Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

04 жовтня 2016 року [PERSON] звернувся до суду позовною заявою, в якій з урахуванням уточнених вимог, просить усунути перешкоди у користуванні належною йому земельною ділянкою площею 0,2160 га, що розташована за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, с. Лупарево, вул. Шкільна, 35, шляхом зобовязання [PERSON] звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки від багаторічних насаджень, овочів та загорожі, по межі БВ, визначеної у Державному акті серії МК № 05832 від 06.06.1994 року, зі сходу на захід в бік земельної ділянки [PERSON] на 3 метри 46 сантиметрів. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на виникнення спору між ним та відповідачем [PERSON] щодо права власності на частину вище вказаної земельної ділянки. Посилається на те, що відповідач [PERSON], який є його сусідом та мешкає в с.Лупарево по вул. Шкільна 33-А Вітовського району Миколаївської області самовільно захопив частину його земельної ділянки та не бажає добровільно повернути її у користування позивача, мотивуючи належністю цієї частини ділянки йому [PERSON] Вирішення даного спору добровільно, а також із втручанням органу місцевого самоврядування, який встановив захоплення частин земельної ділянки відповідачем та зобовязав [PERSON] звільнити її від своїх насаджень, не дало позитивних результатів, тому за захистом свого права як власника даного майна позивач був змушений звернутись до суду та вказує, що нині захист його прав можливий лише шляхом зобовязання відповідача звільнити самостійно зайняту частину земельної ділянки. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та пояснив, що він зі своєю сімєю проживає у належному йому будинку в с.Лупарево по вул. Шкільна 35. Земельна ділянка за вказаною адресою була передана йому у власність рішенням Лиманівської сільської ради, так само як і [PERSON] його земельна ділянка за адресою по вул. Шкільна 33 А, наразі вони є сусідами та мають спільну межу. Протягом декількох років відповідач зі своєю дружиною здійснювали насадження своїх сільськогосподарських культур на межі їх земельних ділянок, таким чином захоплюючи вглиб їх території частину його позивача земельної ділянки. На сьогоднішній день в кінці городу відповідач захопив більше трьох метрів його землі та не бажає поновлювати межу, через що між ними постійно виникають сутички. Представника позивача в судовому засіданні підтримали вимоги свого довірителя, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач - [PERSON] в судовому засіданні позивні вимоги не визнав, заперечував проти обставин викладених в позовній заяві, просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову. Суду пояснив, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка, що розташована на території с. Лупарево, передана йому на підставі рішення Лиманівської сільської ради народних депутатів від 14.054.1994 року № 227 для садибної ділянки. Однак земельна ділянка через невідомі для нього причини має за державним актом розмір менший ніж той, що виділявся під будівництво житлового будинку та господарських споруд. Вважає, що має бути відновлено межі саме в тих розмірах, що виділялись під будівництво, а не за державним актом. Третя особа - Галицинівська сільська рада Вітовського району Миколаївської області в судове засідання свого представника не направила, надіслала до суду листа з проханням розглядати справу за відсутності представника сільської ради, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує щодо їх задоволення (а.с. 49). Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази по справі, в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивачу [PERSON] рішенням Лиманівської сільської [PERSON] народних депутатів від 14.04.1994 року № 227 була передана у власність земельна ділянка площею 0,2160 га для присадибної ділянки, що розташована на території с. Лупареве Лиманівської (нині Галицинівської) сільської ради, про що був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії МК № 05832 (а.с. 13). Як вбачається з викопіювання з плану земель території Лиманівської сільської ради Вітовського району вказана земельна ділянка межує з ділянками, що розташовані по вул. Шкільна, 33-А та вул. Шкільна, 37 в с. Лупареве Вітовського району Миколаївської області (а.с. 14). Земельна ділянка, що розташована за адресою: с. Лупареве, вул. Шкільна, 33-А Вітовського району Миколаївської області належить [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії МК №05833 від 06 .06.1994 року, передана у власність на підставі рішення Лиманівської сільської ради народних депутатів від 14.04.1994 року № 227, для присадибної ділянки (а.с. 14). За зверненням позивача (а.с. 15) Лиманівською сільською радою було створено земельну комісію (а.с. 16), якою 18.05.2016 року складено два акти з приводу обстеження земельної ділянки [PERSON] За результатами було встановлено, що позивачем по факту використовується земельна ділянка площею 18,4 х 90, замість 24м х 90м, як то передбачено Державним актом (а.с. 17-19). Як встановлено технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 27.05.2016 року (а.с. 54-92), та вбачається з державного акту (а.с. 13), земельна ділянка позивача має правильну прямокутну форму розміром 24м х 90м. В той же час, з пояснювальної записки до технічної документації вбачається, що зі сторони [PERSON] за адресою: с. Лупареве, вул. Шкільна, 33-А Вітовського району самовільно захоплена земельна ділянка, що належить позивачу площею 0,0241 га, а зі сторони сусіда за адресою: с. Лупареве, вул. Шкільна, 37 Вітовського району Миколаївської області площею 0,0062га (а.с. 24), форми лінійних меж земельної ділянки [PERSON] різняться з формами цієї ділянки на ситуаційній схемі (а.с. 24). На підставі Технічної документації відділом Держгеокадастру у Вітовському районі 19.07.2016 року була проведена державна реєстрація земельної ділянки площею 0,2160 га за позивачем та присвоєний кадастровий номер 4823382600:06:015:0029 (а.с. 21-23). Так, зі змісту ЦК України\~вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України\~та\~ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно змісту\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно її позбавлений, право приватної власності є непорушним. Аналогічний висновок викладений в ч.1\~ст. 321 ЦК України\~та ст.1 Першого протоколу Конвенції. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Предметом позову є захист порушеного права користування належною позивачу земельною ділянкою шляхом усунення будь-яких порушень його прав, яке в силу вимог п.б ч.3\~ст. 152 ЗК України\~підлягає захисту в судовому порядку. Вимоги позивача про зобов'язання не чинити перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном ґрунтуються на положеннях ст. 391 ЦК України, згідно якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.ч.1,2\~ст. 2 ЗК України\~земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Відповідно до\~ст. 91 ЗК України\~власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок і дотримуватись правил добросусідства. Частиною 1 статті 103 ЗК України\~передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Згідно з ч. 1 ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Як було встановлено технічною документацією земельна ділянка [PERSON] має розміри 24м х 90м, а її площа становить 0,2160 га. За фактом самовільного зайняття частини земельної ділянки позивач звертався до Лиманівської сільської ради із заявою про прийняття відповідних заходів (а.с. 20). В свою чергу, сільською радою неодноразово направлялися попередження на адресу відповідача, щодо добровільного звільнення самовільно зайнятої частини землі (а.с. 25-28), але всі вони були проігноровані відповідачем. Відповідно до висновків земельно-технічної експертизи від 27.03.2018 року, що проведена за клопотанням відповідача (а.с. 165 200), експерт також встановила невідповідність фактичних площ спірних земельних ділянок (по вул. Шкільна 35 та 33-А)на дату проведення експертизи в порівнянні з Державними актами на земельні ділянки. Зокрема земельна ділянка № 35, що належить [PERSON] становить 1860,85 кв.м, що на 299,15 кв. м. менше ніж площа за Державним актом МК № 05832 від 06.06.1994 року та розробленої технічної документації із землеустрою, яка складає 2160,0 кв.м. Земельна ділянка № 33-А, що належить [PERSON] по факту становить 2076,71 кв.м, що на 231,71 кв.м. більше ніж площа за Державним актом МК № 05833 від 06.06.1994 року, яка має становити 1845,0 кв.м. Експертом встановлено, що лінійні проміри, що зазначені у Державних актах на досліджуємих земельних ділянках не співпадають з фактично встановленими межами. Зі змісту даних експерта межа тильної сторони земельної ділянки по вул. Шкільна 33 А має накладення на земельну ділянку № 35 розміром 3,37 метри. Всього по довжині земельна ділянка 33-А накладається на площе земельної ділянки 35, площею 234,97 кв.м. (а.с. 178) Для відновлення меж і площі земельних ділянок, що накладаються треба провести межі у відповідність правовстановлюючих документів. Зі змісту даної експертизи слідує і про незначне накладення бокових меж спірних земельних ділянок з іншими ділянками (№ 33 та № 37), однак останнє не є предметом спору та не впливає на розмір накладення вищевказаних спірних ділянок та права позивача на відновлення цієї межі. Відповідно до\~ ст. 125 ЗК України\~право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Відповідно до\~ст. 126 ЗК України\~державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням. Статтею 152 ЗК України\~визначено способи захисту прав на земельні ділянки і ч.2 цієї статті передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Аналогічні висновки містяться і у роз'ясненнях, викладених у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ». В той же час, доводи відповідача про його права щодо спірної частки земельної ділянки як законного власника не підтверджено, як того передбачено ст. ст. 12, 81 ЦПК України.\~ Так, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В той же час, відповідачем не були доведені обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Суду не були ним надані жодні докази, що спростовують доводи та докази, надані позивачем. Враховуючи наведене та встановивши порушення (самовільне захоплення) меж земельної ділянки, належної позивачу по боковій (від А до Б згідно Державного акту [PERSON]І.) до тильної сторони (від Б до В) відповідачем [PERSON] загальною площею 234,97 кв.м., що позбавляє позивача в повній мірі володіти своїм майно, на підставі до ст.16 ЦК України, суд вважає, що цивільне право [PERSON] підлягає захисту судом, шляхом зобовязання відповідача звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки від багаторічних насаджень, овочів та огорожі. Стосовно посилань відповідача про необхідність встановлення меж відповідно до площі земельної ділянки, що виділялась йому під будівництво, а не згідно Державного акту, то доказів щодо розбіжності цих розмірів суду надано не було, та з часу видачі Державного акту (1994 року) відповідачем рішення органу, яким прийнято рішення про передачу йому у власність земельної ділянки площею 0,1845 га не оскаржувалась, питання про скасування державних актів не ставилось, доводів про неправомірність їх видачі не наведено. Крім цього, на підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України та Закону України Про судовий збір, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: approved