Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

02 лютого 2018 року позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про вселення, мотивуючи свій позов тим, що на підставі рішення Київського районного суду м.Полтави від 19.06.2017 року вона є власником 9/20 частин житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований в [ADDRESS]. На даний час склалися такі обставини, що вона позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися своїм майном, оскільки її донька [PERSON] та мати [PERSON] проживають у даному будинку. Відповідач [PERSON] займає квартиру №1, а відповідач [PERSON] займає квартиру №2. На підставі договору дарування від 08.11.2016 року відповідач [PERSON] є власником 11/20 частин житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований в [ADDRESS]. На теперішній час відповідач [PERSON] без погодження з нею встановила паркан, яким огородила подвір»я будинку, розташованого за адресою: м.Полтава, вулиця Тімірязєва, будинок №29. У побудованому паркані [PERSON] встановила хвіртку, закрила її на замок, ключа їй не надала, доступу до своєї власності вона не має. Відповідач [PERSON] без її дозволу, самовільно зайняла квартиру №2, належну їй на праві власності, де й проживає. Таким чином, відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні власністю, а саме житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Проживає вона на теперішній час за іншим місцем проживання, тому що не має можливості користуватися належною їй на правах власності частиною житлового будинку. З метою досудового врегулювання спору, вона неодноразово приходила за адресою: м.Полтава, вулиця Тімірязєва, 29, намагалася порозумітися з відповідачами, щоб вони надали їй доступ до її квартири і не чинили перешкод її проживанню. Але ні донька, ні мати не йдуть на контакт і не хочуть порозумітися. Доступу до будинку їй не надають, хвіртку не відчиняють, ключа від хвіртки не дають. Через їхні неправомірні дії вона не має можливості користуватися своєю власністю. З даного приводу вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів, які за наслідками її звернень проводили відповідну перевірку. Просила суд вселити її, [PERSON], [INFO], в житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Виселити [PERSON] з квартири №2 житлового будинку №29 по вулиці Тімірязєва в місті Полтаві, належної на праві власності [PERSON] на підставі рішення Київського районного суду м.Полтави від 19.06.2017 року. В разі задоволення позовних вимог стягнути з відповідача [PERSON] судові витрати. 20 лютого 2018 року позивач [PERSON] звернулась в суд з зустрічною позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання права на довічне безоплатне користування житловим приміщенням. В зустрічній позовній заяві вказувала, що позовні вимоги [PERSON] визнає частково в частині вселення її в квартиру №2 житлового будинку №29 по вулиці Тімірязєва в місті Полтаві. Позовні вимоги [PERSON] про виселення її, [PERSON], без надання іншого житлового приміщення вона не визнає повністю та вважає, що має право на довічне безоплатне користування житловим приміщенням належними [PERSON] на праві власності 9/20 частин житлового будинку №29 по вулиці Тімірязєва в місті Полтаві, що умовно віднесені до квартири №2, оскільки вона фактично володіла та користувалася даною частиною будинку, дбала про дану частину будинку, вчиняла дії по її збереженню та утриманню в належному стані, сплачувала за неї комунальні послуги, проводила ремонт цієї частини будинку. Відповідач [PERSON] з часу відкриття спадщини з 1994 року до теперішнього часу 9/20 частиною даного будинку не користувалася, комунальні послуги не сплачувала, ремонтні роботи в будинку не проводила, взагалі ніякої участі в утриманні своєї частини будинку не приймає. Просила суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] до неї, [PERSON], про виселення з квартири №2 житлового будинку №29 по вулиці Тімірязєва в місті Полтаві відмовити. Визнати за нею, [PERSON], [INFO], право на довічне безоплатне користування житловим приміщенням 9/20 частинами житлового будинку, розташованого по вулиці Тімірязєва в місті Полтаві, що згідно технічного паспорта на будинок, виготовленого станом на 25.05.2012 року зі змінами на 28.03.2013 року, умовно віднесені до квартири №2, які належать на праві приватної власності її дочці [PERSON], [INFO]. Стягнути з [PERSON] на її, [PERSON], користь судові витрати, понесені нею по оплаті судового збору за подання зустрічного позову по справі в розмірі 704 грн. 80 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримала свою позовну заяву. Категорично заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON]. Не згодна з наданням [PERSON] в довічне безоплатне користування квартири [ADDRESS], яка належить їй на праві приватної власності. Відповідач [PERSON] з позовними вимогами [PERSON] не згодна. Просила суд задовольнити в повному обсязі зустрічні позовні вимоги [PERSON]. Відповідач [PERSON] з позовом [PERSON] згодна частково. Не заперечує проти вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS]. Але заперечує проти її, [PERSON], виселення зі спірної квартири, з підстав викладених в зустрічній позовній заяві. Просила суд задовольнити зустрічну позовну заяву в повному обсязі. Суд, заслухавши позивача [PERSON], відповідачів [PERSON], [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, в задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] необхідно відмовити. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з 1951 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Від шлюбу вони мають дочку [PERSON], [INFO], позивачку по справі (а.с.2, 42). За час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] побудували будинок за адресою: місто Полтава, вулиця Тімірязєва, 29. Рішенням народного суду Київського району м.Полтави від 18.02.1976 року, яке набрало законної сили 29.02.1976 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний та було поділено між сторонами набутий у шлюбі жилий будинок по вулиці Тімірязєва, 29 в м.Полтава, який на час поділу складався з двох жилих кімнат, кухні і веранди. Крім жилого будинку, до складу домоволодіння на той час також належали: погріб (вбудований під верандою), сарай, вбиральня та огорожа. Рішенням народного суду Київського району м.Полтави від 18.02.1976 року було визнано за [PERSON] право власності на 11/20 частин домоволодіння по вулиці Тімірязєва, 29 в місті Полтаві та виділено їй в користування кімнату жилу 1-3 площею 25,3 кв.м, веранду 1-2 площею 4,2 кв.м, частину веранди 1-1 площею 3,7 кв.м, ? частину погребу, ганок «А», вбиральню «Ч», ? частину сараю, ? частину огорожі. У користування [PERSON] було виділено в будинку кімнату 2-4 площею 8,2 кв.м, кухню 2-3 площею 9,4 кв.м, веранду 2-2 площею 7,8 кв.м, тамбур 2-1 площею 4,3 кв.м, вбиральню «В», ? частину сараю, ? частину погребу, ? частину огорожі, що складало 9/20 частини домоволодіння (а.с.10). 19 лютого 1994 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина на 9/20 частин житлового будинку №29 по вулиці Тімірязєва в місті Полтаві. [PERSON] є єдиною спадкоємицею першої черги за законом після смерті батька [PERSON]. Після смерті батька, його донька [PERSON], в 1994 році звернулась до Другої полтавської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Інших документів не надавала, а тому державний нотаріус Другої полтавської державної нотаріальної контори відмовила [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане спадкове майно, в зв»язку з тим, що не подано документів необхідних для вчинення нотаріальної дії. 12 травня 2017 року позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 19.06.2017 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на 9/20 частини житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований в місті Полтава, вулиця Тімірязєва, 29, загальною площею 66,0 кв.м, житловою площею 33,5 кв.м, яка належала спадкодавцю [PERSON], що помер 19 лютого 1994 року (а.с.4). [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.07.2017 року за [PERSON] зареєстровано право власності на 9/20 частини житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований в місті Полтава, вулиця Тімірязєва, 29 (а.с.5). Отже, в судовому засіданні встановлено і дану обставину не заперечували відповідачі по справі, що [PERSON] є власником 9/20 частини житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований в місті Полтава, вулиця Тімірязєва, 29. Частиною статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною 1 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. [PERSON] частини 1 статті 8 Європейської Конвенції з прав людини передбачено, що кожен має права на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи вимоги чинного законодавства України та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки судом встановлено, що [PERSON] є власником 9/20 частини спірного будинку і має право розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. [PERSON] у відповідності до встановлених обставин справи та рішення Київського районного суду м.Полтави від 25.04.2017 року вселилась та проживала в спірній 9/20 частині будинку №29 по вулиці Тімірязєва в місті Полтаві без відповідних правових підстав (а.с.47-48). Також суд приходить до висновку, що в задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] необхідно відмовити за безпідставністю, оскільки в судовому засіданні встановлено і дані обставини встановлені рішенням Київського районного суду м.Полтави від 25.04.2017 року, що [PERSON], достовірно знаючи, що спірні 9/20 частин житлового будинку їй не належать, оскільки за рішенням суду, яке набрало законної сили та яке виконано, були виділені [PERSON], після смерті якого спадщину прийняла її донька [PERSON], без згоди спадкоємця, самовільно розпочала користування даним нерухомим майном. В судовому засіданні також встановлено і не заперечувалось [PERSON], [PERSON], що спадкоємець [PERSON], яка прийняла спадщину, та якій спадщина належить з моменту її відкриття, - [PERSON] - не має доступу до спадкового майна через встановлений паркан та закриті двері, також свідчить про недобросовісність заволодіння та користування цим майном [PERSON]. Судом не приймаються до уваги твердження позивача, що [PERSON] не надає їй матеріальної допомоги, не піклується про неї, позбавляє її житла, оскільки в судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами даної цивільної справи, що позивач [PERSON] не зверталась до суду з вимогами про стягнення з [PERSON] аліментів на своє утримання та не порушувала перед судом питання у відповідності до вимог статей 401-403 ЦК України щодо встановлення сервітуту до квартири [ADDRESS], до того як питання про виселення в судовому порядку поставила відповідач по справі за зустрічним позовом [PERSON]. Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що в розумінні ст.405 ЦК України, ст.ст. 64, 156 ЖК України [PERSON] не є членом сім»ї [PERSON], оскільки, як встановлено судом та не заперечувалось сторонами по справі, [PERSON] та [PERSON] протягом тривалого часу разом не проживали, спільне господарство не вели та спільного бюджету не мали. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved