Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

04.07.2019 року до Дзержинського районного суду м. Харкова звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] , , третя особа: Служба у справах дітей Дергачівської районної Адміністрації Харківської області про стягнення пені та індексу інфляції за прострочення сплати аліментів, який в подальшому було уточнено. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22.04.2019 року рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх доньок [PERSON] та [PERSON] у розмірі 5500 грн. на кожну дитину починаючи з 04.07.2018 року. На момент подання позовної заяви про стягнення пені та індексу інфляції за прострочення сплати аліментів боржник [PERSON] добровільно рішення суду не виконує, ухиляючись від своїх батьківських обов`язків. 30.05.2019 року на картковий рахунок позивача надійшло 5500 грн. від відповідача за цільовим призначенням - аліменти на утримання [PERSON] . 21.06.2019 року старшим державним виконавцем Шевченківського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області було відкрито виконавче провадження за № 59389807. Відповідно до розрахунку заборгованості по сплаті аліментів [PERSON] від 02.07.2019 року, заборгованість на момент подання позовної заяви складала 125435,48 грн. Також позивач надала розрахунок заборгованості пені станом на 04.07.2019 року складають 42931,90 грн. 24.07.2019 року [PERSON] перераховано заборгованість у розмірі 136435,48 грн. На думку позивача, їй сплачена була не вся сума аліментів, а також не виплачена пеня за прострочку, і ця сума підлягає індексації., що в загальній сумі складає 171052,75 грн. Відповідачем подано відзив на позовну заяву Вх. №38013 від 09.08.2019 року, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував, вказав, що Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова набуло законної сили 23.05.2019 року, а тому обов`язок по сплаті аліментів виник лише з 23.05.2019 року. Згідно Інструкції х організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 р., передбачає, що заборгованість зі сплати аліментів розраховується починаючи з дня пред`явлення виконавчого документа до виконання (п.6,7 розділу XVII Інструкції). А тому розрахунок пені здійснений позивачем є абсолютно необґрунтованим та незаконним. Окрім того, відповідач не чекаючи рішення сулу, весь час приймав участь в утриманні доньок, що підтверджує інформацією з карткового рахунку [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] за період з вересня 2017 року по серпень 2019 року було перераховано 255602,00 грн., а [PERSON] за період з січня 2016 р. 94370, 00 грн. Серед інших платежів, здійснених вже після набрання рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.04.2019 року законної сили, [PERSON] було перераховано 16.07.2019 р. - 5500,00 грн., 28.06.2019 р. -5500,00 грн., 31.05.2019 р. -5500,00 грн., а [PERSON] 10.07.2019 р. -5500,00 грн., 05.07.2019 р. -5500,00 грн. В судовому засіданні представник позивача в судове засідання з`явилася, уточнену позовну заяву підтримала в повному обсязі та просила задовольнити Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, просив суд відмовити в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.04.2019 року, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів - задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання неповнолітніх доньок: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 5500 грн. на кожну доньку на користь [PERSON] , щомісяця починаючи з 04.07.2018 року і досягнення ними повноліття. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , судовий збір на користь держави у розмірі 704,80 грн. Судове рішення набрало законної сили 28.05.2019 року. Правилом частини першої статті 15ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Таким чином, передбачена ст. 196 Сімейного кодексу України відповідальність у виді сплати неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів настає за наявності вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду. Отже, враховуючи, що Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.04.2019 року, набрало чинності 28.05.2019 року, то зобов`язання по сплаті аліментів у позивача виникло лише після набрання рішенням законної сиди. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахування аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Відповідно до ст. 196 ч.1 СК України (в редакції Закону № 2037-VІІ від 17.05.2017 р.), що є чинною з 05.07.2017 р., розмір неустойки (пені) по сплаті аліментів не може бути більшим 100 відсотків самої заборгованості по сплаті аліментів. Встановлення граничного розміру пені, яка може бути стягнута в разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, у розмірі, що не може перевищувати 100 відсотків заборгованості, є обставиною, що пом`якшує відповідальність, а тому стаття 196 СК України, змінена Законом України від 17 травня 2017 року №2037-VIII, на підставі частини першої статті 58 Конституції України має зворотню дію в часі (аналогічного висновку дійшла колегія суддів Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 05 вересня 2018 року по справі №753/12684/16, провадження №61-18327св18). Отже, здійснюючи розрахунок пені, необхідно враховувати положення ч. 1 ст. 196 СК України в тій частині, що розмір пені обмежений розміром заборгованості, на який нараховується пеня, яка підлягає застосуванню в силу ст. 5 ЦК України, оскільки вказана норма пом`якшує цивільну відповідальність боржника за несвоєчасну сплату аліментів. Розрахунок, наданий позивачем, яка в силу вимог ст. 81 ЦПК України, зобов`язана довести ті обставини, на які посилається, не відповідає вимогам чинного законодавства, з огляду на наступне. Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Отже, з урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов`язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. Щодо стягнення індексації аліментів за період з 2013 р. по 2018 р. включно, позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.2ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» порядок проведення індексації визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно пункту 10-4 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» в редакції постанови Кабінету Міністрів України № 836 від 16.11.2016 року «Про внесення змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (яка і доповнила первинну постанову пунктом 10-4), встановлено, що обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, здійснюється з місяця, в якому призначено аліменти; обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з дня набрання чинності Законом України від 17 травня 2016 року № 1368-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі» (тобто з 12.06.2016 року); при цьому розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, разом із сумою індексації не повинен перевищувати 50 відсотків грошового доходу платника аліментів. Сума індексації визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на розмір приросту індексу споживчих цін, поділений на 100. В редакції від 01.01.2015 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», встановлювався поріг індексації в 101%, тобто індексація проводилась тільки в тому разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації. З 01.01.2016 діє нова редакція Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», відповідно до якої індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в 103 відсотка. Розрахунок індексації аліментів позивача суд вважає невірним, оскільки спірні правовідносини передбачають індексацію не заборгованості, а періодичних платежів (за місяці, в яких було перевищено поріг інфляції). Одночасно представником позивача вказано, та не заперечувалось представником позивача, що відповідачем було відкрито карткові рахунки на дітей - [PERSON] , та [PERSON] , на які [PERSON] перераховує аліменти. Позивач не заперечувала про існування таких карток, більш того представник позивача надав роздруківки з АТ КБ «ПриватБанк» про рух коштів з карткового рахунку [PERSON] (а.с. 25-46) Згідно дост. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихцим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України). Доказування, та як, слідство рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. В свою чергу, згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку про що позовні вимоги є необґрунтованими, а отже задоволенню не підлягають. Судові витрати суд не розподіляє між сторонами у відповідності до вимог частини сьомої статті 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed