Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-30 00:00:00

03.12.2019 року [PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області із позовом до Нововодолазької селищної ради об`єднаної територіальної громади «Про визнання права власності на земельну ділянку за давністю користування (набувальна давність)»(вхідний № 8534/19-вх), на обґрунтування якого зазначив, що він, більш ніж 20 років добросовісно, за цільовим призначенням користується земельною ділянкою, площею 0,25 гектарів, яка розташована за адресом: [ADDRESS] ,- а також земельною ділянкою, площею 0,3390 гектарів, яка розташована за адресом: [ADDRESS] . 27.05.2019 року він звернувся до Нововодолазької селищної ради об`єднаної територіальної громади із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення вищезазначених земельних ділянок у приватну власність, однак, 19.06.2019 року рішенням ХХІХ сесії VІІІ скликання Нововодолазької селищної ради йому відмовлено у наданні такого дозволу із зазначенням: «по результатам голосування рішення не було прийнято». Відповідно до відповіді Нововодолазької селищної ради об`єднаної територіальної громади від 12.07.2019 року за № 02-20/44 права третіх осіб на земельну ділянку, площею 0,25 гектарів, яка розташована за адресом: [ADDRESS] ,- відсутні. У витязі з протоколу ХХІХ сесії VІІІ скликання Нововодолазької селищної ради від 19.06.2019 року, яким оформлені рішення, що були прийняті з питань порядку денного, не зазначено жодного мотивування щодо відмови, а має місце лише констатування кількості депутатів, що розглядали питання та кількості депутатів, що голосували «за», «проти», «утрималися», «не голосували», що є порушенням вимог земельного законодавства. Також зазначив, що крім наявності підстав визнання права власності на земельні ділянки за давністю користування, він ніколи не реалізовував своє конституційне право на безоплатне одержання земельної ділянки у власність. Зазначив, що добросовісно, відкрито та безперервно протягом 20 років користується вищезазначеними земельними ділянками, тому просив, визнати за ним право власності за давністю користування на земельну ділянку, площею 0,25 гектарів, яка розташована за адресом: [ADDRESS] ,- для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та право власності за давністю користування на земельну ділянку, площею 0,3390 гектарів, яка розташована за адресом: [ADDRESS] ,- для ведення особистого селянського господарства (т. 1 а. с. 1 - 7). 20.03.2020 року за вхідним № 1809/20-вх надійшло клопотання позивача, в якому останній просив долучити до матеріалів справи копію рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 року по справі № 520/9910/19 про визнання незаконними та скасування рішень (т. 1 а. с. 45 - 49) . 23.03.2020 року за вхідним № ЕП-403/20-вх, 26.03.2020 року за вхідним № ЕП-459/20-вх, 01.04.2020 року за вхідним № 1984/20-вх, 24.04.2020 року за вхідним № ЕП-821/20-вх та 28.04.2020 року за вхідним № 2406/20-вх від голови НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ об`єднаної територіальної громади Єсіна О. надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 631/1249/19 за позовом [PERSON] до НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ об`єднаної територіальної громади «Про визнання права власності на земельну ділянку за давністю користування (набувальна давність)» до вирішення справи № 520/9910/19 у Другому апеляційному адміністративному суді (т. 1 а. с. 51 - 57, 59 - 68, 76 - 81, 87 - 96, 104 - 109). 02.06.2020 року за вхідним № 3119/20-вх надійшло клопотання позивача, в якому він просить долучити до матеріалів справи № 631/1249/19 показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які підтверджують, що він після смерті [PERSON] користується земельною ділянкою безперервно та протягом тривалого часу (т. 1 а. с. 122 - 123). Крім того, 30.07.2020 року за вхідним № 4414/20-вх до суду надійшло клопотання позивача про долучення до матеріалів справи № 631/1249/19 копії рішення Другого апеляційного адміністративного суду від 23.06.2020 року, згідно з яким рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 року по справі № 520/9910/19 скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, зобов`язано Нововодолазьку селищну раду об`єднаної територіальної громади повторно розглянути заяви [PERSON] від 27.05.2019 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у власність за земельну ділянку, площею 0,2500 гектарів, що розташована за адресом: [ADDRESS] ,- для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та право власності за давністю користування на земельну ділянку, площею 0,3390 гектарів, що розташована за адресом: [ADDRESS] (т. 1 а. с. 136 - 144). 02.07.2021 року за вхідним № ЕП-1024/21-вх від представника відповідача Нововодолазької селищної ради - заступника Нововодолазького селищного голови з правових питань Єфіменко А. В., яка діє за рішенням VІІ сесії VІІ скликання № 291 від 28.04.2016 року, посадовою інструкцією та довіреністю, виданою 01.02.2021 року за № 02-33/274 із строком дії до 31.12.2021 року надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача НОВОВОДОЛАЗЬКУ СЕЛИЩНУ ОБ`ЄДНАНУ ТЕРИТОРІАЛЬНУ ГРОМАДУ, на НОВОВОДОЛАЗЬКУ СЕЛИЩНУ РАДУ (код ЄДРПОУ 04397997) (т. 1 а. с. 153, 154 - 155, 156 - 157, 221, 222). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 21.07.2021 року позивачу роз`яснено його право звернутись до суду із клопотанням про заміну неналежного відповідача НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ ОБ`ЄДНАНОЇ ТЕРИТОРІАЛЬНОЇ ГРОМАДИ на належного відповідача - НОВОВОДОЛАЗЬКУ СЕЛИЩНУ РАДУ, проте сторона позивача такого клопотання не заявила (т. 1 а. с. 229 - 233). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 10.08.2021 року, закрито підготовче провадження у цій цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті (т. 1 а. с. 239 - 244). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав, однак скористався правом, наданим йому частиною 1 статті 58 зазначеного кодексу, щодо участі у судовому процесі через представника за ордером - адвоката Смородського О. Г. Представник позивача [PERSON] - адвокат Смородський О. Г., який діє за ордером від 06.11.2019 року (серії ХВ № 567 000020), виданим на підставі договору про надання правової допомоги, укладеного 06.11.2019 року між ним та [PERSON] ), в судове засідання теж не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, проте надав заяву, зареєстровану під вхідним № ЕП-1545/21-вх від 19.10.2021 року, в якій просив справу розглянути за відсутності сторони позивача (т. 1 а. с. 170, 168 - 169, т. 2 а. с. 3) Представник відповідача НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ОБ`ЄДНАНОЇ ТЕРИТОРІАЛЬНОЇ ГРОМАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у судове засідання також не з`явилась, про дату, час і місце засідання сповіщалась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за її відсутності не надала. Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі приписів частини 3 статті 211 цього ж кодексу особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторони позивача свідчить відповідна заява, долучена до матеріалів справи. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції. За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, ураховуючи те, що підстав для визнання необхідним давання ними особистих пояснень не має, й представник відповідача повторно не з`явився у судове засідання, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. Вирішуючи питання про заочний розгляд справи, суд виходить з того, що у частині 1 та 2 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України визначена можливість суду ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач (у разі участі у справі кількох відповідачів - стосується їх всіх) належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Хоча представник відповідача належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, дійсно повторно не з`явився в судове засідання без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, проте представник позивача у своїй заяви щодо розгляду справи за їх відсутності не висловлював їхньої позиції стосовно заочного розгляду справи, а тому суд не вбачає підстав задля ухвалення заочного рішення. Відтак, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони та їх представники посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади, та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому справа перебувала на розгляді судді належного суду. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно з частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відтак, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Відповідно до заяви, зареєстрованої за вхідним № 489/02-34 від 27.05.2019 року, [PERSON] звернувся до Нововодолазького селищного голови Єсіна О. С., з клопотанням надати йому дозвіл на виготовлення проекту відведення щодо виділення земельної ділянки в приватну власність, площею 0,25 гектарів, яка розташована за адресом: [ADDRESS] ,- з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) (т. 1 а. с. 12). Згідно з витягом з протоколу ХХІХ сесії VІІІ скликання Нововодолазької селищної ради від 19.06.2019 року, виданого [PERSON] 27.06.2019 року за вихідним № 02-33/1337, сто першим питанням порядку денного вищезазначеної сесії було «Про розгляд питання стосовно надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у власність [PERSON] » та результати голосування відповідають такому: «за» - 3 особи, «проти» - 7, «утримались» - 10, «не голосували» - 1 особа. За результатам голосування рішення прийнято не було (т. 1 а. с. 13). Як убачається із запиту на отримання інформації, 08.07.2019 року [PERSON] звернувся до Нововодолазької селищної ради об`єднаної територіальної громади з проханням надати копії належним чином завірених документів, що стали підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а також його клопотання «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» разом із доданими до нього документами, зазначивши у якій формі власності перебуває бажана земельна ділянка та права третіх осіб на цю ділянку (т. 1 а. с. 15). З відповіді, наданої селищним головою Єсіним О. 12.07.2019 року за вихідним № 02-20/47 року, убачається, що земельна ділянка, площею 0,25 гектарів, що розташована за адресом: [ADDRESS] ,- перебуває в комунальній власності Нововодолазької селищної ради й права третіх осіб на неї відсутні (т. 1 а. с. 16). Відповідно до копії матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, площею 0,3390 гектарів, розташованої за адресом: [ADDRESS] ,- наданих [PERSON] виконуючим обов`язки директора ПП «Абрис» Вороніним І. О., та завірених секретарем селищної ради, визначені межі ділянки, мета використання та місце розташування земельної ділянки (т. 1 а. с. 17 - 18). Згідно з копією матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, площею 0,25 гектарів, розташованої за адресом: [ADDRESS] ,- наданих [PERSON] виконуючим обов`язки директора ПП «Абрис» Вороніним І. О., та завірених секретарем селищної ради, визначені межі ділянки, мета використання та місце розташування земельної ділянки (т. 1 а. с. 19 - 21). Із адвокатського запиту адвоката Єрьоменка А. В. (вихідний № 1525/20-08/01 від 20.08.2019 року) убачається, що той звернувся до Нововодолазької селищної ради об`єднаної територіальної громади від імені та в інтересах [PERSON] з метою отримання інформації, зокрема, просив: 1)повідомити мотиви відмови у наданні [PERSON] дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,25 гектарів, що розташована за адресом: вулиця миру, село Знам`янка Нововодолазького району Харківської області,- та дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність, площею 0,3390 гектарів, що розташована за адресом: вулиця миру, село Знам`янка Нововодолазького району Харківської області; 2)надати належним чином завірену копію явочного листа пленарного засідання сесії місцевої ради, на якому були прийняті відповідні рішення щодо відмови [PERSON] у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою на відведення вищезазначених земельних ділянок; 3)та за наявності надати копії рішень про передачу вищезазначених земельних ділянок у власність чи у користування, або про наявність інших прав третіх осіб на вищезазначені земельні ділянки (т. 1 а. с. 22 - 23). З відповіді, наданої селищним головою Єсіним О. 02.09.2019 року за вихідним № 02-33/1743 року на запит адвоката Єрьоменка А. В., який діяв в інтересах [PERSON] , вбачається, що земельна ділянка, площею 0,25 гектарів, що розташована за адресом: [ADDRESS] ,- та земельна ділянка, площею 0,339 гектарів, що розташована за адресом: [ADDRESS] ,- перебувають в комунальній власності Нововодолазької селищної ради й права третіх осіб на них відсутні (т. 1 а. с. 24). Як убачається з копії рішення, ухваленого Харківським окружним адміністративним судом 09.12.2019 року по справі з єдиним унікальним № 520/9910/19 за позовом [PERSON] до Нововодолазької селищної ради об`єднаної територіальної громади «Про визнання незаконними та скасування рішень», позовні вимоги [PERSON] задоволені, рішення Нововодолазької селищної ради об`єднаної територіальної громади про відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою для відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,25 гектарів, що розташована за адресом: [ADDRESS] ,- та дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність, площею 0,3390 гектарів, що розташована за адресом: [ADDRESS] ,- визнані незаконними та скасовані (т. 1 а. с. 47 - 49). Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.06.2020 року по справі з єдиним унікальним № 520/9910/19 за апеляційною скаргою Нововодолазької селищної ради об`єднаної територіальної громади на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 року по справі за позовом [PERSON] до Нововодолазької селищної ради об`єднаної територіальної громади «Про визнання незаконними та скасування рішень» апеляційну скаргу задоволено частково, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 року скасовано та прийнято нове, яким Нововодолазьку селищну раду об`єднаної територіальної громади зобов`язано повторно розглянути заяви [PERSON] про надання дозволів на розробку проектів землеустрою для відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,25 гектарів, що розташована за адресом: [ADDRESS] ,- та дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність, площею 0,3390 гектарів, що розташована за адресом: [ADDRESS] (т. 1 а. с. 138 - 144). Отже, наведені письмові докази не містять явних суперечностей та очевидних ознак підробки, відповідають критеріям належності, достовірності, допустимості, достатності та взаємозв`язку у їх сукупності, враховуються судом у їх повному обсязі та доводять, що: 1.земельні ділянки, право на які за набувальною давністю прохає визнати позивач, перебувають в комунальній власності Нововодолазької селищної ради й права третіх осіб на них відсутні; 2.позивач звертався до відповідача із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту відведення щодо виділення цих земельних ділянок у приватну власність, проте у її задоволенні було відмовлено відповідним рішенням органу місцевого самоврядування; 3.зазначене рішення Нововодолазької селищної ради об`єднаної територіальної громади було оскаржено [PERSON] до суду адміністративної юрисдикції, який зобов`язав відповідача у цій справі повторно розглянути заяви [PERSON] про надання дозволів на розробку проектів землеустрою для відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,25 гектарів, що розташована за адресом: [ADDRESS] ,- та дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність, площею 0,3390 гектарів, що розташована за адресом: [ADDRESS] ; 4.на слідки виконання вказаного судового рішення на цей час суду не відомі. Відповідно до письмових пояснень [PERSON] , яка проживає за адресом: [ADDRESS] ,- спірною земельною ділянкою з 1980 року користувалася [PERSON] , а після її смерті онуки тої - [PERSON] і [PERSON] . Вказані пояснення підписані також [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а. с. 123). Незважаючи на те, що наведені письмові пояснення наявні в матеріалах справи, суд не бере їх до уваги та не покладається на них під час ухвалення свого рішення, виходячи з того, що чинне цивільне процесуальне законодавство України, яке, зокрема, складається й з Цивільного процесуального кодексу України тощо, у своїй статті 1 обумовлює, що саме цей кодекс встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Відтак, згідно із частиною 2 статті 76 цивільного процесуального кодифікованого закону України, доказами є: письмові, речові і електронні документи, висновки експерта та показання свідків. Наведене дає підстави зробити висновок про те, що показання свідків та письмові докази - це різні за правовим навантаження види доказів. При цьому, свідок відповідно до положення частини 4 статті 91 Цивільного процесуального кодексу України попереджається судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду. Вказані особи до суду не з`являлись, заяв від учасників справи про їх виклик не надходило й про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України не попереджались, а тому це є суттєвим обмеженням задля використання зазначених письмових пояснень в суді у виді відповідного доказу. Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями), Земельного кодексу України № 2768-ІІІ від 25.10.2001 року (із змінами та доповненнями), постановами Великої Палати Верховного Суду, прийнятими 14.05.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) та 15.05.2019 року в справі з єдиним унікальним № 729/608/17 (провадження № 14-648цс18), а також постановами Верховного Суду, прийнятими 01.08.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), 10.06.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 373/43/20 (провадження № 61-16523св20) і 08.04.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 179/2006/19 (провадження № 61-15702св20). Отже, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 року у справі № 9-зп). Частина 2 статті 129 Основного Закону нашої держави визначає засади судочинства, однією з яких (пункт 3 вказаної частини) є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Цивільний кодекс України у своїх статтях 1 та 2 регламентує, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, якими є фізичні та юридичні особи. За змістом статей 15 і 16 цього кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема, є: справедливість, добросовісність та розумність. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу. Розв`язуючи спір, суд виходить з того, що його правове регулювання здійснюється як нормами чинного міжнародного, так і національного законодавства з огляду на зміст статті 9 Конституції України, яка мовить про те, що міжнародні договори, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. Відтак, ураховуючи зміст наведеної конституційної норми права однією із складових національної правової системи є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, учинена 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі і ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, разом із Протоколами до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, зокрема, статті 1 Першого проколу, якою закріплені основоположні принципи захисту права власності. Вказана норма міжнародної конвенції передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. На рівні національного законодавства основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визначення й захисту усіх форм власності, закріплені в Конституції України, яка у своїх частинах 1, 2 та 4 статті 13 й частині 2 статті 14 гарантує, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності які рівні перед законом. Право власності на землю гарантується, воно набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. У свою чергу й стаття 41 Основного Закону нашої держави наголошує на тому, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Частиною 1 статті 316, статтею 328 та частинами 1 і 2 статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, й власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Крім того, положення частини 1 статті 317 наведеного кодексу обумовлюють, що зміст права власності включає право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Також, частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Отже, як норма статті 41 Конституції України, так і частини 1 статті 321 цивільного кодифікованого акту України закріплюють непорушність права власності та передбачають заборону на протиправне позбавлення цього права чи обмеження у його здійсненні. Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частинами 2 та 4 статті 373 цього ж кодексу констатовано, що право власності на землю гарантується Конституцією України, набувається і здійснюється відповідно до закону й власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Відповідно до змісту частин 1 і 2 статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватись і розпоряджатись земельними ділянками, яке набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. При цьому як роз`яснюють частини 1 та 2 стаття 116 й пункти «а» і «б» частини 1 статті 90 зазначеного кодексу, громадяни набувають права власності земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом , шляхом передачі земельних ділянок у власність, а власники земельних ділянок мають право передавати її в оренду, заставу, спадщину, самостійно господарювати на землі. Відтак, право власності, зокрема й на землю, належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Серед переліку відповідних правових підстав набуття права власності чинне цивільне законодавство виокремлює таку як набувальна давність. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у законі. Тобто, обставини, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені статтею 344 Цивільного кодексу України, частина 1 та 4 якої передбачають, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий аналіз наведених вище норм права дає підстави зробить висновок про те, що набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю можливе лише за наявності у своїй сукупності всіх наступних обставин, викладених у частині 1 статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: -наявності суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; -законності об`єкта володіння; -добросовісності заволодіння чужим майном; -відкритості володіння; -безперервності володіння; -спливу установлених строків володіння; -відсутності норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Висновки про особливості набуття права власності на майно у такий спосіб, як набувальна давність, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду, прийнятій 14.05.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю тільки, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Іншими словами, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Аналогічних за своїм правовим навантаженням висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові, прийнятій 14.05.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Окрім того, відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий (безхазяйна річ), або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду, прийнятій 01.08.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18). Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Отже, можна мовити про те, що володіння є відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Крім того, відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння майном, а якщо володілець заволодів ним на підставі певного договору з його власником, то такий строк обчислюється з моменту спливу строку позовної давності. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 Цивільного кодексу України). Також не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 вищезазначеної статті). Також, не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Відтак, застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент заволодіння чужою річчю, бо право власності у володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від колишнього власника, тобто позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власник, так як у такої особи право на чуже майно має похідний та обмежений характер. Таким чином, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення. Тягар доказування при набувальній давності, виходячи зі змісту статті 344 Цивільного кодексу України, лягає на позивача. До такого висновку дійшов Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй Постанові № 2 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», прийнятій 07.02.2014 року, від яких до цього часу не відступив Верховний Суд у своїй правозастосовній практиці, що свідчить про обов`язковість її застосування судом першої інстанції під час ухвалення свого рішення. Окрім наведеного, слід ураховувати, що для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. Порядок набуття громадянами права власності на земельну ділянку встановлений Земельним кодексом України, який у статті 118 передбачає, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, обумовлених цією статтею, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. За змістом положення вказаною вище статті вирішення питання щодо передачі земельних ділянок у власність або в користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Зокрема, сільські, селищні, міські ради згідно зі статтею 12 Земельного кодексу України передають земельні ділянки у власність або в користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до положень, закріплених статтею 119 цього кодексу, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених Земельним кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим кодексом. Велика Палати Верховного Суду у своїй Постанові, прийнятій 15.05.2019 року в справі з єдиним унікальним № 729/608/17 (провадження № 14-648цс18) зробила висновок про те, що умовами набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування земельною ділянкою, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 15 років; 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; 3) безперервність користування протягом 15 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на цю земельну ділянку. Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. Відтак, як визначено у частині 1 статті 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Одночасно із цим, положеннями частин 1, 2 та 5 статті 11 цього ж кодексу передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з договорів та інших правочинів. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. При цьому норма права, що міститься у частині 1 статті 12 й частині 1 статті 13 зазначеного вище нормативно-правового акту, роз`яснює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Також, у відповідності із змістом частини 1 статті 15, частини 1 й пункту 3 абзацу 1 частини 2 статті 16, а також частини 1 статті 20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона здійснює на свій розсуд. Зазначені норми кореспондують із приписами частини 1 статті 4, частини 1 статті 5 й частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, які суд захищає, здійснюючи правосуддя, з метою ефективного їх захисту у спосіб, визначений законом або договором. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких він звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити його поновлення. Позивач просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на земельні ділянки, площами 0,25 і 0,3390 гектарів, які знаходяться за адресом: [ADDRESS] ,- для ведення особистого селянського господарства та для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та які перебувають у комунальній власності. На виконання вимог чинного законодавства України він звертався до відповідача із заявами про надання йому цих ділянок у власність, проте у задоволенні їх йому відмовлено й цю відмову та протиправність дій відповідача було оспорено позивачем в порядку адміністративного судочинства. Проте, орган місцевого самоврядування все ж таки не надав дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення та передачі позивачу у власність спірних земельних ділянок, законний власник не визнає факту добросовісності користування ними позивачем, що є необхідною умовою для визнання права власності за набувальною давністю, а тому відсутні правові підстави для задоволення заявлених [PERSON] позовних вимог. Тобто, при бажанні набути право власності на земельну ділянку, яка перебуває у комунальній чи державній власності, не має значення, що особа відкрито та добросовісно нею користувалася 15 і більше років, якщо проти цього заперечує її власник. Про таке чітко та безумовно вказує Верховний Суд у своїй правозастосовній практиці, викладеній як найвищим судом у системі судоустрою України, що, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: в постанові Верховного суду, прийнятій 10.06.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 373/43/20 (провадження № 61-16523св20) та 08.04.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 179/2006/19 (провадження № 61-15702св20). Відтак, за положеннями статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших прав, визначених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до її статті 13 повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Натомість володілець майна, який вважає себе власником за правилом набувальної давності повинен довести таке беззаперечне право судові. Оскільки позивач таке право у процесуальний спосіб не довів, то з огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і безпосередньо досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача та не можливість задоволення його позову шляхом визнати за ним права власності за давністю користування на земельну ділянку, площею 0,25 гектарів, яка розташована за адресом: [ADDRESS] ,- для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та на земельну ділянку, площею 0,3390 гектарів, яка розташована за адресом: [ADDRESS] ,- для ведення особистого селянського господарства. Ухвалюючи рішення, суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04). Також, зважаючи на те, що за змістом частини 1 та 2 стаття 116 й пункти «а» і «б» частини 1 статті 90 Земельного кодексу України громадяни набувають права власності земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, з огляду на те, що право комунальної власності на рухоме та нерухоме майно належить територіальним громадам, зокрема, селищ, ураховуючи припис статті 172 Цивільного кодексу України про те, що територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та покладаючись на частину 3 статті 8 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» № 157-VIII від 05.02.2015 року (із змінами та доповненнями) щодо того, що об`єднана територіальна громада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків територіальних громад, що об`єдналися, з дня набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною такою об`єднаною територіальною громадою , то суд вважає, що до участі у справі залучений належний відповідач. Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не вимагає компенсації (відшкодування) понесених ним і документально підтверджених судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed