Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

03.04.2018р. [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк (далі - відповідач), в якому просить: - визнати недійсним кредитний договір № NКRWSK00190115 від 17.02.2005р., укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк та [PERSON] (далі - оспорюваний договір); - стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди в розмірі 40 000 грн. 00 коп. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у червні 2017 року вона отримала постанову головного державного виконавця Врадіївського відділу ДВС ГТУЮ у Миколаївській області [PERSON] про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого напису № 10513, виданого 30.11.2016р., про стягнення з неї на підставі оспорюваного договору грошових коштів у сумі 36 583 грн. 77 коп. Після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження позивач звернулася до Врадіївського ВП ГУНП в Миколаївській області із заявою про підроблення від її імені оспорюваного договору. Досудове розслідування у кримінальному провадженні триває. На підставі вищевикладеного, посилаючись на приписи ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦПК України, позивач вважає, що у суду є всі підстави зробити висновок про наявність підстав для недійсності спірного договору кредиту, оскільки підпис від її імені у оспорюваному договорі виконано іншою особою з наслідуванням її підпису, а отже її волевиявлення на укладення правочину не було. Крім того, посилаючись на приписи ч.ч. 1, 2 ст. 23, ч. 1 ст. 1167 ЦК України та п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995р., позивач вказує на наявність моральної шкоди у вигляді душевних страждань, яких вона зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача щодо неї. Так, позивач просить врахувати характер і обсяг її страждань (душевні страждання з приводу підробки кредитного договору і неправомірного нарахування значної заборгованості по кредиту з боку відповідача), тривалість таких страждань у понад 9 місяців (з моменту, коли позивач дізналася про існування підробленого кредитного договору), те що позивач змушена була змінити звичний уклад свого життя з метою відновлення своїх прав через звернення до правоохоронних та судових органів. А також просить врахувати той факт, що несплата боргів зазвичай негативно впливає на ділову репутацію особи. 08.05.2018р. позивач подала заяву, в якій також вказала, що внаслідок протиправних дій працівників банку їй спричинені моральні страждання, оскільки вона жодного разу не була боржником ні перед ким, а внаслідок підроблення кредитного договору від її імені, та подальшого його несплати, виникла заборгованість, яку вона вимушена виплачувати, внаслідок чого постраждала її ділова репутація як чесної та принципової особи. У такій обстановці позивач вимушено перебуває вже 10 місяців від чого зазнає сильних переживань та душевних страждань, що для неї, як людини пенсійного віку та інваліду 2 групи, є вкрай негативним та приносить сильні душевні страждання. 04.05.2018р. та 03.10.2018р. відповідач подав відзив на позов та письмові пояснення, в яких просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, вказуючи зокрема на те, що звернення позивача до правоохоронних органів щодо підроблення її підпису в оспорюваному договорі не є доказом, який може свідчити про недійсність останнього, при цьому про факт укладення позивачем оспорюваного договору свідчить виписка по рахунку, згідно якої остання впродовж 2005 та 2006 років погашала кредит через касу ПАТ КБ ПриватБанк. Стосовно стягнення моральної шкоди відповідач, посилаючись на приписи ст. 81 ЦПК України, ст.ст. 23, 1167 ЦК України та постанову Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995р. зазначає, що позивачем не були надані докази вини відповідача, наявності моральних страждань, пов'язаних з визнанням дій відповідача незаконними та наявності причинного зв'язку між діями відповідача і станом здоров'я позивача, його душевними стражданнями та хвилюванням. Крім того відповідачем у відзиві на позов, в порядку ч. 3 ст. 267 ЦПК України, заявлено про застосування строків позовної давності визначених ст. 257 ЦПК України, оскільки оспорюваний кредитний договір було укладено 17.02.2005р., який впродовж 2005 та 2006 років позивач погашала через касу ПАТ КБ ПриватБанк. 04.10.2018р. представник позивача подала відповідь на відзив, в якому, посилаючись на приписи ст.ст. 202, 203, 207 та 215 ЦК України, вказує, що виписка по рахунку не є належним доказом на підтвердження факту укладення оспорюваного договору позивачем. Представник позивача також зазначає про відсутність підстав для застосування строків позовної давності, оскільки позивач довідалася про існування оспорюваного договору лише в червні 2017 року. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві, при цьому пояснили, що позивач жодних коштів по оспорюваному договору не отримувала та не сплачувала, а про існування договору позивач довідалася в червні 2018 року після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження про стягнення кредитної заборгованості за виконавчим написом нотаріуса. Позивач також пояснила, що її душевні переживання полягають в тому, що їй соромно перед родичами, друзями та знайомими через ситуацію щодо примусового стягнення з неї кредитної заборгованості по договору, який вона не укладала, а також через постійну необхідність виправдовуватися перед іншими особами за те чого вона не робила. Водночас, ні позивач, ні її представник не змогли пояснити з чого вони виходили визначаючи розмір моральної шкоди, яким чином матеріальний стан позивача впливає на її моральні страждання, яким чином погіршився стан здоров'я позивача, вина відповідача щодо моральних страждань позивача, та якими доказами це підтверджується. Крім того позивач та її представник зазначили по відсутність підстав для застосування строків позовної давності. Представник відповідача чотири рази в судове засідання не з'явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-130 ЦПК України, повідомлений про час, дату і місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи приписи ст. 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу без участі представника відповідача. Заслухав пояснення позивача та її представника, дослідив матеріали справи судом встановлено таке. В матеріалах справи наявний кредитний договір № NКRWSK00190115 від 17.02.2005р., укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк та [PERSON], згідно якого відповідач зобов'язався надати позивачу строковий кредитний договір на строк по 16.02.2007р. в розмірі 2 800 грн. 00 коп. Матеріали справи також містять копію заяви про видачу готівки від 18.02.2005р., згідно якої позивач отримала кошти в сумі 2 800 грн. 00 коп. по кредитному договору від лютого 2005р., та виписку по рахунку позивача за період з 17.02.20005р. по 02.05.2018р., згідно якої 18.02.205р. було проведено видачу кредитних коштів в сумі 2 800 грн. 00 коп., та з 26.04.2005р. по 18.10.2006р. здійснювалося погашення заборгованості по кредиту. 30.11.2016р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] вчинено виконавчий напис № 10513 щодо звернення стягнення на грошові кошти з позивача в сумі 36 583 грн. 77 коп. в рахунок погашення заборгованості за оспорюваним договором. 25.05.2017р. головним державним виконавцем Врадіївського відділу ДВС ГТУЮ у Миколаївській області [PERSON] винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 54018670 з примусового стягнення з позивача коштів за вищевказаним виконавчим написом. 22.01.2018р. головним державним виконавцем Врадіївського відділу ДВС ГТУЮ у Миколаївській області [PERSON] винесено постанову звернення стягнення на пенсію позивача, згідно якої в лютому місяці 2018 року з пенсії позивача утримано 290 грн. 40 коп., що підтверджується листом Кривоозерського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області № 620/05 від 13.02.2018р. Згідно виписки по рахунку позивача за період з 17.02.20005р. по 02.05.2018р. в лютому-березні 2018 року проводилося погашення по кредиту в примусовому порядку. 27.06.2017р. за заявою позивача до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 12017150200000234 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, щодо підроблення невідомою особою підпису позивача у оспорюваному договорі. На час розгляду справи ні позивачем, ні її представником не надано суду інформації щодо результатів проведення досудового розслідування вказаного кримінального провадження. Відповідно до висновку експерта № 18-590 від 13.07.2018р., за результатами почеркознавчої експертизи, проведеної за ухвалою суду від 18.05.2018р., підпис у оспорюваному договорі виконано не самою [PERSON], а іншою особою. Судом також встановлено, що позивач є інвалідом ІІ групи безстроково у зв'язку із загальним захворюванням, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальної (експертної) комісії серії МСЕ-09 № 041060 від 13.11.2008р. Згідно приписівч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов'язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Стаття 6 ЦК України передбачає, сторони вільну в укладенні договорів, які відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 15, ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема щодо визнання правочину недійсним. Згідно ч.ч. 1, 3, 4 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. У відповідності до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 206 та п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 208 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. У письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу та інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Частиною 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними (далі - Постанова ВСУ № 4 від 06.11.2009р.) судам роз'яснено, що відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Пунктом 8 Постанова ВСУ № 4 від 06.11.2009р., роз'яснено, що відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України. Як вбачається з висновку експерта № 18-590 від 13.07.2018р., за результатами почеркознавчої експертизи, проведеної за ухвалою суду від 18.05.2018р., підпис у оспорюваному договорі виконано не самою [PERSON], а іншою особою. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Також слід зазначити, що згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 9 Закону України Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та\~зведені облікові\~документи можуть\~бути складені\~у паперовій\~або в\~електронній формі\~та повинні\~мати такі\~обов'язкові\~реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. В свою чергу, порядок проведення бухгалтерського обліку господарських операцій банками врегульовано Інструкцією з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України, затвердженою постановою Правління Національного банку України № 495 від 20.10.2004р. Таким чином виписка по рахунку не є належним, допустимим та достатнім доказом на підтвердження факту укладення позивачем оспорюваного договору. З огляду на зазначенні приписи чинного законодавства, суд не може розцінювати копію заяви про видачу готівки від 18.02.2005р., згідно якої позивач отримала кошти в сумі 2 800 грн. 00 коп. по кредитному договору від лютого 2005р., як доказ на підтвердження факту укладення між позивачем та відповідачем оспорюваного договору, оскільки вказана заява не відповідає приписам ЦК України щодо порядку укладення кредитних договорів та погодження сторонами всіх істотних умов договору, та не може підміняти собою належним чином оформлений кредитний договір, а свідчить лише про проведення банком певної господарської операції. Крім того слід зазначити, що з наданої відповідачем копії заяви про видачу готівки від 18.02.2005р., згідно якої позивач отримала кошти в сумі 2 800 грн. 00 коп. по кредитному договору від лютого 2005р., враховуючи якість копії та відсутність інших доказів щодо вказаної обставини, достовірно можливо встановити лише те, що фізична особа, яка іменується Кузнецова Татьяна Григорьевна отримала від відповідача кошти, однак не зрозуміло на виконання якого саме кредитного договору. Щодо тверджень відповідача, що виписка по рахунку позивача за період з 17.02.20005р. по 02.05.2018р. підтверджує погашення позивачем заборгованості по кредиту, та як наслідок підтверджує факт укладення останньою оспорюваного договору, слід зазначити наступне. Вищевказана виписка містить лише інформацію по руху коштів по рахунку, який рахується за позивачем, однак жодним чином не підтверджує факту отримання позивачем коштів за оспорюваним кредитним договором чи здійснення нею дій щодо повернення кредитних коштів, сплати відсотків тощо, в тому числі укладення оспорюваного кредитного договору у відповідності до приписів ЦК України. В контексті тверджень викладених у відзиві на позов слід також зазначити, що у відповідності до ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину. В правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 25.05.2016р. у справі № 6-2612цс15, визначено, що ст. 241 ЦК України презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень. За таких обставин ця норма ЦК України не може бути застосована до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя, а отже, не могла їх і перевищити. Відтак, подальше схвалення позивачем правочину, вказувало б про його чинність для нього лише у випадку підписання оспорюваного договору від імені позивача його представником з перевищенням повноважень, однак матеріали справи не містять жодних доказів щодо уповноваження позивачем іншої особи на представництва своїх інтересів у правовідносинах із відповідачем. З огляду на вищевикладені приписи законодавства та встановленні під час судового розгляду обставини слідує, що позивач не підписувала оспорюваного договору, а тому, згідно присів ч. 3 ст. 203 та ст. 215 ЦК України, останній підлягає визнанню недійсним, оскільки відсутнє волевиявлення однієї із сторін на його укладення. У відзиві на позов відповідач просить застосувати строк позовної давності та, як наслідок, відмовити в задоволенні позову. В свою чергу, позивач та її представник вказують на необґрунтованість заяви відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки позивачу про існування оспорюваного договору стало відомо лише в червні 2017 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. З огляду на вищезазначені приписи ЦК України, докази наявні в матеріалах справи та встановлені обставини справи, суд вважає, що позивачем надано докази, які є належними, допустимими, достатніми, достовірними та в своїй сукупності підтверджують той факт, що позивач дізналася про існування оспорюваного договору лише після отримання постанови державного виконавця від 25.05.2017р. про відкриття виконавчого провадження. Водночас, на противагу доказів позивача, відповідачем не надано жодного належного, допустимого, достатнього та достовірного доказу на спростування доводів позивача про обставини, за яких останній стало відомо про існування оспорюваного договору, та доказів на підтвердження факту укладення позивачем вказаного договору, отримання нею коштів за цим договором чи проведення будь-яких інших операцій, які б свідчили про інший часовий період, протягом якого позивачу було відомо про існування оспорюваного договору, та як наслідок пропуску останньою строків позовної давності звернення до суду із позовом. Таким чином з сукупності зазначеного вище слідує, що заява відповідача про застосування строків позовної давності є безпідставною та необґрунтованою, а відтак не підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода\~полягає: у\~фізичному болю\~та стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв'язку\~з каліцтвом\~або іншим\~ушкодженням здоров'я; у\~душевних стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв'язку\~з протиправною\~поведінкою щодо\~неї самої,\~членів її\~сім'ї\~чи близьких\~родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5). Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Водночас, суд зауважує, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження її моральних чи фізичних страждань, як і доказів протиправності діяння відповідача, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні. Надані позивачем копії довідки про встановлення їй інвалідності та індивідуальної картки амбулаторного хворого підтверджують лише обставини щодо її стану здоров'я, однак жодним чином не підтверджують зазначені вище обставини, наявність яких є необхідною умовою для вирішення питання щодо відшкодування моральної шкоди. Крім того ні позивач, ні її представник не змогли пояснити з чого вони виходили визначаючи розмір моральної шкоди. Таким чином вимога позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди є безпідставна та необґрунтована, а відтак не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З аналізу вказаної норми ЦК України вбачається, що застосування позовної давності можливе за заявою сторони у спорі та за умови, що судом буде встановлено порушення права позивача, однак враховуючи відмову в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди в зв'язку з безпідставністю та необґрунтованістю, позовна давність в даному випадку не може бути застосована, що свідчить про відсутність підстав для розгляду вказаного питання в ракурсі вимоги про стягнення моральної шкоди. Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 6 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Таким чином, оскільки позивач як інвалід ІІ групи (довідка МСЕК серії МСЕ-09 № 041060) звільнена від сплати судового збору, на підставі ст. 141 ЦК України з відповідача в дохід Державного бюджету України підлягає стягненню судовий збір в розмірі, який був встановлений законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подана до суду з урахуванням задоволеної вимоги позивача, тобто в розмірі 704 грн. 80 коп. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати понесені позивачем за проведення судово-почеркознавчої експертизи в межах задоволеної частини позовних вимог в сумі 6 520 грн. 80 коп. (квитанція № 0.0.1062924853.1 від 18.06.2018р.).

Outcome: partial