Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

03.11.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, а саме суму основного боргу за розпискою у розмірі 64 753,42 грн., 3% річних у розмірі 2735,61 грн., інфляційні нарахування у сумі 10684,31 грн., проценти за користування коштами у сумі 28167,73 грн. При цьому позивач посилається на те, що 06.06.2012 року [PERSON] взяв у нього в борг 5000 доларів США. Дата повернення позики, встановлена в розписці: 06.06.2013 року. Відповідачем борг на даний час так і не був повернений позивачу. У судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов визнав, просив його задовольнити частково. При цьому посилався, на те, що повернув позивачу частину позики. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, вважає, що позов обґрунтований, доведений та підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 06.06.2012 року [PERSON] взяв у борг у позивача 5000 доларів США.. Дата повернення позики, встановлена в розписці: 06.06.2013 року. Відповідачем борг на даний час так і не був повернений позивачу. Крім того, відповідач зобов'язався, виплачувати позивачу за користування коштами проценту у розмірі 1,5 % від суми позики, щомісячно, що складає 75 доларів США. Таким чином, на момент звернення до суду основний борг відповідача становить 5000 доларів США. Відповідно до ст.216 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо боржник видав кредитору в посвідчення зобов'язання борговий документ, то кредитор, приймаючи виконання, повинен повернути цей документ, а при неможливості повернення зазначити про це у розписці, що ним видається. Факт знаходження боргового документа у боржника посвідчує припинення зобов'язання, поки не доведено інше. В даному випадку борговий документ знаходиться у позивача, що підтверджує наявність боргу на його користь. Суд не приймає до уваги посилання відповідача стосовно того, що він повернув позивачу частину позики, оскільки всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України відповідачем не надано будь-яких підтверджень цього. Згідно зі ст. 376 ЦК України позичальник вправі заперечувати договір позики за його безгрошовістю, доводячи, що гроші або речі в дійсності зовсім не одержані ним від позикодавця або одержані у меншій кількості, ніж зазначено в договорі. В тих випадках, коли договір позики повинен бути укладений у письмовій формі (стаття 375 цього Кодексу), заперечення його за безгрошовістю шляхом свідоцьких показань не допускається, за винятком випадків кримінально карних дій. Відповідно до ч.2 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. З огляду на положення ст.60 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, відповідачем не надано суду жодного доказу щодо безгрошовості договору позики, зокрема доказів його звернень з питання розгляду спірних відносин щодо договору позики з позивачем шляхом кримінального судочинства. Таким чином, на день звернення позивача до суду основана сума боргу відповідача за договором позики складає 5000 доларів США, що за курсом НБУ, станом на 02.11.2014 року (1295,0684 гривень за 100 доларів США) складає 64 753,42 гривень. Відповідно до ч. 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Інший розмір процентів встановлений у договорі, що складається 1,5 відсотка, від суми позики, щомісячно. У зв'язку з наведеним суд відмовляє у задоволення позовних вимог щодо стягнення 3% річних у сумі 2735,61 грн., оскільки договором встановлений інший розмір процентів, яки позивач також просить стягнути у розмірі 28167,73 грн. Суд також відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення індексу інфляції, оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні. На підставі наведеного суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення суму основного боргу за розпискою у розмірі 64 753,42 грн. та проценти за користування коштами у сумі 28167,73 грн. З урахуванням положень ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму судових витрат, що складає з суми сплаченого державного мита, пропорційно з частиною задоволених позовних вимог, що складає 929,21 грн.

Outcome: partial