Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

04.06.2019 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] , у якій також зареєстровані його донька [PERSON] , син [PERSON] та колишня дружина [PERSON] , шлюб з якою було розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.12.2012 року. Вказав, що наразі у спірній квартирі він проживає разом з неповнолітньою донькою, в свою чергу, відповідачка (за первісним позовом) з жовтня 2017 року, забравши свої особисті речі, разом з сином залиши місце своєї реєстрації. На даний час відповідачка перебуває у новому зареєстрованому шлюбі, у зв`язку з чим її прізвище було зміненим з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Крім того, як стало відомо із пред`явленого [PERSON] до нього позову про стягнення аліментів, остання є вагітною. Оскільки його колишня дружина понад рік не проживає без поважних причин у належній йому квартирі, жодних домовленостей між ними при її вселенні не було та зважаючи на перешкоджання йому в праві розпорядженні своїм майном на власний розсуд, просить суд визнати [PERSON] такою, що втрати право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.06.2019 року вищевказану справу було прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 32). 03.07.2019 року [PERSON] було подано до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про вселення на обґрунтування якої зазначила, що на даний час вона змушена проживати за адресою: [ADDRESS] , оскільки відповідач (за зустрічним позовом) чинить їй усілякі перешкоди у вільному володінні та користуванні кв. [ADDRESS] , не впускаючи її до житлового помешкання. Вказала, що причиною відсутності її за місцем своєї реєстрації понад один рік є саме наведені обставини. Крім того, [PERSON] не зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру, а тому не може вважатися її власником. Враховуючи викладене, просить суд винести рішення, яким вселити її у квартиру [ADDRESS] (а.с. 43-44). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.07.2019 року вищевказану зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про вселення було прийнято до розгляду та об`єднано з первісним позовом (а.с. 50). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.08.2019 року здійснено перехід розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення (а.с. 65). До початку судового засідання від представника позивача (за первісним позовом) надійшла заява з проханням здійснювати розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с. 73). Відповідач за первісним позовом будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явилася, причини неявки суду не повідомила. Заяви про відкладення розгляду справи, відзив на первісну позовну заяву до суду не подала. Враховуючи викладене, суд вважає за можливо провести розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 11.05.2000 року, згідно з розпорядженням (наказом) № 411-р від 11.05.2000 року, відділом по приватизації житлового фонду виконавчого комітету Луцької міської ради було видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого у власність [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] виділено у власність кв. [ADDRESS] (а.с. 8). Судом встановлено, що [PERSON] , помер [INFO] , [PERSON] , померла [INFO] та [PERSON] помер [INFO] . Дана обставина підтверджується свідоцтвами про смерть серії [NUMBER] , серії [NUMBER] та серії [NUMBER] відповідно (а.с. 12-14). З вищевикладеного слідує, що позивач (за первісним позовом) [PERSON] є одноосібним власником кв. [ADDRESS] . Як вбачається з довідки № 47647 від 22.05.2019 року про склад сім`ї або зареєстрованих у кв. [ADDRESS] , у даному житловому приміщенні зареєстровані: позивач [PERSON] , колишня його дружина відповідач (за первісним позовом) [PERSON] , а також їх спільні діти [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15). Факт реєстрації відповідачки у кв. [ADDRESS] також підтверджується будинковою книгою А № [NUMBER] , копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 16-22). Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуватися ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, відповідно до якої Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, із повідомлення Луцького ВП ГУНП у Волинській області № 18098/58/04/2019 від 28.05.2019 року вбачається, що під час проведення перевірки за адресою: [ADDRESS] , зі слів сусідів [PERSON] та [PERSON] було встановлено, що [PERSON] не проживає за вказаною адресою з жовтня 2017 року (а.с. 24). Судом також встановлено, що між позивачем та відповідачкою при вселенні останньої до спірного житлового приміщення, відсутні будь-які домовленості щодо порядку проживання та користування [PERSON] кв. [ADDRESS] . Будь-яких доказів іншого стороною відповідача суду не надано. Згідно ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Одночасно з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК України, слід дійти до висновку що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16. Отже, [PERSON] , будучи колишнім членом сім`ї [PERSON] , понад один рік без поважних причин не проживає у належній останньому квартирі, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а тому, з урахуванням факту відсутності між сторонами будь-яких домовленостей щодо порядку проживання та користування спірним житлом, відповідач за первісним позовом підлягає визнанню такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням. За таких обставин суд приходить до висновку, що первісний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає до задоволення у повному обсязі. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про вселення суд приходить до наступного. У своїй зустрічній позовній заяві [PERSON] зазначає, що причиною залишення нею спірного житла, було спричинено перешкодами зі сторони [PERSON] , що унеможливило її подальше проживання за місцем своєї реєстрації. В обґрунтування вищевказаної обставини, позивач (за зустрічним позовом) надала повідомлення Луцького ВП ГУНП у Волинській області № С-1033/58/01-2019 від 01.07.2019 року (а.с. 46). Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України та ч. 1 ст. 81 ЦПК України імперативно визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з вищезгаданого повідомлення Луцького ВП ГУНП у Волинській області № С-1033/58/01-2019 від 01.07.2019 року, позивач (за зустрічним позовом) в період часу з жовтня 2017 року (час, з якого [PERSON] не проживає у спірному житлі) по дату розгляду даної справи, лише один раз зверталася до Луцького ВП ГУНП у Волинській області, а саме: 16.12.2018 року з приводу злісного невиконання [PERSON] судового рішення про стягнення аліментів (а.с. 46). Однак, вищевказана обставина жодним чином не свідчить про факт створення [PERSON] перешкод [PERSON] щодо здійснення права останньої у користування кв. [ADDRESS] . З пояснень відповідача [PERSON] , наданих в судовому засіданні 10.07.2019 року, вбачається, що вона уклала новий шлюб, проживає за адресою: [ADDRESS] разом з новим чоловіком. Із наведеного вище можна прийти до висновку про те, що відповідач [PERSON] вибула зі спірної квартири на постійне проживання до іншого приміщення квартири свого чоловіка за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про вселення, оскільки позивачкою за зустрічним позовом не надано будь-яких належних та допустимих доказів наявності перешкод у діях [PERSON] в здійсненні права користування [PERSON] кв. [ADDRESS] . Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають до задоволення у повному обсязі, в свою чергу, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] , до [PERSON] про вселення слід відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: approved