суд стягнути з відповідача на її корить заборгованість по заробітній платі на суму 9417,05 грн., середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку за період з 01 березня по 12 травня 2016 року у сумі 6627,36 грн. та моральні збитки в сумі 10000 грн. Свої вимоги обґрунтувала тим, що відповідач до теперішнього часу не провів з нею розрахунок після її звільнення з підприємства відповідача 01 березня 2016 року. Незважаючи на її особисті звернення до відповідач з вимогою про виплату заробітної плати представник відповідача від здійснення цього обовязку ухиляються, порушуючи її конституційні права, що призводить до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагає від позивача додаткових зусиль для організації її нормального життя. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Позивач надала пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві. Додатково повідомила, що в день звільнення не працювала. 18 березня 2016 року прибула до ТОВ «Техмолпром» та не заставши директора товариства на місці через його секретаря передала письмову заяву про проведення з нею розрахунку. При цьому секретарем на заяві було проставлено вхідний номер та дату. Під час її роботи у ТОВ «Техмолпром» на протязі декількох останніх років виплата заробітної проводилась на відкриті працівниками карткові рахунки у ПАТ КБ «ПриватБанк». 01 квітня 2016 року, вона з метою недопущення відносно себе шахрайських дій за допомогою використання платіжної картки закрила її та в подальшому відкрила нову картку в АТ «Ощадбанк». При цьому відповідача про це до відома не поставила. Отримавши в квітні 2016 року лист-запрошення до товариства для отримання заробітної плати, вона близько 08-00 год. 26 квітня 2016 року разом з чоловіком прибула до ТОВ «Техмолпром». Проте працівники вказаного товариства, посилаючись на звернення касири до лікарні та неможливість в звязку з цим проведення розрахунку на даний момент, просили їх деякий час почекати. При цьому конкретний час до якого необхідно чекати не пояснювали, а представник відповідача [PERSON] намагався умовити її відмовитись від своїх позовних вимог. Не дочекавшись повернення касира та поспішаючи на рейсовий автобус, близько 12-00 год. 26 квітня 2016 року позивач та її чоловік залишили територію підприємства. Після цього до каси товариства для отримання заробітної плати не зверталась, вирішивши отримати заробітну плату виключно через суд, інших листів товариства про повторне запрошення для отримання заробітної плати не отримували. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував з огляду на його безпідставність. Порушень вимог КЗпП України з боку відповідача не вбачав, оскільки позивач в день звільнення не працювала, з письмовими вимогами про проведення з нею розрахунку не зверталась, самостійно закрила картрахунок в ПАТ «КБ «Приватбанк» та не отримує заробітну плату у касі підприємства, незважаючи на направлені відповідачем запрошення з цього приводу. Вважає, що позивач свідомо затягує дату проведення фактичного розрахунку з метою збільшення розміру середнього заробітку за час затримки. Також на його думку є повністю недоведеним наявність та розмір моральної шкоди нібито спричиненої позивачу. Заслухавши пояснення сторін, допитавши в судовому засіданні свідка [PERSON], дослідивши наявні письмові докази в їх сукупності та взаємозвязку, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно трудової книжки АЕ № 168130, виданої 25 січня 1995 року на імя [PERSON], 01.11.2012 року її в порядку переводу з ТОВ «Гадячсир» прийнято на посаду маслороба 3 розряду в маслоробний цех Шишацької виробничої дільниці ТОВ «Техмолпром». 01 березня 2016 року її звільнено з вищевказаної посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП (а.с.9). Згідно розрахункових листів за листопад 2015 лютий 2016 року борг ТОВ «Техмолпром» перед [PERSON] на момент її звільнення складає 9417,05 грн. При цьому розмір заробітної плати за лютий 2016 року становить 1695,71 грн., все інше заборгованість із заробітної плати за інші періоди (а.с.10). Факт наявності заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] у вказаному їй розмірі відповідачем не оспорюєтся. В той же час представник відповідача посилається на те, що [PERSON], яка в день звільнення не працювала, з вимогами про проведення з нею повного розрахунку до відповідача не зверталась. Згідно ч.1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено судом, в день звільнення з роботи 01 березня 2016 року позивач не працювала, що підтверджується її поясненнями та даними витягу з табелю використання робочого часу за березень 2016 року по маслоробному цеху ТОВ «Техмолпром» (Шишацьке відділення). Будь-яких належних доказів того, що вона зверталась до відповідача з вимогою про проведення з нею розрахунку позивачем не надано. Суд не приймає в якості належного доказу звернення позивача з вимогою про розрахунок надану нею копію заяви від 18 березня 2016 року на імя директора ТОВ «Техмолпром» в лівому куті якої рукописним способом зазначено «вх. № 4 від 18.03.2016 року» та надані позивачем пояснення, що вказаний вихідний номер був проставлений на копії заяви секретарем директора ТОВ «Техмолпром», виходячи з наступного. Так, з пояснень представника відповідача встановлено, що облік вхідної та вихідної кореспонденції на підприємстві дійсно веде секретар керівника. При реєстрації вхідної кореспонденції використовується відповідний реєстраційних штамп. Згідно довідки ТОВ «Техмолпром» від 26 травня 2016 року № 419 облік вхідної кореспонденції в товаристві здійснюється згідно «Журналу реєстрації вхідної кореспонденції ТОВ «Техмолпром», інші будь-які журнали в яких би реєструвалась вхідна кореспонденція в товаристві не ведуться. Згідно вищевказаного журналу до товариства жодних листів від [PERSON] 18 березня 2016 року не надходило (а.с. 37). В той же час надана позивачем копія заяви жодних реєстраційних штампів, або прізвища та посади особи, якою вона нібито особисто була прийнята та зареєстрована не містить. Крім того зазначений на заяві вхідний номер 4, на думку суду, є занадто малим порядковим номером для підприємства із значним документообігом станом на 18 березня 2016 року. Таким чином документально підтвердженою датою отримання відповідачем вимоги позивача про розрахунок з нею є дата отримання відповідачем позовної заяви з додатками, тобто 11 квітня 2016 року (а.с.15). Посилання представника відповідача на положення Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» у пункті 1.7. якої зазначено, що подання ж кредитором позовної заяви, адресованої господарському суду (а не боржнику) і надіслання останньому як відповідачеві копії такої заяви є складовими судової процедури, а не цивільних правовідносин, і відповідні дії не можуть розглядатися як вимога у розумінні зазначеної норми ЦК України, суд до уваги не бере. Так, постанови Пленуму ВГС не є джерелом судової практики, тим більше для судів іншої юрисдикції. Крім того вищевказане розяснення стосується не трудових прав та права особи на своєчасне отримання заробітної плати, а відносин між боржником та кредитором у цивільно-правових зобовязаннях. Враховуючи вищевикладене, а також порушення відповідачем вимог ч.1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» в частині строків виплати заробітної плати ще за часів роботи позивача, які не були усунені і після її звільнення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про виплату заробітної плати є законними обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. В той же час суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Так згідно ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином обовязковою умовою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є наявність у цьому вина власника або уповноваженого ним органу. Згідно ч. 4-5 ст 24 Закону України «Про виплату заробітної плати» виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Як встановлено судом, вимогу позивача [PERSON] про виплату заробітної плати у вигляді позовної відповідач отримав 11 квітня 2016 року. З пояснень позивача [PERSON] судом встановлено, що на протязі останніх декількох років виплата заробітної плати проводилась на відкриту нею платіжну картку ПАТ КБ «ПриватБанк». Аналогічним чином відбувалась виплата заробітної плати іншим працівникам товариства. Згідно виписки по картковому рахунку № 4149497826154348 та пояснень позивача [PERSON] слідує, що з метою уникнення шахрайських дій по відношенню до себе вона 01 квітня 2016 року заблокувала свою картку у ПАТ КБ «ПриватБанк» та оформила платіжну картку в АТ «Ощадбанк». В той же час про факт закриття старої картки та відповідні реквізити нової картки відповідача будь-яким чином не повідомила, реквізити рахунку для здійснення поштового переказу відповідачу також не надавала. З пояснень представника відповідача встановлено, що каса підприємства знаходиться за місцем його розташування по вул. Будька, 47 у м. Гадяч. Лише там проводиться видача заробітної плати у разі неможливості її перерахування у безготівковому вигляді. У Шишацькій виробничій дільниці каса для видачі заробітної плати відсутня та виплата заробітної плати не проводиться. 13 квітня 2016 року за вих. № 77 відповідачем позивачу [PERSON] направлено рекомендований лист та запрошено для заробітної плати в касі товариства (а.с.45). З пояснень представника відповідача вбачається, що через звернення 26 квітня 2016 року касира товариства [PERSON] за медичною допомогою до Гадяцької ЦРЛ, позивачу яка прибула до підприємства для отримання заробітної плати було запропоновано зачекати певний час прибуття касира. Близько 12-00 год., не дочекавшись повернення касира, позивач залишила територію підприємства так і не отримавши заробітну плату та більше для її отримання до каси не зверталась. Факт звернення [PERSON] 26 квітня 2016 року до лікаря кардіолога підтверджується довідкою поліклінічного відділення Гадяцької ЦРЛ від 26.04.2016 (а.с.40). 27 квітня 2016 року позивачу [PERSON] відповідачем направлено повторний лист-запрошення для отримання заробітної плати в касі товариства, що підтверджується описом вкладення з відміткою поштового звязку (а.с.43-44). При перевірці руху вказаного листа за трексервісом ДП «Укрпошта» встановлено, що 29 квітня 2016 року його доставлено до відділення поштового звязку «Шишаки» та станом на час розгляду справи в суді вказаний лист адресатом [PERSON] у відділенні поштового звязку не отриманий (а.с. 42). З пояснень обох сторін вбачається, що більше для отримання грошей відповідач [PERSON] до каси підприємства не зверталась. З огляду на закриття відповідачем зарплатної банківської картки, не повідомлення нею відповідачу реквізитів нової банківської картки або реквізитів для здійснення грошового переказу, залишення нею 26 квітня 2016 року території підприємства у відповідь на пропозицію почекати прибуття касира з лікарні та неявку до каси підприємства у будь-який інший день після цієї дати, а також тривале неотримання позивачем у поштовому відділенні рекомендованого листа відповідача від 27 квітня 2016 року дає суду достатні підстави вважати про відсутність у відповідача обєктивної можливості здійснити розрахунок з позивачем, а отже відсутність його вини у несвоєчасному проведенні розрахунку. Таким чином вимоги позивача про стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають. Посилання відповідача та свідка [PERSON] про те, що фактичну виплату заробітної плати можливо було здійснити через представника відповідача [PERSON], який в силу службових повноважень неодноразово за час розгляду справи в суді приїжджав до Шишацького району Полтавської області, суд до уваги не бере, оскільки вищевказана особа обіймає посаду начальника юридичного відділу та згідно виданої йому довіреності від 04.05.2016 року на вчинення фінансових операцій не уповноважений (а.с.22). Також суд не приймає до уваги твердження позивача [PERSON] та свідка [PERSON], що керівництво ТОВ «Техмолпром» ставиться до них упереджено та 26 квітня 2016 року спеціально унеможливило видачу зарплати позивачу, оскільки вона не погодилась на позасудове врегулювання спору, оскільки вказаний факт будь-якими доказами крім пояснень вказаних осіб, які є між собою чоловіком та дружиною, а отже особами зацікавленими у вирішені справи на користь позивача, не підтверджується. Крім того з показань свідка [PERSON] судом встановлено, що він також працював у вказаному товаристві та в нього мав місце конфлікт з адміністрацією з приводу невчасної заробітної плати, а отже судом не виключається наявність у нього наперед сформованої негативної оцінки будь-яких дії представників адміністрації ТОВ «Техмолпром». Згідно ч. 1-3ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ч.1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В супереч обовязку доказування, визначеного ст.ст. 10, 60 ЦПК України, позивач не змогла детально обґрунтувати, якими саме діями відповідача їй було спричинено моральну шкоду та в чому саме вона полягала, навівши лише загальні фрази про порушення законних прав, перенесені моральні страждання та втрату нормальних життєвих звязків, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя. Не визначила з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди у сумі 10000 грн. та якими доказами це підтверджується. Враховуючи вищевикладене, а також зважаючи те, що в більшій мірі затримка розрахунку з [PERSON] після її звільнення з роботи сталось саме через дії самого позивача, суд вважає необхідним у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди відмовити. Таким чином задоволенню підлягають лише позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі на суму 9417,05 грн.

Outcome: partial