Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

04 березня 2020 року позивач [PERSON] , за підписом представника, адвоката Радамовського М.М., звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В позовній заяві зазначає, що [PERSON] являється власником двокімнатної квартири [ADDRESS] , в якій на даний час зареєстрований колишній співвласник [PERSON] . В обґрунтування позову вказує, що останній в добровільному порядку з реєстрації знятися не бажає, хоча домовленості між сторонами про проживання в квартирі відповідача немає. Вказує, що реєстрація місця проживання в квартирі [PERSON] порушує право власності [PERSON] та створює незручності в соціально-побутовій сфері, обмежує право на використання державної допомоги (субсидії). З огляду на наведене, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явились. Від представника [PERSON] надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача; проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с. 24). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся про дату, час та місце судового засідання за місцем реєстрації; жодних заяв чи клопотань суду не подавав, відзив на позов не надав. Враховуючи неявку в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи і від якого не надійшло ні відзиву на позов, ні клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутності, про причини неявки суд не повідомлено, отримавши згоду позивача, суд відповідно до ст.ст. 280-281 ЦПК України постановив проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив, що на даний час позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 12.02.2020р., посвідченим нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області Гапчуком В.В., зареєстрованим в реєстрі за №90, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №200059861 від 12.02.2020р. (а.с. 8-9). Із вищевказаного договору та технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] , вбачається, що колишніми власниками спірного житла були [PERSON] і [PERSON] (а.с. 7-8). На даний час в квартирі [ADDRESS] , зареєстрований лише відповідач [PERSON] , що підтверджується довідками №580 від 18.02.2020р. та №793 від 10.03.2020р., виданими Відділом ведення реєстру територіальної громади м. Новодністровськ, Новодністровської міської ради Чернівецької області (а.с. 10, 22). В підтвердження того, що відповідач [PERSON] не проживав та не проживає за місцем реєстрації з 2011 року, позивач [PERSON] надав акт обстеження сім`ї від 21.08.2019р., складений комісією у складі депутата Новодністровської міської ради Чернівецької області Скрипника О. В. та сусідів - мешканців квартир [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). В позовній заяві вказано, що відповідач в добровільному порядку знятись з реєстрації не бажає, а реєстрація його місця проживання створює незручності та обмежує права власника на користування квартирою, зокрема, щодо отримання державної допомоги (субсидії). Доказів, які б спростовували твердження позивача [PERSON] , відповідачем [PERSON] суду не надано. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України особі належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. А згідно ч.ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. При цьому, право власності припиняється, зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України у разі відчуження власником свого майна. Об`єктом права власності може бути згідно ст.ст. 379, 382 ЦК України квартира. Права власника житлового будинку, квартири визначені, зокрема, ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, якими передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 391 ЦК України, ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Особи, які не є членами сім`ї власника квартири, відповідно до ст.158 ЖК України, користуються жилим приміщенням у будинку, що належить громадянинові на праві власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Аналіз наведених вище норм законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відчуження цією особою житла. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] відчужив належне йому майно, не являється членом сім`ї позивача, фактично не проживав та не проживає з 2011 року у спірній квартирі [ADDRESS] , та жодних домовленостей, в тому числі договорів, між позивачем - власником квартири та відповідачем щодо збереження за ним права на проживання в квартирі не має, суд приходить до висновку, що позов про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підставний та підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню 840,80 грн. судового збору на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved