Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

02 серпня 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав, відносно неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менш 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. В позовній заяві зазначено, що 15 березня 2005 року сторони зареєстрували шлюб, який 27 грудня 2006 року рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці було розірвано. Від даного шлюбу мають дитину - доньку [PERSON], [INFO]. З моменту розірвання шлюбу відповідач проживає окремо та з 2007 року має іншу сім'ю. З моменту розірвання шлюбу по 2013 рік [PERSON] частково допомагав матеріально утримувати спільну дитину шляхом перерахування на картковий рахунок коштів. В 2013 році позивач втратила платіжну картку, відновити її не змогла та з того часу [PERSON] перестала отримувати будь-яку матеріальну допомогу від відповідача на утримання доньки. На телефонні дзвінки та СМС повідомлення [PERSON] не відповідає. Відповідач не виконує покладених на нього батьківських обов'язків, не приймає матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні доньки, не цікавиться її здоров'ям, моральним та духовним розвитком. З огляду на зазначене вище, позивач звернулась до суду з даною позовною заявою. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] вимоги позову підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні вимоги позову визнали частково та зазначили, що не заперечують щодо стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку. Однак, заперечували щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON], мотивуючи це тим, що відповідач бажає спілкуватись зі своєю донькою та надавати кошти на її утримання, та вважає що позбавлення батьківських прав буде дуже жорстким покаранням для нього. Представник органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб Служба у справах дітей Вінницької міської ради до судового засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку. На адресу суду від представника Служби у справах дітей Вінницької міської ради Марценюк Л.Є. надійшла заява, у якій просить суд розгляд справи проводити за її відсутності та зазначила, що підтримує висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] Суд, вислухавши пояснення позивача та відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, надавши належну оцінку усім доказам, що є у справі, дійшов висновку про часткове задоволення вимог позовної заяви з наступних підстав. Як було встановлено судом, що рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 25 грудня 2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 15 березня 2005 року у Вінницькому міськвідділі РАГС, актовий запис № 463, розірвано (а.с. 9). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], видане 27 травня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, [PERSON] народилась [INFO] у м. Вінниці. В графі «батьки» зазначено: батько - [PERSON], мати - [PERSON] (а.с. 7). 07 серпня 2014 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області. Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу зазначено «[PERSON]» (а.с. 12). Згідно довідки № 3576 від 26 серпня 2015 року, видана ТОВ «ЖЕО», [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Разом з позивачем за зазначеною вище адресою проживає її донька [PERSON], [INFO] (а.с. 8). Положеннями ч. 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини (прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і підписаної Українською РСР 21 лютого 1990 року та ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частинами 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України закріплено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. В роз'ясненнях, що містяться в пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного кодексу України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до довідки від 17 серпня 2015 року, видана дошкільним навчальним закладом № 13, [PERSON], [INFO], відвідувала ДНЗ № 13 з 15 лютого 2010 року по 31 серпня 2011 року. За цей період вихованням дитини займалися мати [PERSON] та бабуся. За весь період перебування дитини в дитячому садку вихователі батька дівчинки не бачили, на батьківські збори він не з'являвся, не цікавився здоров'ям та розвитком дитини (а.с. 13). [PERSON], [INFO], навчалась у закладі «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 16 Вінницької міської ради» протягом чотирьох років. Вихованням дитини займалась мати [PERSON] та бабуся [PERSON] Мати, протягом навчання в початковій школі, приймала активну участь в житті класу, регулярно відвідувала батьківські збори, цікавилась успіхами своєї доньки. Батько учениці, [PERSON], не приймав участі в навчанні та вихованні дитини, жодного разу школу не відвідував (а.с. 14). Як вбачається з характеристики [PERSON], [INFO], учениці 6-А класу закладу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 3 ім. М. Коцюбинського Вінницької міської ради», остання навчається в даній школі з п'ятого класу. Мати приділяє належну увагу вихованню дитини. Батько не приділяв уваги навчанню та вихованню дочки (а.с. 15). Згідно акту № 2190, складеного мешканцями будинку [ADDRESS], [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] з неповнолітньою донькою [PERSON], [INFO]. На протязі п'яти років [PERSON] за вказаною вище адресою проживає з чоловіком [PERSON], доглядає та виховує дитину разом з ним. Батька дитини [PERSON] не бачили на протязі 8 років, останній участі у вихованні дитини не приймає (а.с. 16). Відповідно до ч. 1 ст. 50 та ст. 63 ЦПК України, свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. В судовому засіданні, за клопотанням представника позивача, було допитано свідків - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч. 5 ст. 180 ЦПК України, свідки попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і відмову від давання показань. Допитані свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], надаючи свої показання зазначили, що [PERSON] у житті дитини участі не приймає, на святах його не бачили, матеріальної допомоги на утримання доньки не надає. Показання свідків суд розцінює критично, оскільки свідки [PERSON] та [PERSON] про обставини спілкування дитини і батька знають зі слів позивача, а свідок [PERSON] є батьком позивача, тому свідки з об'єктивних причин не дали і не можуть дати пояснення стосовно дійсних стосунків і почуттів між батьком та дитиною та надані пояснення не свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини в розумінні ч. 1 ст. 164 СК України. Також у судовому засіданні був допитаний у якості свідка [PERSON], який у своїх поясненнях зазначив, що [PERSON] любить свою доньку та цікавиться її життям та здоров'ям, неодноразово передавав через нього подарунки для своєї доньки. Те що відповідачем передавались подарунки для доньки також підтвердила позивач у судовому засіданні. Відповідно до ч.ч. 4 та 5 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Статтею 150 СК України закріплені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, де зазначено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 12 жовтня 2016 року № 01-00-011-33849, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає доцільним позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON], [INFO] (а.с. 52-53). Згідно ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд критично оцінює висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON], [INFO], оскільки зазначений висновок не мотивований та не містить достатнього обґрунтування, на підставі чого орган опіки та піклування приходить до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], так як у самому висновку містяться тільки пояснення та відношення сторін до даної ситуації. У судовому засіданні встановлено, зокрема, визнавав сам відповідач, що належним чином не приділяв уваги вихованню доньки, рідко бачився з нею, а відтак, дитина швидко прилаштовується і звикає до тих людей, які оточують її і найбільше проводять із нею часу. Суд вважає, що позбавлення батьківських прав [PERSON] не буде здійснено в інтересах дитини. Як вбачається з виписок за картковим рахунком клієнта за період з 2011 року по 2016 рік, [PERSON] поповнює картку готівкою, яка була відкрита ним для перерахунку коштів на утримання доньки [PERSON] (а.с. 71-81). У судовому засіданні позивачем не заперечувався той факт, що відповідачем перераховувались кошти на утримання доньки та останні отримувались [PERSON], однак картка, на яку здійснювався перерахунок, була втрачена позивачем. Залишок на картковому рахунку становить 17 390 грн. 61 коп. Суд також приймає до уваги твердження позивача про те, що картковий рахунок відкрито на ім'я відповідача і користування позивачем вказаним рахунком створює певні перешкоди, оскільки вона не є його власником і до втрати картки остання ним користувалась. Окрім того суд звертає увагу на те, що відповідач як власник рахунку, ним не користувався, окрім як поповненням його готівковими коштами. Згідно статті 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до статті 153 Сімейного кодексу України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. В частинах 1, 3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і підписаної Українською РСР 21 лютого 1990 року та ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) закріплено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. З матеріалів позовної заяви та з пояснень позивача в судовому засіданні вбачається, що підставами для позбавлення відповідача батьківських прав позивач зазначає те, що він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, не цікавиться розвитком дитини, не підтримує з нею ніяких стосунків, усунувся від допомоги при вихованні та утриманні дитини. Однак, у матеріалах справи відсутні беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов'язками відповідачем, які б свідчили про його ухилення від виховання дитини. Крім того, суд зазначає, що згідно з принципом 6 Декларації прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїм батьком. Також, слід враховувати той факт, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Так, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, та те, що батько має бажання спілкуватись з дитиноюсуд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON], [INFO]. Що стосується стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON], то суд задовольняючи зазначену вимогу позову виходив з наступного. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною третьою статті 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. [PERSON] являється батьком ще двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження, які містяться у матеріалах цивільної справи (а.с. 82-83). Частиною 4 статті 174 ЦПК України встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов у частині стягнення з нього аліментів на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] визнав у повному обсязі. З огляду на зазначене вище, суд приймає заяву відповідача [PERSON] про визнання позову щодо стягнення з нього аліментів, оскільки вона не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням обставин справи, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] необхідно присудити аліменти у розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого чинним законодавством для дітей відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову у частині позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо дитини [PERSON], [INFO], понесені позивачем витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору за подачу позову про стягнення аліментів, судовий збір слід стягнути з відповідача в розмірі 551 грн. 20 коп. в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial