Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

03.09.2015 року на розгляд Новоодеського районного суду надійшла за вищевказана позовна заява. В обґрунтування свого позову позивач зазначила, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 06.01.2000 року. В шлюбі, 11.08.1999 року, у них народився син [PERSON], батьком якого являється відповідач по справі. Посилаючись на те, що син після розірвання шлюбу проживає разом з нею і, що вона з сином має намір виїхати до республіки Італія, але відповідач безпідставно відмовляється надавати їй такий дозвіл на виїзд дитини за межі України, позивач просить суд визнати безпідставною таку відмову відповідача у надані тимчасового дозволу на виїзд за кордон [PERSON], [INFO] та просила дозволити їй без згоди батька [PERSON] оформити документи для тимчасового виїзду неповнолітнього [PERSON] за межі України та на її вїзд до республіки Італії та допустити виконання рішення суду до негайного виконання в частині оформлення документів на тимчасовий виїзд за межі України. В судове засідання позивач та її представник не зявився. На адресу суду надійшла письмова заява від представника позивача, в якій він просить суд провести розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача. Заявлений позивачем позов повністю підтримав, просить суд цей позов задовольнити та не заперечував проти заочного розгляду справи у випадку неявки відповідача. Відповідач в судове засідання повторно за судовим викликом не зявилася, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового розгляду справи, про що свідчить картка зворотного поштового повідомлення про вручення відповідачу судового виклику. Від відповідача не надходило на адресу суду ніяких повідомлень про причини неявки, а також заперечень проти позову та заяви про розгляд справи у його відсутність. Відповідно до ч.4 ст.74 ЦПК України, відповідач являється таким, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи. Справа, у відповідності до вимог ст.ст.169 ч.4 ЦПК України, розглянута судом у відсутність сторін, в порядку заочного розгляду, на підставі наявності в матеріалах справи достатніх даних про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Цей висновок суду ґрунтується на наступному: Як вбачається з матеріалів справи, сторони знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 20.11.1990 року до 17.01.2000 року. Їх шлюб було розірвано рішенням Острогожського районного суду Вороніжської області РФ від 06.01.2000 року. У цьому шлюбі у сторін, 11.08.1999 року, народився син [PERSON], батьком якого являється відповідач, що підтверджується записами про батьків у свідоцтві про народження дитини. Після розірвання шлюбу, неповнолітній [PERSON] проживає з матірю, яка займається його вихованням, утриманням, піклується про його здоровя, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач по справі проживає окремо від свого сина [PERSON] З обставин викладених в позові, а також з обставин викладених в документах доданих в додатку до позову, вбачається, що позивач має вид на проживання в республіці Італія, має намір виїхати туди та тимчасово вивезти свого сина [PERSON]О, але відповідач по справі, як батько неповнолітнього [PERSON], безпідставно не надає позивачу дозволу на такий виїзд сина за межі України, не наводячи на цей рахунок жодних пояснень і аргументів. На думку позивача, така безпідставна відмова відповідача у надані дозволу на тимчасовий виїзд сина за межі України, шкодить її інтересам, правам та інтересам їх неповнолітнього сина [PERSON] та не сприяє його всебічному, гармонійному розвитку. Відповідач в судове засідання не зявився і, відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, не спростував викладених у позові доводів позивача, не навів ніяких заперечень на позов. Вирішуючи даний спір між сторонами, суд керується вимогами ст.ст. 141, 154-155, 157 СК України, де сказано, що батьки мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою і, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини, а також, що батьки мають право на звернення до суду для захисту прав та інтересів своїх дітей і, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини повинні вирішуватися батьками спільно. Згідно ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», неповнолітній [PERSON], як громадянин України, має право на виїзд з України і ні за яких підстав не може бути обмежений у праві на в'їзд в Україну. Як вбачається з вимог ст.4 цього ж Закону, якою регламентується порядок оформлення документів на виїзд громадян України за кордон, передбачено, що оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон провадиться громадянам України, які постійно проживають в Україні і досягли 18-річного віку, а громадянам України, які досягли 16-річного віку, тільки якщо вони постійно або тимчасово проживають за кордоном . Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Виїзд з України на постійне проживання дітей віком від 14 до 18 років може бути здійснено лише за їх згодою, оформленною письмово і нотаріально засвідченою. Згідно ст.313 ЦК України, фізична особа яка досягла 16-ти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Поскільки, відповідно до зазначених вище норм права необхідна письмова згода відповідача, як батька, на виїзд його неповнолітнього сина з матірю за межі України, а він не надає на це своєї нотаріально засвідченої згоди, що позбавляє позивачку можливості реалізувати своє право на виїзд зі своїм сином за кордон, а також позбавляє право неповнолітнього [PERSON] виїхати за кордон зі своєю матірю, то суд, виходячи із прав та інтересів дитини, на підставі ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», приходить до висновку, про необхідність надання судового дозволу позивачці, без згоди батька їхньої неповнолітньої дитини відповідача [PERSON], оформити проїзні документи для тимчасового виїзду неповнолітнього [PERSON] за межі України. Надання такого судового дозволу на виїзд неповнолітнього за межі України, буде відповідати правам та інтересам 16-ти річного хлопця, буде сприяти його всебічному гармонійному духовному розвитку не суперечитиме вимогам ст.ст. 141, 154-155, 157 СК України, в яких зазначається, що дитина повинна проживати з батьками і бути під їх наглядом, а позивачка як мати, зможе реалізовувати свій обовязок доглядати за своєю дитиною та піклуватися про нього. Разом з тим, суд дослідивши обставини справи, приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог в частині визнання безпідставною відмови відповідача у дозволі на тимчасовий виїзд неповнолітнього сина за кордон та вимоги щодо дозволу на вїзд позивача до республіки Італії, так як ці позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Тому, в звязку з безпідставністю цієї частини позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у їх задоволені позивачу. Також, суд приходить до висновку про безпідставність вимог щодо звернення до негайного виконання судового рішення в частині оформлення документів на тимчасовий виїзд неповнолітнього за межі України, поскільки вимогами ст.367 ЦПК України таких обставин у визначеному переліку не передбачено. У відповідності з вимогами ст.88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати в розмірі 243,60 гривень судового збору, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial