Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

04.02.2020 [PERSON] звернулась до Погребищенського районного суду Вінницької області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Погребищенська міська рада Вінницької області, про розірвання шлюбу та усунення перешкод у здійсненні права користування житлом. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] є власницею житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] . 11.12.2003 Відділом реєстрації актів громадянського стану Погребищенського районного управління юстиції Вінницької області був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем, про що був вчинений актовий запис №70. Після реєстрації шлюбу відповідач [PERSON] став проживав та зареєструвався у житловому будинку позивачки, що розташований по [ADDRESS] , де вони спільно проживали до 2017 року. Однак з 2017 року шлюбні відносини між сторонами припинені, вони проживають окремо, спільне господарство не ведуть та спільним побутом не пов`язані. Відповідач має нову сім`ю, з якою і проживає. Незважаючи на це відповідач [PERSON] в добровільному порядку відмовляється розривати шлюб та зніматись з реєстраційного обліку за вказаною вище адресою, чим створює позивачці перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні нерухомим майном, так як вона вимушена нести додаткові витрати зі сплати за використання електричної енергії та побутового газу, не може отримати соціальних пільг. З огляду на зазначене позивачка просить розірвати шлюб між нею та [PERSON] , зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Погребищенського районного управління юстиції Вінницької області 11.12.2003, актовий запис №70, та усунути їй перешкоди у здійсненні нею користування та розпорядження належним їй на праві власності житловим будинком по [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] особою, що втратила право користування зазначеним житловим будинком. Ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 10.02.2020 позовна заява була залишена без руху для виправлення вказаних у ній недоліків. Ухвалою суду від 25.02.2020 відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04.06.2020 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Погребищенська міська рада Вінницької області, про розірвання шлюбу та усунення перешкод у здійсненні права користування житлом, були роз`єднані та виділені у самостійні провадження. Ухвалою суду від 20.07.2020 було задоволено клопотання представника відповідача та витребувано із Погребищенської державної нотаріальної контори копії документів, що стали підставою для вчинення нотаріальних дій щодо посвідчення договору купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку, що по [ADDRESS] . 27.07.2020 із Погребищенської державної нотаріальної контори надійшла відповідь, що виконати ухвалу суду немає можливості, оскільки договір купівлі-продажу вищезазначеного нерухомого майна знаходиться у Державному архіві Вінницької області. Ухвалою суду від 25.11.2020 витребувано із Державному архіві Вінницької області копії документів, що стали підставою для вчинення нотаріальних дій щодо посвідчення договору купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку, що по [ADDRESS] . 28.12.2020 на виконання ухвали суду від 25.11.2020 надійшла копія договору купівлі-продажу. Ухвалою суду від 12.01.2021 підготовче судове засідання закрито, справа призначена до розгляду по суті. Представник позивача - адвокат Скрицький Р. Л. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив усунути перешкоди [PERSON] у здійсненні нею користування та розпорядження належним їй на праві власності житловим будинком, що по [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] особою, що втратила право користування зазначеним житловим будинком. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Царківський О. Ю. проти задоволення позовних вимог заперечили, вважаючи, що житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому відповідач [PERSON] вказав, що спірний житловий будинок він купував разом з позивачкою під час шлюбу - 27.01.2004. Згодом він його перебудував, зробив забор. В 2018 році [PERSON] поміняла замки, тому він змушений був ночувати у літній кухні. В будинку залишилися його особисті речі, одяг. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що знає сім`ю [PERSON] . Спірний будинок вони купували разом. Відповідач [PERSON] добудував веранду, кімнату, душ, зробив забор. З 2017 року [PERSON] у будинку не проживає. З`ясувавши позиції сторін, заслухавши свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 11.12.2003 Відділом реєстрації актів громадянського стану Погребищенського районного управління юстиції Вінницької області був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що був вчинений актовий запис №70 (а. с. 9). 27.01.2004 під час спільного проживання у шлюбі, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, за ціною 13147 грн., було придбано - Ѕ частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, розташованого в [ADDRESS] . Право власності на даний будинок оформлено на [PERSON] (а. с. 10, 63). Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно зі ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] був придбаний в період перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, а тому є спільною-сумісною власністю подружжя. Суд відхиляє доводи позивачки про те, що будинок не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки хоч і придбаний під час шлюбу, але за її особисті кошти, оскільки належних доказів на підтвердження цього твердження вона не надала. Надана позивачкою нотаріально засвідчена заява від 25.11.2003, згідно з якою попередній власник будинку [PERSON] отримав від [PERSON] завдаток в розмірі 3000 грн. за будинок, що знаходиться по [ADDRESS] (а. с. 37), належним доказом придбання будинку позивачкою бути не може, оскільки лише підтверджує намір позивачки придбати спірний будинок, однак не є доказом його придбання за особисті кошти позивачки, тим паче, що, як вбачається з самого договору купівлі-продажу, житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] був придбаний за значно вищою ціною - 13147 грн. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що [PERSON] хоч і не проживає за адресою: [ADDRESS] , але зважаючи на те, що доказів належності спірного житлового будинку на праві особистої власності, а не спільної сумісної, позивачка суду не надала, суд вважає, що підстави для визнання [PERSON] , в порядку ч. 2 ст.405 ЦК України, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] відсутні, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed