Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

02.12.2020 року заявник [PERSON] звернулась до суду із заявою окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Головне управління Національної поліції в Донецькій області. 26.02.2021 року заявник [PERSON] надала суду уточнену заяву про встановлення факту, що має юридичне значення. Заявник [PERSON] належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибула, заявлену вимогу підтримала, просила справу розглянути без її участі, про що надала суду відповідну заяву. Представник заінтересованої особи - Головне управління Національної поліції в Донецькій області, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, надав суду відзив на позовну заяву. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено перебування [PERSON] в трудових відносинах з Краснолиманським МВ ГУМВС України в Донецькій області в період з 21.06.2013 року до 06.11.2015 року та з Краснолиманським ВП Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області з 07.11.2015 року по 04.05.2016 року, Лиманським ВП Словянського ВП ГУНП з 04.05.2016 року до 30.06.2020 року на посаді слідчого, що підтверджується послужним списком: -на посаді слідчого СВ Краснолиманського МВ ГУМВС України в Донецькій області в період з 21.06.2013 року до 10.02.2014 року (наказ ГУМВС України в Донецькій області № 373 о/с від 21.08.2013 року); -з 10.02.2014 року до 06.11.2015 року (наказ ГУМВС України в Донецькій області № 36 о/с від 10.02.2014 року на посаді слідчого слідчого відділення Краснолиманського МВ ГУМВС України в Донецькій області); -06.11.2015 року відповідно до наказу ГУМВС України в Донецькій області від 06.11.2015 року №375 о/с звільнена з органів внутрішніх справ України за п. 64 «з»; -з 07.11.2015 року до 04.05.2016 року перебувала на посаді слідчого Краснолиманського відділення поліції Краматорського відділу поліції відповідно до наказу ГУНП в Донецькій області від 07.11.2015 року № 57 о/с; -з 04.05.2016 року до 27.01.2017 року працювала на посаді слідчого Лиманського відділення поліції Слов`янського відділу поліції відповідно до наказу ГУНП в Донецькій області від 04.05.2016 року № 106 о/с; -з 27.01.2017 року до 30.06.2020 року слідчим слідчого відділення Лиманського відділення поліції Слов`янського відділу поліції (у зв`язку з організаційно-штатними змінами) відповідно до наказу ГУНП в Донецькій області від 27.01.2017 року № 60 о/с; -з 30.06.2020 року до теперішнього часу - інспектором сектору дізнання Лиманського відділення поліції Слов`янського відділу поліції відповідно до наказу ГУНП в Донецькій області від 12.06.2020 року № 245 о/с. Відповідно до витягу з наказу ГУНП в Донецькій області № 312 о/с від 15.09.2016 року зазначено: старшого лейтенанта поліції Щербак Я.Ю. слідчого Лиманського відділення поліції Слов`янського відділу поліції в подальшому вважати на прізвище « [PERSON] ». Однак, в наказі Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України про виключення зі складу сил і засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в АТО на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових завдань від 30.04.2018 року № 120 дск вказано прізвище заявника, як « [PERSON] », замість правильного « [PERSON] ». У зв`язку з помилкою в написанні в правовстановлюючому документі прізвища заявника, [PERSON] на теперішній час позбавлена можливості користуватися своїми правами. Правильне написання прізвища заявника « [PERSON] », підтверджується паспортом громадянина України, свідоцтвом про шлюб. Факт, про встановлення якого просить заявник, має для неї юридичне значення, оскільки необхідний для подальшої реалізації своїх прав. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду, якщо від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Згідно з правовими позиціями, викладеними в п.1,3 постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (з наступними змінами та доповненнями) в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Нормами ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При прийнятті рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Нормами ст. 41 Конституції України гарантовано кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності визнано непорушним. Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому одним із способів такого захисту може бути і визнання права власності. Приписами п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті6та статті13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). В силу ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Дослідивши письмові докази, надані до матеріалів цивільної справи, надавши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] , законна, обгрунтована та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved