Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

03 жовтня 2018 року представник позивача ТОВ «ШОР ХАУС» звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить: визнати недійсним договір дарування № 2757 від 16 грудня 2013 року земельної ділянки [NUMBER] , площею 0,0683 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладеним між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кірінас І. В .; визнати недійсним договір дарування № 2760 від 16 грудня 2013 року земельної ділянки [NUMBER] , площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладеним між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кірінас І. В .; визнати недійсним договір дарування № 2763 від 16 грудня 2013 року земельної ділянки [NUMBER] , площею 0,0904 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладеним між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кірінас І. В .; визнати недійсним договір дарування № 2754 від 16 грудня 2013 року домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладеним між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кірінас І.В. В обґрунтування своєї позовної заяви представник позивача ТОВ «ШОР ХАУС» посилається на те, що 16 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладені спірні договори, при цьому представник позивача вважає, що спірні договори укладені з метою уникнути стягнення заборгованості за рахунок нерухомого майна. 09 березня між [PERSON] та ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін банк», був укладений договір № 366/F від 09 березня 2006 року, за яким банк надав [PERSON] суму у розмірі 2500000 доларів США. Того ж дня, між ВАТ Морський транспортний банк» та [PERSON] , [PERSON] був укладений договір поруки № 2313-С від 09 березня 2006 року, за яким поручитель солідарно із позичальником відповідає перед банком за виконання зобов`язань позичальника за цим кредитним договором. В подальшому, були укладені додаткові угоди № 1 від 22 лютого 2010 року та за № 2 від 23 липня 2010 року. 20 грудня 2016 року між ПАТ «МАРФІН БАНК» та ТОВ «ШОР ХАУС» укладено договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором за № 366/F від 09 березня 2006 року. На момент укладення договору у [PERSON] наявна була заборгованість у розмірі 127564,70 доларів США та 241626 грн. 20 коп. На примусовому виконанні у Другому Київському відділі Державної виконавчої служби м. Одеси перебуває виконавчий лист № 520/5468/15-ц, виданий 21 лютого 2018 року Київським районним судом м. Одеси, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ШОР ХАУС» про стягнення заборгованості за кредитним договором № 366/F від 09 березня 2006 року у розмірі 127564,70 доларів США та 241626 грн. 20 коп. Оскільки у [PERSON] наявна заборгованість, представник позивача вважає, що спірні договори є фіктивними та є введенням в оману третю особу, у зв`язку слід визнати спірні договори недійсними. Представник позивача ТОВ «ШОР ХАУС» у судовому засіданні підтримав позову заяву. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні заперечили проти задоволення позовної заяви. В матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву, за підписом [PERSON] та [PERSON], в якому просять відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що [PERSON] надала письмові пояснення державному виконавцю, що не має можливості виконати взяті на себе зобов`язання та не володіє жодним нерухомим та рухомим майном. Також, відповідачі вважають, що ТОВ «ШОР ХАУС» не є правонаступником стягувача за зазначеним кредитним договором. Слід зазначити, що відповідач [PERSON] надала до суду заяву про застосування до спірних правовідносин позовної давності, посилаючись на те, що спірні договори були укладені 16 грудня 2013 року, представник позивача звернувся з цим позовом 03 жовтня 2018 року, тобто, на думку відповідача, представник позивача пропустив строк звернення з цим позовом на 4 роки 10 місяців та 13 днів. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд вважає, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що договір дарування № 2757 від 16 грудня 2013 року земельної ділянки [NUMBER] , площею 0,0683 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кірінас І.В.; договір дарування № 2760 від 16 грудня 2013 року земельної ділянки [NUMBER] , площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кірінас І.В.; договір дарування № 2763 від 16 грудня 2013 року земельної ділянки [NUMBER] , площею 0,0904 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кірінас І.В.; договір дарування № 2754 від 16 грудня 2013 року домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кірінас І.В. Постановою державного виконавця за № ВП 55952801 від 12 березня 2018 року відкрито виконавче провадження щодо стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ШОР ХАУС» у розмірі 127564,70 доларів США та 241626 грн. 20 коп. Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Нормами ст. 626, 627 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Водночас, за змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до приписів ЦК України, зокрема ст. 16 цього Кодексу, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину фіктивним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу його недійсності. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 328 ЦК України чітко прописує, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що судам відповідно до статті 215ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225ЦК України тощо). Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперчує його дійсність на підставах встановлених законом , такий правочин може бути визнаний судом недійсними (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язання за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину. Відповідно до ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, уразі застосування реституції за недійсними договорами одержувач майна за договорами дарування, визнаним недійсним, зобов`язаний повернути власнику майно. У кожному випадку суд з`ясовує обставини справи та надає їм оцінку в залежності від того, як вони впливали на волю особи або сторін правочину та чим вони керувалися в своїх діях. У п. 5 постанови Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказує, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Суд вважає, що у діях [PERSON] та [PERSON] мають ознаки умислу направленого на приховання реальної мети укладення спірних договорів, оскільки укладаючи ці договори [PERSON] не мала на меті реальне настання наслідків за договором дарування, а саме передання у повне володіння, користування та розпорядження майном [PERSON] При цьому, на цей час [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою зазначеного домоволодіння. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року, по справі № 6-1873цс16, при розгляді таких справ суди повинні брати до уваги те, що спірні договори дарування нерухомого майна укладено між близькими родичами, та перевіряти: чи передбачили ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Так, [PERSON] є дочкою [PERSON] , що не заперечувалось сторонами у справі. Так само, сторонами не заперечувалось проживання дарувальниці [PERSON] за адресою [ADDRESS] , з інформації, наданої 16 жовтня 2019 року Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Одеській області, вбачається, що [PERSON] зареєстрована та проживає за вказаною адресою. Слід зазначити, що посилання відповідача [PERSON] щодо застосування строків позовної давності не знайшли свого підтвердження, оскільки 20 грудня 2016 року між ПАТ «МАРФІН БАНК» та ТОВ «ШОР ХАУС» укладено договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором за № 366/F від 09 березня 2006 року, позовну заяву ТОВ «ШОР ХАУС» подало 03.10.2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, встановленого ЦК України. Як вбачається, виконавчий лист у справі №520/546/15-ц про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №366/F було видано Київським районним судом м. Одеси 21.02.2018 року. Лише в ході виконавчого провадження позивач з письмових пояснень [PERSON] дізнався про відсутність у власності відповідачки нерухомого майна. Відповідач [PERSON] не довела суду того факту, що ТОВ «ШОР ХАУС» дізналось про наявність спірних договорів раніше. Постановою Верховного Суду від 24 травня 2018 року у справі №522/11043/14-ц, зазначено, що згідно з усталеною судовою практикою для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину, у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Крім того, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише удавано, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Як вбачається із матеріалів справи, відповідачами було подано відзив на позовну заяву від 10 грудня 2018 року. В додатках до відзиву на позовну заяву містяться, зокрема: 1)Копія договору про розподіл та постачання електричної енергії за регульованим тарифом побутовому споживачеві №01001/511810 від 22 листопада 2018 року; 2)Договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення № 170679/ЧВ-СДВ від 12 листопада 2018 року. В той же час, позовну заяву було подано 03 жовтня 2018 року, копію позовної заяви з додатками відповідач [PERSON] отримала 22 листопада 2018 року, [PERSON] отримала 22 листопада 2018 року, тобто з моменту укладення оспорюваних договорів дарування договір дарування від 16 грудня 2013 року № 2757, № 2760, № 2763, № 2754 та до 12 листопада 2018 року, 22 листопада 2018 року новим власником [PERSON] не вчинялося жодних дій щодо належного оформлення отримання послуг з електропостачання, водопостачання та водовідведення. Лише після отримання копії позовної заяви було здійснено дії щодо переоформлення договорів постачання комунальних послуг із новим власником. Договір про підключення абонентського вводу до телемереж № [NUMBER] було укладено 11 березня 2010 року, тобто до укладення оспорюваних договорів дарування, адреса підключення абонентського вводу до телемережі вказана [ADDRESS], тоді як оспорювані договори дарування укладалися щодо нерухомого майна, розташованого за адресою [ADDRESS], тому зазначений договір не береться судом до уваги як такий, що не підтверджує факт настання реальних правових наслідків, що обумовлені оспорюваними договорами дарування. Зазначені факти свідчать про те, що до моменту подання позовної заяви сторони договору дарування не мали реального наміру на переведення всіх прав та обов`язків власника нерухомого майна на обдаровувану особу, а укладені після подання позовної заяви договори постачання мають наміром створити видимість намагань обдаровуваної особи на настання реальних наслідків за договором дарування. Що стосується посилання відповідачів, що ТОВ «ШОР ХАУС» не є правонаступником ПАТ «МАРФІН БАНК», слід зазначити, що відповідачі не звертались до суду з заявою про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги за кредитним договором за № 366/F від 09 березня 2006 року. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2017 року, з урахуванням ухвали апеляційного суду від 31 січня 2018 року про виправлення описки, залучено до участі у справі правонаступника ПАТ «Марфін Банк» - Товариство з обмеженою відповідальністю «ШОР ХАУС», з підстав того, що 20 грудня 2016 року між ПАТ «Марфін Банк» (первісний кредитор) та ТОВ «ШОР ХАУС» (новий кредитор) були укладені договори про відступлення права вимоги за кредитним договором №366/F від 09 березня 2006 року, договір про відступлення прав за договором поруки № 2313-С від 09 березня 2006 року договір про відступлення прав за договором поруки № 2314-С від 09 березня 2006 року за якими права грошової вимоги перейшло до ТОВ «ШОР ХАУС». 21 лютого 2018 року Київським районним судом м. Одеси видано виконавчі листи № 520/5468/15-ц, на підставі вказаних виконавчих листів. Зазначені факти були встановлені при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, а отже не потребують повторного доказування. Окрім того, відповідачами не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень щодо договору відступлення права вимоги, який на думку відповідачів є неукладеним. Докази того, що зазначений договір було визнано недійсним відповідачами так само не надано, зустрічної позовної вимоги про визнання договорів про відступлення прав не подавалося. Так само не заслуговують на увагу доводи відповідачів, викладені у п. 4.6 відзиву на позовну заяву щодо відсутності у [PERSON] заборгованості перед ПАТ «Марфін Банк» за кредитним договором. Відповідачі посилаються на ту обставину, що відповідно до графіку погашення основного боргу (у ред. Додаткової угоди №3) станом на 30 листопада 2013 року (за два тижні до укладення договорів дарування) сума максимального залишку основного боргу повинна бути не більше 710872 дол. В той же час, відповідачі не взяли до уваги, що п. 2.1. Додаткової угоди №3 до кредитного договору №366/А від 23.07.2010 року передбачено, що розмір щомісячного платежу з липня 2011 року по лютий 2020 року складає щомісячно по 9354,00 доларів США. Як випливає з доданих до відзиву документів лише за період з 03 березня 2013 року по 03 квітня 2014 року боржником за кредитним договором мало б бути сплачено 37416,00 доларів США. В той же час, наявні у справі копії заяв на переказ готівки свідчать, що [PERSON] було сплачено: -4910,00 доларів США (26 червня 2013 року); -2120,00 доларів США (13 листопада 2013 року); -2120,00 доларів США (20 грудня 2013 року). Факт наявності заборгованості підтверджується: розрахунком заборгованості станом на 07 березня 2014 року, наданим позивачам разом із позовною заявою, відповідно до якого була наявна заборгованість у розмірі 27 446,94 доларів США та 1384,24 доларів США пені. Отже наявність заборгованості дозволила відповідачці [PERSON] передбачити негативні наслідки для себе у випадку звернення стягнення на саме це нерухоме майно, яке в результаті дарування вибуло з її володіння. Доводи відповідачів, викладені у п. 4.5.3. відзиву щодо дійсних причин припинення [PERSON] сплати платежів за кредитним договором внаслідок обману [PERSON] не беруться судом до уваги, оскільки зазначені доводи не стосуються предмету позову та не звільняють [PERSON] від виконання своїх обов`язківяк поручителя за кредитним договором. Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовної заяви у повному обсязі. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стягненню з відповідачів на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі по 920 грн. 50 коп.

Outcome: approved