Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

03.04.2019 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся представник АТ КБ «Приватбанк» з позовом до відповідача [PERSON] і просив суд стягнути з відповідача судові витрати та заборгованість за кредитним договором № б/н від 31.12.2010 року у розмірі 13030, 77 грн., з яких: 3593, 89 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 1790, 72 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 5149, 46 грн. - пеня за прострочене зобов`язання; 1400,00 грн. - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму на суму від 100 грн.; штрафи відповідно до пункту 2.1.2.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 696,70 грн. - штраф (процентна складова). В подальшому представник позивача позов уточнив в заяві про зменшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду, і просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 31.12.2010 року у розмірі 8 500,89 грн., з яких: 6 299,29 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 2 201,60 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 та стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 31.12.2010 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 8 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач зазначає, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з запропонованими Умовами та правилами надання банківських послуг та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті позивача, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Позивач вказує, що свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі. Відповідач, у свою чергу, зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, не вносить грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим і утворилася зазначена вище заборгованість. У зв`язку з викладеним позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 24.04.2019 року прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Призначено судове засідання. 22.05.2019 року на адресу суду представником відповідача [PERSON] - Моісеєнко О.М. подано відзив на позов, в якому остання просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі та судові витрати розподілити відповідно до вимог чинного законодавства. При цьому представник позивача вважає, що суду не надано жодного доказу того, що відповідач була повністю поінформована про Умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк». Також представник відповідача посилається на те, що [PERSON] дійсно була клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк» та мала відкритий рахунок, однак листом ПАТ КБ «Приватбанк» від 05.10.2017 року №171005/831 [PERSON] повідомлено, що її карта № [NUMBER] і всі технічні рахунки, що використовуються для її роботи, закриті, а у січні зателефонували із контакт-центру ПАТ КБ «Приватбанк» і повідомили, що по вказаному рахунку існує непогашений кредит, який необхідно сплатити. Після чого відповідач направила до ПАТ КБ «Приватбанк» інформаційні листи, у наданні відповіді по суті на які їй було відмовлено. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22.10.2018 року у справі №2201/3699/18 у задоволенні позовної заяви [PERSON] до провідного менеджера ПАТ КБ «Приватбанк» Семененка В.В. про зобов`язання вчинити певні дії відмовлено. Разом з тим представник відповідача вважає неправильним наданий суду банком розрахунок заборгованості, оскільки з 05.10.2017 року вважає рахунок відповідача закритим, а кредит - виплаченим в повному обсязі. 14.06.2019 року від представника позивача АТ КБ «Приватбанк» надійшла на адресу суду відповідь на відзив, в якій представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив позов задовольнити, на підтвердження підстав, з яких виникла заборгованість, надав виписку по рахунку, зазначивши, що остання має статус первинного документу. 03.07.2019 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Моісеєнко О.М. подано заперечення на відповідь на відзив відповідача, в яких остання просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі, посилаючись на раніше викладені обставини про закриття рахунку і стверджує, що починаючи з 10.10.2017 року кожного наступного місяця з відповідача стягувалась фіксована сума самим АТ КБ «Приватбанк», однак дані гроші відповідач не отримувала. Крім того, 18.07.2019 року та 25.07.2019 року від представника позивача АТ КБ «Приватбанк» надійшли письмові пояснення, в яких представник позивача звертає увагу на те, що як вбачається з виписки по рахункам, 10.05.2016 року відповідач скористалась послугою «Миттєва розстрочка», а списання коштів відбувалось з метою погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказано, що згідно п.2.7.6.1.2.2 умов рахунок, спеціального платіжного засобу є карта, відкривається індивідуально для кожного клієнта в момент авторизації операції по сервісу Миттєва розстрочка шляхом: а. введення і відправки ОТП-паролю; б. натискання клавіші, що озвучена як згода з умовами кредитного договору; в. введення логіна і пароля при авторизації в Приват 24; г. натисканням клавіші «згоден» або «підтверджую» в ТСО, банкоматах Приват Банку, при показі умов кредитного договору та після введення пін-коду кредитної карти; д. відправка SMS-команди chast2 на номер 10060; е. натисканням клавіші «згоден» або «підтверджую» в системі електронних платежів Liqpay, мобільному додатку Sender або Приват 24 Sender; є. натисканням клавіші «згоден» при IVR обзвоні. Отже відповідач вчинила одну з зазначених вище дій і отримала послугу Миттєва розстрочка, що вбачається з виписки по рахункам, і скориставшись даною послугою відповідач «обнулив» свою заборгованість за використаний кредитний ліміт, а саме встановлений кредитний ліміт став доступний до використання відповідачем, яка активно користувалась карткою. У свою чергу, 12.08.2019 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Моісеєнко О.М. подано до суду письмову відповідь на пояснення позивача. 03.09.2019 року, 21.10.2019 року, 05.02.2020 року та 17.04.2020 року від представника позивача АТ КБ «Приватбанк» на адресу суду надійшли додаткові письмові пояснення, в яких позивач позовні вимоги підтримує у повному обсязі. 03.06.2020 року представником відповідача [PERSON] - Моісеєнко О.М. подано до суду заперечення на додаткові пояснення у справі №639/1954/19 26.06.2020 року, 30.06.2020 року та 20.08.2020 року від представника позивача АТ КБ «Приватбанк» на адресу суду надійшли додаткові письмові пояснення, в яких позивач позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01.02.2021 року заяву представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено. Зобов`язано Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» надати суду: заяву № б/н від 31.12.2010, підписану [PERSON] ; докази замовлення [PERSON] сервісу «миттєва розстрочка» за карткою [NUMBER] одним із способів: введення і відправки ОТП-паролю; натискання клавіші, що озвучена як згоду з умовами кредитного договору; введення логіна і пароля при авторизації в «Приват24»; натисканням клавіші «згоден» або «підтверджую» в ТСО або банкоматах ПриватБанку, при показі умов кредитного договору та після введення пін коду кредитної карти; відправка SMS-команди chast2 на номер [NUMBER] шляхом надання: лог-файлів операції замовлення сервісу «миттєва розстрочка» [PERSON] 10.05.2016 року за кредитною карткою [NUMBER] з системи інтернет-банкінгу, сервісу «Приват24», терміналів самостійного обслуговування та/або банкоматів ПриватБанку за 10.05.2016 року; надання виписки з мобільного номеру [NUMBER] за 10.05.2016 рік про отримання від [PERSON] SMS - команди chast2 на цей номер. У відповідь на ухвалу суду надана копія заяви клієнта б/н від 31.12.2010 року, довідка на підтвердження отримання кредитних карток з певним терміном дії та пояснення працівника АТ КБ «Приватбанк» про те, що клієнтом було оформлено 10.05.2016 року послугу «Миттєва розстрочка» після дзвінка з банку згідно процедури: якщо є в діалозі усне рішення клієнта оформити дану послугу, тоді після діалогу дзвонить робот та пропонує підтвердити оформлення послуги «Миттєва розстрочка», натиснувши 1, після цього угода оформляється. Порядок погашення заборгованості відбувається шляхом списання регулярного платежу з карти клієнта як з власних коштів при їх наявності, так і з кредитних. Заяв, дзвінків в банк від клієнта про втрату картки «Універсальна» за допомогою якої була оформлена послуга «Миттєва розстрочка» не надходило, що підтверджує оформлення «Миттєва розстрочка» саме клієнтом. При цьому з виписки видно, що клієнт неодноразово здійснювала переказ коштів на погашення заборгованості зі своїх карт, у тому числі і з карти Універсальна, що підтверджує отримання і користування карткою, а також оформлення послуги «Миттєва розстрочка» саме клієнтом, належним доказом отримання якої є виписка по рахунку. В судовому засіданні представник позивача АТ КБ «Приватбанк» - Коробченко М.В. уточнені позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] визнав факт наявності між відповідачем та позивачем кредитних правовідносин і отримання карти і кредитних коштів, однак заперечував проти задоволення вищевказаного позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві, просив відмовити у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі Анкети-заяви [PERSON] від 31.12.2010 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, відповідачу було відкрито рахунок, та надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом. У заяві зазначено, що [PERSON] погодилася, що ця заява разом із пам`яткою клієнта та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг (т.1 а.с.4,. т.3 а.с.36). Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 27.05.2019 року [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 31.12.2010 року отримала картки № [NUMBER] , № [NUMBER] зі строком дії перевипущеної карти до 03.2018 року (т.3 а.с. 35 зворот). Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22.10.2018 року, на яке посилається представник відповідача (т.1 а.с.84-87), відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до провідного менеджера Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Семененко В.В. про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії. При цьому вказаним рішенням, яке набрало законної сили, встановлені певні обставини, зокрема те, що [PERSON] є клієнтом ПАТ КБ «ПриватБанк» та мала у банку відкритий рахунок за № [NUMBER] . Зі змісту листа ПАТ КБ «ПриватБанк» від 05.10.2017 за № 171005/831 вбачається, що карта [PERSON] № [NUMBER] і всі технічні рахунки, що використовуються для її роботи - закриті. Зі змісту заяви [PERSON] вбачається, що 05.02.2018 року вона дійсно зверталася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з листом, в якому просила надати їй повну інформацію за її вищевказаним рахунком, а саме: повідомити повний і достовірний розрахунок заборгованості за кредитною картою ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] станом на 05.10.2017, розмір пені за порушення строків сплати кредиту (з наданням розрахунку), розмір процентів за користування кредитом (з наданням розрахунку), розмір основної суми боргу за кредитом (з наданням розрахунку), розмір штрафних санкцій за прострочення виконання договору, інформацію про закриття картки ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] та станом на який час закрито, просила надати акт знищення картки ПАТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] . За результатами розгляду вищевказаного листа, ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомив позивача про неможливість виконання вимог, зазначених у заяві у зв`язку з тим, що під час отримання звернень клієнтів засобами поштового зв`язку Банк позбавлений можливості здійснити ідентифікації особи, що підписала запит, а отже не може бути впевненим в тому, що інформація, яка становить банківську таємницю, надана особі, яка має право на її отримання. На письмовий запит власника інформації, що становить банківську таємницю або з його письмового дозволу, банк розкриває таку інформацію в обсязі, визначеному в письмовому запиті або дозволі. Як вбачається з матеріалів справи, заява [PERSON] від 05.02.2018 року, направлена на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк», не відповідає вищезазначеним нормам закону, оскільки підпис позивача має бути засвідчений підписом керівника банку чи вповноваженою ним особою та відбитком печатки банку або нотаріально. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та не підлягають задоволенню. У даній справі відповідач та її представник посилаються в якості доказів на той же самий лист ПАТ КБ «ПриватБанк» від 05.10.2017 за № 171005/831 (т.1 а.с.62), дані якого не свідчать про відсутність заборгованості. Додатково в листі АТ КБ «Приватбанк» від 22.04.2019 року на звернення [PERSON] до НБУ від 05.04.2019 року щодо проблем у кредитних відносинах з АТ КБ «Приватбанк», надані роз`яснення і підтверджено, що картрахунок № [NUMBER] , відкритий на ім`я [PERSON] був закритий 05.10.2017 року відповідно до заяви [PERSON] , однак закриття картрахунку жодним чином не змінює/припиняє кредитні зобов`язання (т.1 а.с.110,111) Згідно з пунктом 1.1.7.11 Умов і правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонговується на такий самий термін. Відповідно до п. 2.1.1.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, кредитний ліміт встановлюється на підставі наданих позичальником документів, за рішенням банку. ПАТ КБ «ПриватБанк» змінило тип товариства з публічного на приватне та назву на Акціонерне товариства Комерційний банк «ПриватБанк», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У відповідності до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про Акціонерні товариства» зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням. Зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, пов`язаних зі зміною назви. Згідно з наданим банком уточненим розрахунком, заборгованість відповідача [PERSON] за кредитним договором становить 8 500,89 грн., з яких: 6 299,29 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 2 201,60 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України станом на 07.12.2020 року (т.3 а.с.2-10). Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 31.12.2010 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за тілом кредиту, стягнути складові його повної вартості. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 31.12.2010 року, посилався на Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в «ПриватБанку» ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг «ПриватБанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (31.12.2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (03.04.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. У відповідності до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 82 ЦПК України визначені обставини, які є підставами звільнення від доказування. Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг «ПриватБанку», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до ч.4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з ч.1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч.ч. 1, 3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів»). Згідно з п. 22 ч.1 ст. 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] позивач АТ КБ «ПриватБанк» повною мірою дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 31.12.2010 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Тому суд відмовляє у задоволенні позову як в необґрунтованому в частині вимог щодо стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 2 201,60 грн. Разом з тим враховуючи, що відповідачем фактично визнано факт користування кредитними коштами та банківською картою з відповідним номером карткового рахунку і не доведено факт непогодження на надану банком послугу «Миттєва розстрочка», а фактично отримані на картку та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, що підтверджується розрахунком та наданими позивачем виписками за договором, зважаючи на вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд дійшов висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. З огляду на вищевикладене, розглядаючи спір в межах доводів позову і позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково (на 74,1%), а саме в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №б/н від 31.12.2010 року у сумі 6 299, 29 грн. яка складається із заборгованість за простроченим тілом кредиту. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки відповідач [PERSON] відповідно до копії довідки до акта огляду МСЕК серії №463501 є інвалідом ІІ групи з 25.04.2017 року, судові витрати з відповідача на користь позивача не стягується. На підставі викладеного,

Outcome: partial