Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-07 00:00:00

03 квітня 2018 року позивач звернулась до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до припинення права власності і встановлення факту належності правовстановлюючого документа, мотивуючи вимоги тим, що їй на праві особистої власності належить 8\\10 частин будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], з яких: 7\\10 частин будинку - відповідно до Договору дарування від 14.04.1995 року; 1\\10 частина будинку - відповідно до Свідоцтва про право на спадщину від 31.10.1950 року. Інші 1\\10 частина вищезазначеного будинку належить рідному брату позивачки - [PERSON], інші 1\\10 частина вказаного будинку належить рідному брату - [PERSON]. Дані частини будинку брати отримали відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 31.10.1950 року за №5607. В даному свідоцтві власником 1\\10 частини будинку по [ADDRESS] був вказаний [PERSON], але по паспорту та всіх інших документах він - [PERSON]. Позивач вказує, вони є брат і сестра по матері, дошлюбне прізвище якої [PERSON]. [INFO] року помер [PERSON], [INFO] року помер [PERSON]. Позивач зазначає, що у вищевказаному спірному будинку більш ніж двадцять років ніхто не проживає і відповідно до акта його комісійного обстеження - будинок знаходиться в аварійному стані. Позивач має намір відновити будинок. Спадкоємці, після смерті братів не оформили спадщину, ці частки до теперішнього часу зареєстровані на них. Позивач зверталася з відповідною заявою до Фастівської міської державної нотаріальної контори по питанню прийняття спадщини, але згідно відповіді завідуючого Фастівської міської державної нотаріальної контори їй було відмовлено у наданні інформації, так як це становить нотаріальну таємницю. Виходячи з викладеного, позивач просить встановити факт належності правовстановлюючого документу, а саме свідоцтво про право на спадщину, що видане Фастівською нотаріальною конторою 31.10.1950 року за №5607, де вказано власником 1\\10 частини вказаного будинку [PERSON], належить [PERSON] та припинити право власності на 1\\10 частину будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], що належать [PERSON] та 1\\10 частину вищевказаного будинку, що належить [PERSON]. 11 квітня 2018 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження на 17 травня 2018 року. В судовому засіданні 17 травня 2018 року було вирішено відкласти підготовче провадження до 07 червня 2018 року для витребування доказів. Ухвалою суду від 07 червня 2018 року було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, розгляд справи призначено на 09 липня 2018 року. В судовому засіданні 09 липня 2018 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 25 липня 2018 року. 25 липня 2018 року позивачем подане клопотання про відкладання слухання. Справу призначено до розгляду на 08 серпня 2018 року. В судове засідання позивач не з'явилась, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином, представник відповідача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, не заперечує проти задоволення вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] належить 8/10 частин будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], з яких 7/10 відповідно до договору дарування від 14.04.1995 року, 1/10 частина відповідно до свідоцтва на право на спадщину від 31.10.1950 року. Інші частини будинку належать рідним братам позивачки: 1/10 частину будинку - [PERSON] та 1/10 частина - [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 31.10.1950 року за № 5607. Проте, позивач вказує, що в даному свідоцтві власником 1/10 частин будинку зазначений [PERSON], але по іншим документам він має прізвище [PERSON]. Позивач просить встановити факт належності правовстановлюючого документа - свідоцтва про право на спадщину, що видане Фастівською нотаріальною конторою 31.10.1950 року за № 5607, де власником 1/10 вказаний [PERSON], належить [PERSON]. Також позивач вказала, що різниця у зазначені прізвища сталася через те, що [PERSON] - це дошлюбне прізвище їх матері. Так, згідно свідоцтва про подружжя 15 липня 1934 року був зареєстрований шлюб між [PERSON]. та [PERSON] (після реєстрації шлюбу - [PERSON]) /а.с.21/. Відповідно до листа Фастівського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області від 02.02.2018 року за № 170-16.25-102, повідомлено про відсутність в архіві відділу поновленого актового запису про народження [PERSON], [INFO] Відповідно до ст. 315 ЦПК України, факти, що мають юридичне значення встановлюються судом, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Оскільки невідповідність в написанні прізвища спадкодавця в правовстановлюючому документі позбавляє [PERSON] можливості прийняти спадкове майно, суд дійшов висновку, що вимога про встановлення факту належності свідоцтва про право на спадщину, де вказано власником 1/10 частин будинку [PERSON] належить [PERSON] є обґрунтованою і підлягає до задоволення. [INFO] року помер [PERSON], свідоцтво про смерть серії [NUMBER] /а.с.17/. [INFO] року помер [PERSON], свідоцтво про смерть серії [NUMBER] /а.с.15/. Після їх смерті відкрилася спадщина на належні їм частини будинку по [ADDRESS]. Відповідно до довідки КП ФМР «Фастівське бюро технічної інвентаризації» від 12 березня 2018 року за № 263, станом на 01 січня 2013 року за адресою: [ADDRESS] зареєстрований по праву приватної власності: 1/10 частина за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого Фастівською держнотконторою від 31.10.1950 року № 5607 (1/10 частину) та договору дарування, посвідченому Фастівською держнотконторою від 14.04.1995 р., р. №2-1345 (7/10 частин), 1/10 частина за [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Фастівською держнотконторою від 31.10.1950 року, р.№5607, 1/10 частина за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого Фастівською держнотконторою від 31.10.1950 року, р.№5607 /а.с.24/. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. ст. 41, 47, 55 Конституції України, ст. ст. 316-319, 325, 386, 391 та 405 ЦК України, ст. ст.9, 109 ЖК України під правом власності слід розуміти право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і тільки власникові у повній мірі належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Тільки він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При цьому власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства і не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності, в тому числі і через суди. Статтею 355 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Майно може належати особам на праві спільної часткової власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Як вже було зазначено, житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON], [PERSON], [PERSON] Як вбачається із витребуваних під час розгляду справ, спадкоємцем після смерті [PERSON] є [PERSON], спадкоємцем після смерті [PERSON] являється [PERSON]. Проте свої спадкових прав на спірний будинок спадкоємці не оформили. Згідно ч. 1ст. 358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до статті 360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Зі змісту даної норми слідує, що в разі понесення одним із співвласників витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов'язаний приймати інший співвласник. Положення ст. 360 ЦК України не містять виключень щодо обов'язку співвласника брати участь в утриманні спільного майна у межах своєї частки у майні, зокрема щодо відсутності цих зобов'язань, у випадку не проживання співвласника у будинку, яка перебуває у спільній власності. Таким чином, закон не пов'язує витрати на управління, утримання та збереження спільного майна та інші витрати, що виникли з використання об'єкта спільної власності, з фактичним володінням та користуванням співвласниками цим об'єктом. Судом встановлено, що співвласники будинку померли, спадкоємці після їх смерті свої права на будинок на оформили. Як вбачається із акта комісійного обстеження домоволодіння по [ADDRESS] від 03.10.2017 року, технічний стан конструктивних елементів перекриття та покрівлі характеризується як аварійний, що свідчить про вичерпання несучої здатності конструкції /а.с.10/. Отже, спадкоємці у даному домоволодінні не проживають та всупереч вимогам ЦК України майно не утримують: не проводять поточні ремонти для збереження жилого стану будинку та взагалі належним їм майном не користуються, не приймають жодних заходів необхідних для утримання, збереження, схоронністю спільного майна, домоволодіння в цілому, яке належить сторонам на праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 365 Цивільного кодексу України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим, 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку в спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Отже, судом встановлено, що співвласники будинку, частки яких є незначними, померли, спадкоємці після їх смерті своїх прав у встановленому законом порядку на будинок не оформили, позивач має намір відремонтувати будинок, В постанові Верховного Суду України № 6-2925цс-15 від 13.01.2016 року викладена правова позиція, у якій Верховний Суд України дійшов висновку про те, що, виходячи з аналізу статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358, 364 ЦК України, глави 26 ЦК України, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. За частиною другою статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов'язань перед відповідачем. При вирішенні питання компенсації частки в об'єкті нерухомого майна суд бере за основу звіт про вартість нерухомого майна, за яким вартість 1/10 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS], який станом на 02.11.2017 року складає 4300 грн. /а.с.27/. Відповідно до квитанції №31/К3 від 06.08.2018 року та №0.0.1102517214.1 від 07.08.2018 року, позивачем внесено на депозитний рахунок суду у загальному розмірі 8600 грн., що дорівнює вартості часток [PERSON] та [PERSON] в будинку по [ADDRESS]. За викладених обставин та виходячи з предмета і підстав заявленого позову, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: approved