Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

04 жовтня 2018 року позивачка [PERSON] звернулася до Першотравневого районного суду м.Чернівці з вказаним вище позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та повнолітню дитину, яка продовжує навчання. У позові посилалась на те, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі, який рішенням суду від 19 вересня 2018 року було розірвано. У шлюбі у них [INFO] народився син [PERSON] та [INFO] дочка [PERSON]. Незважаючи на те, що на даний час вони з відповідачем проживають разом в одній квартирі, спільного господарства не ведуть та спільного бюджету не мають. Після припинення фактичних шлюбних відносин, відповідач самоусунувся від виконання батьківський обов'язків по відношенню до дітей: не надає матеріальної допомоги на їх утримання, не піклується про них. У зв'язку із цим, діти повністю перебувають на її утриманні. На даний час неповнолітня дочка [PERSON] навчається на першому курсі Чернівецького національного університету ім.Ю.Федьковича на платній основі. Вартість навчання становить 17500грн. на рік. Повнолітній син [PERSON] навчається на п'ятому курсі факультету історії, політології та міжнародних відносин денної форми навчання в ЧНУ ім.Ю.Федьковича, на бюджетній основі. Незважаючи на те, що син є повнолітнім, обоє дітей потребують значних витрат на одяг, харчування, навчання, проїзд та ін. Самостійно утримувати дітей змоги не має, оскільки у зв'язку із необхідністю піклування про них, вона вимушена задовільнятися тимчасовими заробітками. На відміну від неї, відповідач офіційно працевлаштований, працює на посаді чергового по переїзду Виробничого підрозділу «Чернівецька дистанція колії» регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» та має регулярний дохід. Стан здоров'я його задовільний. Просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 2500грн., щомісячно, з часу подання позову і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути відповідача на її користь на утримання повнолітнього сина [PERSON], який продовжує навчання, у розмірі 2500грн., щомісячно, з дати подання позову по 31.12.2019р. 01 листопада 2018 року через канцелярію суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому він не заперечував щодо стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої доньки у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу). Однак категорично не погоджувався сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON], оскільки він навчається на бюджетній формі навчання. Більше того, син офіційно працевлаштований, а тому він в змозі забезпечувати всім необхідним себе сам. Крім того, у нього (відповідача) на утриманні перебуває мати пенсійного віку. Просив позов задовольнити частково. 05 листопада 2018 року до суду від позивачки дійшли заперечення на відзив, де остання зазначила, що посилання відповідача є надуманими та не підтверджені належними доказами. Просила позов задовольнити. Під час розгляду справи позивачка [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] позов підтримали та підтвердили викладені у ньому обставини. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково та підтримав наданий ним відзив на позовну заяву. Заслухавши пояснення сторін, а також покази свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані, однак підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав: Одним із найголовніших та найважливіших обов'язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється у забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Отже, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обов'язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201). У відповідності до положення ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 19 вересня 2018 року розірвано (а.с.39). Від шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] та [INFO] дочка [PERSON] (а.с.9,10). Сторони після припинення фактичних шлюбних відносин та розірвання шлюбу продовжують проживати разом в одній квартирі [ADDRESS]. Разом з ними проживають їх діти [PERSON] та [PERSON] Судом встановлено, що діти сторін [PERSON] та [PERSON] перебувають на утриманні позивачки, а відповідач, час від часу, надає дітям кошти на їх потреби, однак вказана допомога є нерегулярною. Вказані обставини підтвердив в судовому засіданні також і син сторін - [PERSON], який був допитаний у якості свідка та суду пояснив, що з весни цього року стосунки батьків погіршилися. Батько став приходити додому пізно, перестав дбати про родину. Всі витрати на утримання сім'ї несе мама, яка купує і продукти харчування, й одяг, сплачує за комунальні послуги. Батько взагалі нічим не допомагає їм з сестрою. Лише на початку вересня дав 500 грн. Підтвердив, що на даний час він (свідок) працює, щоб хоч трохи допомогти мамі. Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Нормами ст.182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При призначенні аліментів суд враховує те, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Причому обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Як було встановлено судом, неповнолітня [PERSON] навчається на денній формі навчання першого курсу економічного факультету Чернівецького національного університету ім.Юрія Федьковича. Розмір плати за один рік складає 17500 грн. (а.с.14,15). З пояснень позивачки [PERSON], які вона надала в судовому засіданні, окрім плати за навчання, вона (позивачка) витрачає значні кошти на підручники для дочки, одяг та взуття, проїзд та кишенькові витрати. При цьому колишній чоловік допомоги не надає. Син, хоч і повнолітній та працює, але власні кошти витрачає на власні дрібні потреби, а все решта (харчування, одяг, взуття) забезпечує вона. Як було встановлено судом відповідач [PERSON] офіційно працевлаштований, оскільки працює на посаді чергового по переїзду Виробничого підрозділу «Чернівецька дистанція колії» регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Загальна сума його доходу за період з квітня 2018 року по вересень 2018 року становить 51 315 грн. 43 коп. (а.с.40). Крім того, суд бере до уваги й той факт, що стан здоров'я відповідача задовільний, інших недієздатних, непрацездатних осіб на утриманні у нього немає. При цьому, як вбачається із матеріалів справи, мати відповідача - [PERSON], [INFO], отримує пенсію за віком, починаючи з 09.12.2005 року, а тому, не перебуває на повному утриманні відповідача [PERSON] Таким чином, враховуючи зазначені вище вимоги закону та наведені вище обставини, підтверджені дослідженими доказами, а також з урахуванням стану здоров'я та матеріального становища сторін і їх дітей, відсутності на утриманні відповідача інших дітей, суд вважає, що на підставі ст.184 СК України з [PERSON] слід стягнути на користь позивачки [PERSON] на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісячно. При цьому суд виходить з розумності та достатності вказаного розміру стягуваних аліментів, необхідних для задоволення потреб позивачки на утримання дочки, а також з реальної можливості відповідача вказаний розмір аліментів сплачувати щомісячно, не порушуючи прав останнього. Також суд вважає, що позовна вимога щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітнього сина [PERSON], який продовжує навчатися, підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного: Повнолітній син сторін [PERSON] навчається на п'ятому курсі факультету історії, політології та міжнародних відносин денної форми навчання в ЧНУ ім.Ю.Федьковича, на бюджетній основі (а.с.18). Крім того, судом встановлено, що [PERSON] з 06 липня 2018 року по даний час працює в ТОВ «Сільпо-Фуд» на посаді продавця продовольчих товарів. Середня місячна заробітна плата, яку він фактично отримує складає 2500 грн. Згідно чинного законодавства, батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (ст.198 СК України). Статтею 199 СК України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право повнолітньої дитини на утримання діє протягом її навчання до 23 років. В разі припинення навчання раніше досягнення цього віку, дитина втрачає право на утримання. Статями 200, 201 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, з урахуванням матеріального становища сторін, суд вважає, що з відповідача необхідно стягнути аліменти в розмірі 500 грн. на користь позивачки для утримання повнолітнього сина на період навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23-річного віку. Згідно вимог ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог.

Outcome: partial