Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

03 серпня 2016 року [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що між нею та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований 20 листопада 1993 року Кировським відділом РАГСу м. Донецьк. Від шлюбу, є син - [PERSON], [INFO]. Протягом останніх років сімейне життя позивача і відповідача поступово погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Спільне життя не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігнорування налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати почуття поваги та любові один до одного. В останні роки між сторонами постійно виникають сварки, внаслідок різних поглядів на сімейне життя та ведення спільного господарства, мають місце непорозуміння з різних питань та взаємні претензії один до одного. Так, у звязку з тим, що сімейне життя позивача з відповідачем не склалося, позивач з відповідачем фактично припинили спільне проживання та ведення спільного господарства. Сімя сторін остаточно розпалася із-за непорозумінь, психологічної несумісності, спільного небажання відновити сімейні відносини та існує лише формально. Подальше спільне життя та збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача та є недоцільним. Окрім того, позивач вважає, що надання строку на примирення не виправить стан їх шлюбних відносин, оскільки вказані вище обставини продовжуються протягом тривалого часу, а спроби примирення між ними в минулому не принесли жодних результатів. Сторони в судове засідання не зявилися, надали до суду письмові заяви, відповідно до яких просили суд розглянути справу за їх відсутністю та розірвати шлюб, укладений між ними. З огляду на таке, суд вирішує справу за відсутністю учасників цивільного процесу на підставі доказів, наявних в матеріалах справи та враховуючи ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають у шлюбі з 20 листопада 1993 року. Шлюб зареєстровано Кировським відділом РАГСу м. Донецьк, актовий запис № 1000 (а.с. 10). Від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO] (а.с. 8), який знаходиться на утриманні матері та проживає разом з нею (а.с. 6, 7). На теперішній час шлюбні відносини між сторонами припинились. Причиною припинення шлюбних відносин стало взаємне непорозуміння, різні погляди на обовязки подружжя, ведення домашнього господарства. Спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають. Спір про поділ майна відсутній. Після розірвання шлюбу питання про утримання дитини узгоджено між сторонами. Згідно положень ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають спільні права та обов'язки. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України та ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. У відповідності зі ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. У відповідності зі ст. 112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Позивач у поданій до суду позовній заяві зазначає, що сімя сторін остаточно розпалася із-за непорозумінь, психологічної несумісності, спільного небажання відновити сімейні відносини та існує лише формально. Подальше спільне життя та збереження шлюбу буде суперечити її інтересам та є недоцільним. Окрім того, позивач вважає, що надання строку на примирення не виправить стан їх шлюбних відносин, оскільки вказані вище обставини продовжуються протягом тривалого часу, а спроби примирення між ними в минулому не принесли жодних результатів. Відповідач у поданій до суду заяві про визнання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності, обумовлені вище факти не спростовує, що дає підстави суду вважати за недоцільне, з урахуванням інтересів сторін, надавати останнім строк для примирення та намагатися зберегти їх сімейні відносини. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Проаналізувавши встановлені обставини по справі, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, причини розлучення, небажання сторін продовжувати шлюбні відносини, суд дійшов висновку, що подальше подружнє життя [PERSON] та [PERSON], збереження їх сім'ї є неможливе та суперечить їх інтересам та інтересам їх дитини. Заявлені позовні вимоги відповідають дійсній волі дружини, проти задоволення яких відповідач не заперечує. Позивачка не наполягає на відновленні дошлюбного прізвища. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією від 03 серпня 2016 року (а.с. 2). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved