Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

03.11.2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Свою позицію позивач мотивує тим, що 26 червня 2015 року між ним та відповідачкою [PERSON] був укладений договір займу у простій письмовій формі, згідно із яким відповідачка взяла у нього в борг 7000 доларів США. Договір був укладений за місцем проживання відповідачки у житловому будинку, що належить їй на праві власності за адресою: [ADDRESS]. На підтвердження свого зобов'язання відповідачка написала розписку, в якій зобов'язалася повернути взяті гроші на протязі року, тобто до 26 червня 2016 року та сплатити проценти за користування грошима у розмірі 12% річних. Гроші передавалися у присутності свідків, які поставили свої підписи у розписці. Остаточний розрахунок повинен був бути здійснений за місцем укладання договору за адресою : [ADDRESS]. Крім того відповідачка запевнила, що вона будь-коли продасть належну їй частину житлового будинку та розрахується. До теперішнього часу ні сума боргу ні проценти не повернуті. Відповідач уникає контактів з позивачем та переховується. В судове засідання позивач та його представник не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вказавши на підтримку позовних вимог. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Згідно ст.ст. 224, 225 ЦПК України проводиться заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 26 червня 2015 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] був укладений договір займу у простій письмовій формі, згідно із яким відповідачка взяла у позивача в борг 7000 доларів США. Договір був укладений за місцем проживання відповідачки у житловому будинку, що належить їй на праві власності за адресою: [ADDRESS]. На підтвердження свого зобов'язання відповідачка написала розписку, в якій зобов'язалася повернути взяті гроші на протязі року, тобто до 26 червня 2016 року та сплатити проценти за користування грошима у розмірі 12% річних. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України). Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Згідно з частиною 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Таким чином, позивачем доведено, а доводи прийнято судом, що відповідач прострочив виконання зобов'язання, а тому заявлені вимоги про стягнення суми та процентів за користування грошима у розмірі 12% річних підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 552,00 грн. судових витрат із сплати судового збору, що понесені позивачем при зверненні до суду, а також стягнути з відповідача судовий збір в дохід держави 1443 гривні.

Outcome: approved