Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

03 листопада 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим будинком № 27 по вул. Поперечна в смт.Воскресенське Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області. В обґрунтування своїх вимог вказував, що він є власником вищевказаного житлового будинку, який успадкував після смерті батька. Відповідачка [PERSON] перебувала із ним у зареєстрованому шлюбі, що розірвано в 2011 році, та тоді ж вона виїхала з будинку і забрала свої речі. За вказаною адресою вона була зареєстрована за його згодою, однак своїм правом не користується більше 5-и років. Відповідачка не приймає участі в утриманні вказаного будинку, у комунальних витратах, не є його родичкою, або членом сімї, але з реєстраційного обліку за цією адресою не знялася, що змушує позивача нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, тому він, як власник вказаного будинку, просить визнати відповідачку такою, що втратила право на користування вказаним житловим приміщенням. Позивач [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій свої позовні вимоги підтримав, просив визнати [PERSON] такою, яка втратила право користування його житловим будинком, та справу розглянути за його відсутності. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, про причини неявки суд не повідомила, про час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, у звязку із чим суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Дослідивши письмові докази, в межах заявлених позовних вимог суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, за даними свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 вересня 1998 року, [PERSON] є власником житлового будинку №27 по вул.Поперечній в смт.Воскресенське Жовтневого району Миколаївської області, що успадкував після смерті батька (а.с. 6). За вказаного, з урахуванням положень ст. 24 КпШС, що діяв на час набуття позивачем вказаного майна у власність, зазначений житловий будинок є його особистою власністю та не належить до спільного майна подружжя. За даними Воскресенської селищної ради від 16.11.2016 року, за вищевказаною адресою, окрім позивача, зареєстрована також [PERSON], [INFO]. Пояснення позивача щодо непроживання відповідачки у його будинку більше 5-ти років, підтверджується даними акту щодо непроживання [PERSON] за вищевказаною адресою, та змістом письмових пояснень сусідів позивача: [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст.ст.41,47 Конституції України, ст.391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Статті 150,156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 401, ст. 402 ЦК України - право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. За приписами ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі, в тому числі, невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Як встановлено судом, відповідач користувалася житлом [PERSON] з його волі, в той же час з 2011 року у його будинку не мешкає, тобто надане право на сервітут не використовує, не має права власності на вказане житло або на його частку, та не є членом сім'ї позивача, в той час як надане право відповідачці на проживання викликає для позивача додаткові витрати та зобовязання зі сплати комунальних послуг, що має істотне значення, тому вимоги останнього законні та обґрунтовані. Враховуючи викладене,

Outcome: approved