Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

03.01.2012 року [PERSON] звернулася в суд з позовом (а.с.8-9, Т.1) до [PERSON] про визнання за нею права на проживання і користування квартирою [ADDRESS] та зобов'язання ВГІРФО Перемишлянського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області зареєструвати її у зазначеній квартирі покликаючись на те, що після реєстрацію шлюбу з [PERSON], у якому вона перебувала з 27.05.1995р. по 03.06.2008р., останній з згоди всіх мешканців поселив її, а згодом і їх спільних дітей: [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO], у квартиру по [ADDRESS]. У 2002р. шляхом обміну було придбане житло по [ADDRESS], а квартира по [ADDRESS] подарована [PERSON] У відповідності до рішення апеляційного суду Львівської області від 10.02.2011р. її реєстрації у зазначеній квартирі було скасовано, однак вона користується житлом по даний час, оскільки проживає з дітьми, які й досі там зареєстровані. Відповідач, будучи власником житла, постійно чинить перешкоди їй у користуванні квартирою, ухиляється від сплати комунальних послуг, не утримує помешкання у придатному для проживання стані. 19.11.2012 року представником позивачки була подана ще одна позовна заява (а.с.139-141, Т.1), яка була згодом уточнена (а.с.170) про визнання договорів дарування квартир від 29.07.2002р. укладених між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], за реєстровим №2209 та між [PERSON] та [PERSON] за реєстровим №2215 удаваними правочинами в якому [PERSON] покликається на те, що 29.07.2002 р. між [PERSON], [PERSON] і її колишнім чоловіком [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS] та другий договір укладений між [PERSON] та [PERSON] про дарування квартири [ADDRESS]. Уклавши в один день договори дарування квартир один одному, вони фактично вчинили їх обмін, імітуючи в такий спосіб дарування, тобто вчинили удаваний правочин приховавши інший правочин. Крім цього, при укладенні цих договорів були порушені права позивачки, оскільки вона підписуючи згоду на вчинення угоди з квартирою, була впевнена, що підписує згоду на обмін, адже не знала, що при оформленні дарування квартири на чоловіка, вона та її діти будуть позбавлені права власності на житло, зважаючи, що квартира по [ADDRESS] була спільно набутим їх майном, як подружжя, якого її таким чином позбавили. Також зазначила, що на час укладення угоди в квартирі по [ADDRESS] була зареєстрована їх неповнолітня донька [PERSON], а при оформленні угоди цей факт [PERSON] приховав від нотаріуса та органу опіки і піклування. В ході розгляду справи позивачка та її представник уточнювали свої позовні вимоги та просять визнати за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] право на проживання та користування квартирою [ADDRESS], зобов'язати ВГІРФО Перемишлянського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області зареєструвати її у зазначеній квартирі, поновити строк на оскарження договорів дарування від 29.07.2002р., визнати договори дарування квартир від 29.07.2002р. укладених між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], за реєстровим №2209 та між [PERSON] та [PERSON] за реєстровим №2215 - удаваними правочинами, визнати, що правовідносини сторін регулюються правилами щодо правочину - договору міни, який насправді вчинили сторони, визнати [PERSON] стороною укладеного правочину, яка надавала згоду та підписувала даний правочин, та стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] судові витрати. Ухвалою суду від 05 квітня 2013 року (а.с.188 Т.1) дані позовні вимоги були об'єднані між собою та залучено [PERSON] як співвідповідача по справі. Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 26 червня 2013 року (а.с.233-237, Т.1), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2014 року (а.с.269-272, Т.1) у задоволенні позову було відмовлено. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року (а.с.19-20, Т.2) рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 26 червня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2014 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в тексті позовних заяв (а.с. 8,9, 139-141, 170-172). Просить позов задоволити, та просить поновити пропущений строк позовної давності з підстав необізнаності позивача в чинному законодавстві, що призвело до обрання невірного способу захисту попередньо. Зокрема, мова йде про рішення Перемишлянського районного суду від 06.04.2011 року (а.с.8) та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 жовтня 2012 року (а.с.67-69), - якими було відмовлено позивачці у визнання договорів дарування недійсними. Саме в ухвалі апеляційного суду було зазначено,що позивачка обрала неправильний спосіб захисту, оскільки, ст.58 ЦК (1963 р.) не передбачає визнання удаваної угоди (договору) недійсною. Крім того, представник позивачки вважала, що до даних правовідносин також слід застосувати практику Європейського суду з прав людини та забезпечити позивачці право на житло, оскільки інше житло у неї відсутнє. Позивачка [PERSON] пояснила суду, що під час перебування у шлюбі з відповідачем ними у 1999 році була придбана двохкімнатна квартира у [ADDRESS]. Так як в них станом на 2002 рік було вже двоє дітей вони вирішили обміняти свою двокімнатну квартиру на більшу. Далекі родичі відповідача (співвідповідач [PERSON] та його мати [PERSON]) в цей час бажали поміняти їх трьохкімнатну квартиру на двох- та однокімнатну. Між ними була досягнута домовленість, відповідно до якої трьохкімнатна квартира співвідповідача [PERSON] та його матері [PERSON] (за адресою: [ADDRESS]) була обмінена на двохкімнатну квартиру позивачки та відповідача [PERSON] (за адресою: [ADDRESS].) з доплатою для придбання однокімнатної квартири для [PERSON] Як стверджує позивачка після укладення договорів дарування, за кошти, які вона з відповідачем [PERSON] заплатила [PERSON], - останніми було придбано однокімнатну квартиру у [ADDRESS]. В придбаній позивачою та відповідачем [PERSON] квартирі позивачка проживає разом із дітьми з 2002 року по даний час. Іншого житла у неї немає, а будинок її батьків перебуває в аварійному стані і не придатний до проживання. Відповідач в [PERSON] судовому засіданні позов не визнав, подав суду свої заперечення (а.с. 17-19, Т.1; а.с.42-45, Т.2). Просить в задоволенні позову відмовити з огляду на те, що це позивачка проживаючи в квартирі, яка належить йому на праві власності, чинить йому перешкоди у користуванні квартирою незважаючи на рішення суду від 13.07.2010р., яким її зобов'язано не чинити перешкод у користуванні нею. Через дії позивача він фактично не має доступу до квартири, немає можливості нею користуватися, в ній не проживає. Щодо позовних вимог про визнання договорів дарування удаваними зазначив, що [PERSON] та [PERSON] будучи власниками майна на свій розсуд розпорядились ним та добровільно подарували йому квартиру. На укладення договору дарування квартири [ADDRESS], [PERSON], яка хоч і була придбана ним під час перебування в шлюбі з позивачкою, однак на кошти подаровані його батьками, [PERSON] 29.07.2002р. добровільно дала згоду, про що в договорі зазначено. Вказав, що сторонами в договорах оспорюваних позивачем є різні особи, що виключає твердження позивача про укладення договору міни. Також зазначив, що сам позов є безпідставним та недоведеним. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Представник Комісії з питань захисту прав дитини вважає, що є підстави позов задоволити та визнати договір дарування недійсним, оскільки такий укладений без згоди Органу опіки та піклування Перемишлянської РДА. В судовому засіданні сторонами визнано, що двохкімнатна квартира у [ADDRESS] була придбана сторонами підчас перебування у шлюбі. Під час перебування у шлюбі були також укладені договори дарування від 29.07.2002 року, які позивачка вважає удаваними. Сторонами також було визнано, що копія «свідчень» співвідповідача [PERSON] (а.с.8, Т.2) та його «заява» (а.с.86, Т.2) - написані співвідповідачем. Вислухавши пояснення та доводи сторін, проаналізувавши обставини справи та документальні докази по справі, суд встановлено такі юридичні факти та правовідносини. Щодо права проживання та користування квартирою. Позивачка перебувала у шлюбі з відповідачем з 1995 року по 03 червня 2008 року (а.с.10, Т.1). Від шлюбу народила двох дітей доньок: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] Позивачка разом із своїми дітьми з 2002 року по теперішній час проживає за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10.02.2011 року реєстрацію позивачки за даною адресою було визнано незаконною та зобов'язано скасувати її реєстрацію (а.с.55, Т.1). Однак, позивачка продовжує проживати за даною адресою. З нею також зареєстровані та продовжують проживати її діти. Відповідач проти проживання дітей не заперечує. Будинок її батьків, про який зазначав відповідач, у с.Коросно Перемишлянського району, згідно довідки виконкому Короснянської сільської ради та акту обстеження є непридатним до проживання та знаходиться в аварійному стані (а.с.53, 54, Т.1). Іншого місця проживання позивачка не має. Стаття 47. Констутуції України наголошує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Оскільки позивачка фактично проживає у [ADDRESS] і немає рішення суду про її виселення,а відповідач не ставить питання про її виселення, - тому суд вважає позовні вимоги позивачки в частині визнання її права на проживання та користування даною квартирою обґрунтованими і такими що підлягають до задоволення. Оскільки підстави та порядок реєстрації місця проживання регулюються окремим законом («Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні») та відповідними підзаконними нормативно-правовими актами, а позивачкою не надано жодного доказу того, що вона зверталась до уповноважених осіб Перемишлянського районного сектору ГУДМС України у Львівській області і їй безпідставно було відмовлено в реєстрації, - тому суд вважає, що позовні вимоги про зобов'язання зареєструвати позивачку за місцем її фактичного проживання є необґрунтованими, передчасними та заявлені не до тих відповідачів. Щодо удаваності договорів дарування. Скасовуючи рішення суду першої та апеляційної інстанції по даній справі (а.с.19,20, Т.2) суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що до даних правовідносин (в частині визнання договорів дарування удаваними) слід застосовувати те законодавство, яке діяло на момент укладення таких договорів (зокрема, ЦК УРСР, а не ЦК України, який набув чинності 1 січня 2004 року). Крім того, суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що не було надано належної оцінки свідченням співвідповідача [PERSON], які він давав в іншій справі, а також не встановлено наявність чи відсутність майнового інтересу [PERSON] під час укладення договорів дарування. Як вбачається з договорів дарування від 29.07.2002р., посвідчених приватним нотаріусом Перемишлянського нотаріального округу [PERSON] вбачається, що [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] квартиру за [ADDRESS], а [PERSON] натомість подарував [PERSON] квартиру по [ADDRESS] (а.с.31, 132, Т.1). Згідно свідчень співвідповідача [PERSON] (а.с.8, Т.2) останній визнав, що 29.07.2002 року вони фактично обміняли дані квартири і крім цього його матері була придбана однокімнатна квартира у [ADDRESS]. Даний факт також було встановлено в рішенні Перемишлянського районного суду від 06.04.2011 року (а.с.58, Т.1). Судом також взята до уваги заява [PERSON] від 23.01.2011 року (а.с.86, Т.2) в якій він стверджує, що після укладення договорів дарування квартир від 29.07.2002 року він немає жодних претензій до [PERSON] На думку суду, така заява узгоджується і не суперечить згаданим вище письмовим свідченням співвідповідача [PERSON] від 03.07.2012 року (а.с.8, Т.2). Співвідповідач [PERSON] дані обставини не спростував та не надав суду логічного пояснення, укладення договорів дарування квартир в один день, а також не спростував твердження позивачки та співвідповідача [PERSON], про те, що за подаровану [PERSON] трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] [PERSON] отримав у власність двохкімнатну квартирупо [ADDRESS] (що була спільною сумісною власністю подружжя), а [PERSON] однокімнатну квартируу [ADDRESS]. Частина друга статті 58 ЦК УРСР передбачає, що якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що твердження позивачки про те, що 29.07.2002 року мало місце саме укладення договору міни знайшло своє підтвердження. Тому, до даних правовідносин слід застосувати положення ЦК УРСР, які стосуються договору міни (ст.241, 242). Покликання позивача на те, що договори були укладені з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки оформлені без згоди Органу опіки та піклування були предметом розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування житлового приміщення, рішення по якій від 06.04.2011р. вступило в законну силу (а.с.58, 67-69, Т.1). Судом першої та апеляційної інстанції було встановлено, що під час укладання даних договорів (зокрема, договору дарування квартири, що була спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]) згоди органу опіки та піклування не вимагалось. У відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом також встановлено, що квартира за адресою, [ADDRESS], являлася спільним майном подружжя. При укладенні вищезазначеного договору дарування квартири приватним нотаріусом було додержано спеціальних правил встановлених для відчуження майна, що є у спільній власності подружжя, зокрема згода на це співвласників, висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Так договір дарування квартири від 29.07.2002р. посвідчений за наявності письмової згоди [PERSON], яка при укладенні договору була присутня особисто, справжність її підпису засвідчено нотаріусом, що не заперечує і сама позивачка. Крім того, недотримання порядку укладення договору (відсутність згоди органу опіки та піклування та відсутність згоди співвласника) є підставами для визнання договору недійсним, а не удаваним. Тому, покликання позивачки таїї представника на такі обставини не є підставами для визнання договорів дарування удаваними. Щодо строків позовної давності. Згідно п.6. Перехідних положень ЦК України «Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом». Оскільки договори були укладені 29.07.2002 року і в даному випадку застосувався загальний строк позовної давності в три роки (ст.71 ЦК УРСР), - то на момент набрання чинності ЦК України (на 1 січня 2004 року) строк позовної дальності не закінчився, а тому до правил про позовну давність слід застосовувати ЦК України. Частина друга статті 267 ЦК України передбачає, що «заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності». В той же час частина третя тієї ж статті передбачає, що «позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення». Представник відповідача [PERSON] у своїх запереченнях (а.с.43, Т.2) звертав увагу суду на те, що строк позовної давності на оскарження договорів дарування минув. В той же час, ні відповідач ні його представник заяви про застосування позовної давності не подали, в судовому засіданні усних заяв про застосування позовної давності [PERSON] не робив, а натомість наполягав на тому, що сам позов є безпідставним та недоведеним. Повертаючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції звертав увагу на те, що «відмовляючи у задоволенні позову як із підстав його необґрунтованості так і у зв'язку з пропуском строку позовної давності, районний суд не звернув уваги на те, що якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього» (а.с.20, Т.2). З іншого боку представник позивачки просила поновити строк оскарження договорів дарування. При цьому посилалась на те, що позивачкою був поданий позов про визнання договорів дарування квартир від 29.07.2002 року - недійсними. Однак, як зазначив апеляційний суд в своїй ухвалі (а.с.68, Т.1) за наявності ознак удаваності правочину не можна говорити про його недійсність, а тому в позові про визнання даних договорів недійсними було відмовлено і рекомендовано позивачці обрати інший спосіб захисту своїх прав. Що було зроблено позивачкою. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оскільки заява про застосування позовної давності не подавалась, а співвідповідач [PERSON] вважає позовні вимоги безпідставними та не доведеними - тому і підстав розглядати вимоги про поновлення строків давності немає.

Outcome: approved