Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

02.07.2019 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що з 08.07.2017 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку - [PERSON] , [INFO] , яка знаходиться на її утриманні та виховується нею одноособово. Батько, відповідач у справі, ухиляється від утримання малолітньої дочки і добровільно матеріальної допомоги не надає, хоча має таку можливість, працездатний, інших осіб на утриманні не має, а сама вона не має матеріальної змоги забезпечити дитину усім необхідним, тому просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на дитину в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду до її повноліття. Також, просила стягнути з відповідача на свою користь кошти на особисте утримання в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, з дня подачі позову до суду і до досягнення дочкою трирічного віку, мотивуючи тим, що вона на даний час не працює, оскільки знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, а державної допомоги, яку отримує на дочку, недостатньо для усіх життєвих потреб, тому потребує матеріальної допомоги від відповідача. 19.07.2019 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. 02.09.2019 року [PERSON] , відповідач у справі, подав відзив на позов, в якому просив: позовні вимоги залишити без задоволення та ухвалити рішення, яким стягнути з нього аліменти на користь позивача на дочку [PERSON] , [INFO] , в розмірі 900,00 грн., тобто 50 % прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років, щомісячно, з дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, з врахуванням фактично сплаченої ним суми аліментів. Заперечення обґрунтовує тим, що він на даний момент не працює та не має джерел грошового доходу, що підтверджено копією трудової книжки, в зв язку з чим проживає та повністю перебуває на утриманні своїх батьків, які надають йому фінансову допомогу. Незважаючи на його скрутне матеріальне становище, він сплачує аліменти на дочку в міру своїх можливостей, що підтверджено чеком від 16.07.2019 року на суму 2000,00 грн. Позивач після родів отримала значну суму декретних виплат, загальний розмір яких становить 41280,00 грн., які виплачуються в два етапи, перший - одноразова допомога 10320,00 грн. та другий - 30960,00 грн. виплачується рівними частинами по 860,00 грн. щомісячно протягом трьох років. На теперішній час сума аліментів на дитину, яка буде для нього посильною складає 900,00 грн., яку згоден сплачувати щомісячно і добровільно. Кошти на утримання позивача він не має можливості сплачувати, оскільки матеріальне становище дружини, з якою проживає дитина, правового значення не має, а вирішальним є наявність у чоловіка - батька дитини можливості надавати таку матеріальну допомогу. Зважаючи на той факт, що він на даний час не працює більше року, тому не має фізичної змоги надавати матеріальну допомогу колишній дружині до досягнення дитиною трирічного віку, що підтверджується копією трудової книжки. 06.09.2019 року позивач подала відповідь на відзив, в кому зазначила, що за період окремого їх проживання з відповідачем, з липня 2018 року по даний час, останній здійснив грошовий переказ у 2018 року - 5000,00 грн. та у липні 2019 року - 2000,00 грн., і лише тоді коли дізнався про її намір звернутися до суду з вказаним позовом. Державна допомога в розмірі 860,00 грн. аж ніяк не позбавляє відповідача обов`язку утримувати дочку і забезпечувати її повноцінний розвиток. Дана допомога гарантована державою, не може бути підставою для зменшення розміру аліментів на дитину та коштів на її особисте утримання. Відповідач зазначає, що він ніде не працює, однак він є абсолютно працездатною особою, інвалідності не має, в центрі зайнятості на обліку не перебуває, отже складається враження, що він і не бажає шукати роботу. Також, звертає увагу на те, що відповідач знаходиться у працездатному віці, вад здоров`я не має, на утриманні інших дітей не має, не одружений та інші обставини, які мали б істотне значення відсутні. Також, відсутність у відповідача заробітку носить тимчасовий характер, і в будь - який час він може працевлаштуватися, тому послання на безробіття не може бути взято до уваги, тим паче, що він проживає у великому місті, де при наявності бажання, легко знайти роботу. Розмір аліментів в сумі 900,00 грн., які визнає відповідач, не може забезпечити повноцінний і гармонійний розвиток дитині та суперечить вимогам законодавства, яке визначає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Також, зазначає, що в період догляду за дитиною, вона проживає з батьками та перебуває на їх повному утриманні, власного житла не має, інших доходів, окрім грошової допомоги при народженні дитини не отримує, проживає у сільській місцевості, де працевлаштуватися дуже важко. Позивач, [PERSON] , подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи без її участі та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача, адвокат Гінгуляк Василь Миколайович, подав до суду заяву, в якій зазначив, що викладені у відзиві заперечення проти позову підтримує в повному обсязі, правових підстав надавати позивачу матеріальну допомогу немає, оскільки відповідач не працює більше року і немає фізичної змоги утримувати матір своєї дитини. Окрім цього, при винесенні рішення щодо стягнення аліментів на дитину просив врахувати, що відповідач 29.08.2019 року добровільно перерахував 1000,00 грн., як аліменти, та 16.07.2019 року - 2000,00 грн., всього 3000,00 грн., що підтверджено квитанціями доданими до заяви. Також, відповідач у добровільному порядку на ім`я позивача 29.08.2019 року направив посилку з речами для дитини, загальною вартістю 1700,00 грн., що свідчить про добровільну сплату аліментів. В разі прийняття рішення щодо аліментів в розмірі 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку ( до 3 років) різницю у сумі виплачених аліментів з присудженого (зазначеного у рішенні суду) не враховувати. При прийнятті рішення просив врахувати фактично виплачені позивачу аліменти. В разі перенесення слухання справи, наступне засідання провести в режимі відео конференції у Шевченківському районному суді м. Чернівців, а в разі слухання справи 21.10.2019 року просив долучити до справи додані до заяви докази і провести розгляд справи за його відсутності. Враховуючи, що підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи відсутні, та сторонами подано заяви по суті справи і заяви з процесуальних питань, суд дійшов висновку про розгляд справи на підстав наявних у ній даних та доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 08.07.2017 року перебувають у зареєстрованому шлюбі та мають дочку - [PERSON] , [INFO] , яка перебуває на утриманні матері, що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 4, 7, 9,8,11) та визнається відповідачем. Також, встановлено, що позивач разом із дочкою проживають у будинку за № 24а ( загальною площею 76,1 кв.м., житловою площею 51,7 кв.м.) по [ADDRESS] , який належить на праві приватної власності [PERSON] , батьку позивача, що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 11,46-48). З довідки Малоантонівського старостинського округу Білоцерківського району Київської області від 05.09.2019 року за № 179 ( а.с. 48), вбачається, що у вказаному будинку проживає сім`я [PERSON] , [INFO] , у складі: батько - [PERSON] , [INFO] , мати - [PERSON] , [INFO] , брат - [PERSON] , [INFO] , та дочка - [PERSON] , [INFO] . Згідно із довідкою Управляння соціального захисту населення Білоцерківської районної державної адміністрації від 02.07.2019 року за № 11-1/757 ( а.с. 12), позивач перебуває на обліку в даному управлінні та їй на період з 01.12.2017 року по 30.11.2020 року призначено державну допомогу при народженні дитини в розмірі 860,00 грн., щомісячно, відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», на дочку [PERSON] , [INFO] , що узгоджується з довідкою УСЗН БЦ РДА від 04.09.2019 року за № 11-1/828 ( а.с. 58). Судом встановлено, що відповідач, [PERSON] , зареєстрований та проживає у квартирі [ADDRESS] , яка належить на праві власності його батьку та в якій проживають: власник квартири - [PERSON] , [INFO] , та мати відповідача - [PERSON] , [INFO] , що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 7,22,23,56). З копії трудової книжки, виданої 01.02.2018 року на ім`я [PERSON] (а.с 30), вбачається, що відповідач з 01.02.2018 року працював у ФОП [PERSON] на посаді комплектувальника товарів та 29.05.2018 року звільнений з посади за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України. Також, судом встановлено, що [PERSON] в рахунок сплати аліментів направив [PERSON] аліменти на дочку: [INFO] в розмірі 2000,00 грн. та 16.09.2019 року в розмірі 1000,00 грн., що підтверджено квитанціями ( а.с. 52,53) та визнається позивачем. Відповідно до ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Визначаючи розмір аліментів суд враховує, що дитина потребує матеріальної підтримки з боку обох батьків на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, позивач не працює, оскільки знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, отримує державну допомогу при народженні дитини та інших доходів не має, відповідач є здоровим та працездатним, іншим особам аліменти не сплачує, проти стягнення аліментів на дитину не заперечує, після подання позову до суду (02.07.2019 року) сплатив на користь позивача аліменти на дочку в розмірі 2000,00 грн. (16.07.2019 року) та в розмірі 1000,00 грн. (16.09.2019 року), отже має можливість надавати матеріальну допомогу позивачу. У відзиві та заяві представника відповідача зазначено, що відповідач не має фізичної змоги надавати матеріальну допомогу позивачу, однак до суду не надано жодних доказів того, що відповідач має обмежені фізичні можливості. Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України № 1533 «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» звільнення за угодою сторін, як зазначено в копії трудової книжки відповідача, надає йому право отримувати в центрі зайнятості допомогу по безробіттю починаючи з 8-го дня після реєстрації в установленому порядку в державній службі зайнятості, однак до суду не надано доказів щодо реалізації ним такого права. Отже, суд не приймає до уваги твердження відповідача щодо відсутності можливості надавати матеріальну допомогу позивачу, адже вони не підтверджені належними та допустимими доказами, крім того, суперечать доданим ним квитанціям про сплату аліментів на загальну суму 3000,00 грн. Також, суд не приймає до уваги подану відповідачем Довідку № 000386 від 20.08.2019 року (а.с.55), щодо придбання [PERSON] дитячих товарів на суму 1700,00 грн. Відповідно до ст. 265 СК України, баба, дід зобов`язані утримувати своїх малолітніх, неповнолітніх внуків, якщо у них немає матері, батька або якщо батьки не можуть з поважних причин надавати їм належного утримання, за умови, що баба, дід можуть надавати матеріальну допомогу. З наданих відповідачем довідок, вбачається, що дитячі товари були придбані матір`ю [PERSON] , отже бабусею малолітньої [PERSON] , [INFO] , а не самим батьком дитини. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і ( або) натуральній формі. Встановлено, що між сторонами відсутня усна чи письмова домовленість про сплату аліментів на дитину, відповідач зазначив, що він не працює, отже за місцем роботи заяву про відрахування з його заробітної плати суми аліментів не подавав, як і не надав до суду достатніх доказів щодо його матеріального стану. Отже, між сторонами відсутня добровільна домовленість відповідно до ст.ст. 181,187,189 СК України, а у разі неможливості досягнення між батьками угоди про добровільне відрахування (сплату) одним з них аліментів, кошти на утримання дитини (аліменти) можуть бути присуджені за рішенням суду у частці від доходу платника і (або) у твердій грошовій сумі відповідно до ст. 181 СК України. В п.17 постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідач у відзиві зазначив про те, що він визнає позов про стягнення аліментів на дитину в розмірі 900,00 грн., що становить 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідно віку, однак не подав до суду зустрічної позовної заяви, про зміну розміру аліментів та визначення їх розміру в твердій грошовій сумі, з належними, допустимими та достатніми доказами в підтвердження вимог. Відповідно до ч.1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Проте від позивача, як одержувача аліментів, не надходило заяви про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Крім того, з матеріалів справи не вбачається, що відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, тому підстав для застосування положень ч.1 ст.184 СК України суд не вбачає. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Отже, суд не має права порушувати принцип диспозитивності та виходити за межі позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць встановлений для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на дочку [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду і до повноліття дитини, оскільки визначений спосіб стягнення аліментів відповідає положенням законодавства та інтересам дитини, її рівню життя та розвитку. Відповідно до ч.1 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання має той з подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Положенням ст. 84 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років, незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, якщо чоловік може надавати матеріальну допомогу. Аналіз даних положень сімейного законодавства дає підстави суду вважати, що сімейним законодавством України передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині матері незалежно від цієї обставини. Судом встановлено, що відповідач не виконує свій обов`язок по утриманню дружини. Відповідно до ч.1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному із подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя або у твердій грошовій сумі. Визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, суд виходить з того, що відповідач є молодою працездатною особою і спроможній платити аліменти як на утримання дочки так і дружині, яка проживає зі спільною дитиною, і враховуючи відсутність в неї самостійного доходу, чоловік має їй компенсувати втрату можливості повноцінно себе реалізувати у громадському житті та надавати визначену законодавством допомогу. Тому, виходячи з принципу справедливості і розумності, з урахуванням потреб дружини, можливостей відповідача та встановлених обставин, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача коштів на її утримання в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку ( доходу), щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною трирічного віку. На підставі ст. 141ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання до суду вказаного позову, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь держави судового збору в розмірі 1536,80 грн.

Outcome: approved