Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

04.06.2020 року Мокрокалигірський психоневрологічний інтернат Черкаської обласної ради (надалі - позивач) звернувся до суду із позовом до Комісії з трудових спорів Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Черкаської обласної ради (надалі - відповідач) про скасування рішення відповідача від 27.05.2020 року № 1, яким скасовано наказ директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Черкаської обласної ради від 24.04.2020 року № 6/0-05 «Про звільнення [PERSON] з посади головного бухгалтера Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Черкаської обласної ради на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України». Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оспорюване рішення є немотивованим, незаконним і таким, що не спростовує законності видання наказу від 24.04.2020 року № 6/0-05. Позивач вважає, що наказ від 24.04.2020 року № 6/0-05 «Про звільнення [PERSON] з посади головного бухгалтера Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Черкаської обласної ради на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України» є законним, оскільки факт порушення останньою трудової дисципліни є достовірно встановленим. При цьому позивач зазначає, що згідно. 1.6. Умов оплати праці працівників закладів охорони здоров`я та установ соціального захисту населення, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров`я України від 05.10.2005 № 308/519, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.10.2005 р. за № 1209/11489 конкретні розміри доплат, надбавок та інших виплат визначаються керівником закладу, установи за рахунок і в межах фонду заробітної плати та відображаються в розрахункових відомостях на виплату заробітної плати. Проте, незважаючи на вказану норму, будучи обізнаною про те, що [PERSON] продовжує виконувати обов`язки директора інтернату, [PERSON] здійснила виплату коштів надбавки працівникам інтернату на підставі наказу від 30.03.2020 року № 39/01-02, підписаного не уповноваженою особою - заступником директора інтернату Сіваком В.В.. Відповідач в особі голови комісії Сівака В.В. у відзиві зазначив, що підставою для скасування наказу від 24.04.2020 року № 6/0-05 «Про звільнення [PERSON] з посади головного бухгалтера Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Черкаської обласної ради на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України» став висновок комісії з трудових спорів щодо правомірності дій [PERSON] .. В обґрунтування зазначив, що саме він як заступник директора в період відсутності останнього, мав право підписувати наказ від 30.03.2020 року №39/01-02. При цьому уточнив, що на час підписання вказаного наказу директор [PERSON] перебував на території карантину відповідно до наказу від 25.03.2020 року № 30/01-02. Відповідач стверджує , що вказані обставини були розцінені ним як відсутність директора і спонукали до підписання наказу від 30.03.2020 року №39/01-02. Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. У позовній заяві позивачем не зазначено про перебування оригіналів письмових доказів у його розпорядженні. З матеріалів доданих до позовної заяви вбачається, що усі, (крім наказу від 08.04.2020 року та журналу вхідної кореспонденції, які не мають істотного значення для вирішення справи) письмові докази, які надані позивачем в обґрунтування позову, надано без дотримання вимог ч. 5 ст. 95 ЦПК України, а саме: суду надані ксерокопії письмових доказів, які не містять підтвердження відповідності копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у позивача, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Також вбачається, що, передбачений ч. 2 ст. 83 ЦПК України строк для подання доказів позивачем сплив. Крім того, вбачається, що матеріали справи не містять, передбаченого ч. 8 ст. 83 ЦПК України клопотання про неможливість подання доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Зазначене правило діє, якщо в нормах матеріального права не має вказівки про перерозподіл обов`язків доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ч.ч. 5-7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1-5,8 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. З огляду на наведене вище, суд визнає, що допущені позивачем порушення, передбаченого процесуальним законом порядку і строку подання доказів є істотними, що унеможливлює оцінку законності, заявлених позивачем вимог. На підставі викладеного, суд відмовляє у задоволенні позову через необґрунтованість, оскільки визнає, що подані позивачем матеріали не можуть бути прийнятими до розгляду в якості письмових доказів, а отже, в матеріалах справи відсутні письмові докази, які б підтверджували обставини, наведені позивачем в обґрунтування позову. При цьому суд враховує, що, передбачене ч. 8 ст. 83 ЦПК України клопотання про неможливість подання доказів позивачем не подавалась. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у задоволенні позову судові витрати у виді судового збору в розмірі 2102 грн. підлягають покладенню на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed