Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-18 00:00:00

03.09.2020 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. 14.09.2020 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. 24.12.2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті в судове засідання. У позові (а.с.1-6) позивач послався на те, що він на підставі строкового договору працював у різні часи, у тому числі на протязі 2018-2020 років, на посаді вихователя КЗ «Гуляйпільська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат». В березні 2020 року відповідач звернувся зі до керівництва КЗ «Гуляйпільська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» щодо можливої неналежної його поведінки по відношенню до учениці [PERSON] . Також [PERSON] подав заяву до Токмацької місцевої прокуратури, відповідно до якої звинуватив його у використанні службового становища з метою вчинення розпусних дій з неповнолітніми ученицями. Вказані заяви стали підставою для проведення перевірки відносно нього керівництвом КЗ «Гуляйпільська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат», а також проведення досудового розслідування Гуляйпільським ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області. Керівництвом КЗ «Гуляйпільська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» за результатами розгляду звернення [PERSON] надано відповідь про відсутність підстав для проведення службового розслідування відносно нього, оскільки факти, викладені у заяві не підтверджуються. Будь-яких негативних проявів при виконання ним службових обов`язків, у тому числі по відношенню до вихованців, не виявлено. За результатами проведення досудового розслідування Гуляйпільським ВП прийнято рішення про закриття кримінального провадження, оскільки факти, викладені у заяві [PERSON] , не знайшли свого підтвердження. Таким чином, [PERSON] , маючи особисту неприязнь до нього, обмовив його з метою побудови негативного відношення до нього як до вихователя школи як зі сторони дітей, так і колег та знайомих, які допитувалися у ході цих перевірок. За результатами розгляду Гуляйпільським ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області його звернення від 21.04.2020 року щодо безпідставного звинувачення [PERSON] у педофілії відносно вихованців шкоди інтернату, йому рекомендовано звернутися до суду за захистом порушених прав. Так, інформація щодо нього була поширена відповідачем шляхом направлення відповідних заяв до керівництва КЗ «Гуляйпільська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» в якій він працює вихователем, так і до прокуратури, щоб створити образ педофіла. Внаслідок чого, інформація, яка порочить його, стала відомою колегам, учням, керівництву школи, співробітникам правоохоронних органів. Також зазначена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності, що підтверджено результатами розгляду заяв [PERSON] керівництвом КЗ «Гуляйпільська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» та матеріалами кримінального провадження Гуляйпільського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області. Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до нього, що в свою чергу впливає на зниження цінності його особи. Також поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку його особи в очах оточуючих, порушивши його честь, оскільки професія вихователя є соціально важливою, передбачає безперервний належний процес виховання дітей та взаємодії з ними. Враховуючи вищевикладене, вважає, що поширенням недостовірної інформації щодо нього, відповідачем завдано шкоди його немайновим інтересам, порушивши його гідність, честь та ділову репутацію. Внаслідок окреслених порушень прав, в порядку ст.23 ЦК України, він має право на відшкодування моральної шкоди. Відповідно до п.4 ч.2 ст.23 ЦК України та п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» приниження честі та гідності й ділової репутації фізичної особи внаслідок протиправних дій саме по собі є моральною шкодою. Разом з тим вважає, що сума у 12000 грн. для відшкодування його душевних страждань є розумною та справедливою. Так, на протязі 2-х місяців доки тривали перевірки щодо мене, які підтвердили мою гідну репутацію, я перебував у постійному стресі, оскільки тема педофілії, у чому його фактично звинуватив [PERSON] , для мене як для вихователя, який постійно спілкується з дітьми, своїм прикладом, своєю поведінкою формує належний соціальний психотип дитини, є шокуючою. Незважаючи на абсурдність таких заяв, він переживав сильне емоційне напруження, яке завдало значної моральної шкоди. Прохав визнати недостовірною інформацію, поширену [PERSON] щодо [PERSON] , стягнути з [PERSON] на його користь моральну шкоду у розмірі 12000 грн. та понесені витрати у вигляді судового збору у сумі 2102 грн. 25.11.2020 року до суду звернувся відповідач з відзивом на позов, в якому посилався на те, що 13.03.2020 року він звернувся з заявою до директора КЗ «Гуляйпільська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» з вимогою призначити службову перевірку дій [PERSON] до неповнолітніх учеників школи-інтернат та випадки відпрашування дітей із занять до нього додому. Крім цього, він звернувся із заявою до Токмацької місцевої прокуратури із вимогою провести перевірку відносно вчителя школи-інтернат [PERSON] . Вказані заяви стали підставою для проведення перевірки відносно [PERSON] керівництвом КЗ «Гуляйпільська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат», а також проведення досудового розслідування Гуляйпільським ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області. Керівництвом КЗ «Гуляйпільська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» за результатами розгляду звернення надано відповідь про відсутність підстав для проведення службового розслідування відносно [PERSON] , оскільки факти, викладені у заяві не підтверджуються. За результатами проведення досудового розслідування Гуляйпільським ВП прийнято рішення про закриття кримінального провадження, оскільки відсутній склад кримінального правопорушення. Щодо доводів позивача про поширення відповідачем інформації шляхом направлення відповідних заяв Позивач зазначає, що відповідач поширив відносно нього інформацію шляхом направлення відповідних заяв до КЗ «Гуляйпільська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат», де позивач працює вихователем, та до Токмацької місцевої прокуратури. Вважає, що направлення ним заяв до КЗ «Гуляйпільська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат», де позивач працює вихователем, та направлення заяви до Токмацької місцевої прокуратури щодо проведення перевірки відносно вихователя [PERSON] за ознаками вчинення ним злочину, є реалізація відповідачем конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У позовній заяві позивач зазначає, що відповідач, маючи особисту неприязнь до нього, обмовив його з метою побудови негативного відношення до нього як до вихователя школи як зі сторони дітей, так і колег та знайомих, які допитувалися у ході цих перевірок. Вказані твердження позивача є лише його припущеннями, так як доказів суду щодо поширення інформації серед колег, дітей та знайомих не надано. Інформація, яка була зазначена ним як підстава для проведення перевірки як КЗ «Гуляйпільська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат», так і Токмацькою місцевою прокуратурою, не знайшла свого підтвердження у ході документальної перевірки. Тому, результати перевірки самі по собі свідчать про недостовірність інформації, а отже, спосіб захисту позивача є не ефективним. Невірно обраний спосіб захисту є підставою для залишення позовної заяви без задоволення. Прохав відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с.36-42). 18.01.2021\~року до\~суду звернувся\~позивач з\~відповіддю на\~відзив,\~в якій\~посилався на\~те,\~що [PERSON] \~не надавши\~належних підстав,\~тільки написав\~заяву до\~школи,\~чим спричинив\~дуже неприємну\~бесіду мене\~як вихователя\~з адміністрацією\~закладу,\~спричинивши душевні\~страждання та\~переживання.\~На території\~закладу знаходиться\~медичний пункт.\~Після розмови\~з адміністрацією\~закладу у\~мене розболілась\~голова і\~підвищився тиск,\~в медичному\~пункті мені\~виміряли тиск\~та дали\~таблетки від\~головного болю\~та тиску.\~Тому що\~він страждає\~на підвищений\~тиск і\~стояв на\~обліку з\~гіпертонією.\~Вважає,\~що [PERSON] \~навмисно написав\~заяву до\~школи маючи\~особисту неприязнь\~до нього\~як до\~людини в\~цілому.\~Тобто відповідач\~навмисно вимагав відсторонити його від роботи в школі, щоб дискредитувати його як педагогічного працівника. Крім того відповідач звернувся зі скаргою до Токмацької місцевої прокуратури для досудового розслідування. Отже з вищесказаного відповідач конкретно звинуватив його у кримінальному злочині, чим хотів заподіяти йому матеріальної та моральної шкоди. Заява до прокуратури має одну мету, а саме [PERSON] хотів навмисно притягнути його до кримінального злочину, якого він не вчиняв. Відповідач прекрасно розумів, коли відправляв заяву до прокуратури, що прокуратура не має повноважень проводити такі перевірки по Закону, а тільки може перевіряти в рамках розслідування злочину поліцією, тому свідомо писав про злочин саме з мого боку. З цього випливає, що не діждавшись відповіді на заву у відведений законом термін [PERSON] свідомо подав заяву до місцевої прокуратури. Що в свою чергу вказує на навмисне обвинувачення у кримінальному злочині не маючи для цього підстав, тобто розуміючи цілком відповідальність за надавання навмисно неправдивої інформації шляхом наклепу. Після цього до нього до школи приїжджала поліція, що бачили діти, його запросили до службового автомобіля. Було багато питань від учнів школи. Він як досвідчений педагог з 9 річним стажем роз`яснював та ніяковів перед дітьми, що це непорозуміння, щоб не травмувати їхню дитячу психіку в рамках якого кримінального впровадження його допитують. Після цього у нього вдома трапився нервовий зрив і в усній бесіді свого сімейного лікаря він порекомендував пройти курс заспокійливих ліків, крім цього при слуханні відчувалася аритмія, тому він 21 день приймав заспокійливі ліки Біфрен та Магній В6 для нормального самопочуття і подальшого виконання своїх професійних обов`язків. Під час досудового розслідування поліцією було опитано директора школи, завуча школи з навчальної частини, завуча школи з виховної роботи, вихователів та медичний персонал закладу. Своїми діями відповідач не міг не знати, що кримінальне провадження має істотно опитати свідків та вказаних ним неправдивих свідчень. Отже єдиною метою відповідача було знищити його як педагога та людину в цілому шляхом обрехування, наклепу та дачі неправдивих свідчень. Майже місяць йшло кримінальне провадження, було опитано багато людей сусіди, знайомі. Він місяць ловив неприємні погляди, роз`яснював колегам та знайомим, що це непорозуміння. Приймав ліки, не спав ночами, у нього мені під очима з`явилися темні круги. Коли справа була закритою у зв`язку з відсутністю кримінального злочину, він подав до поліції заяву, де вони провели службову перевірку і рекомендували звернутися до суду. Це були самі жахливі два місяці у моєму житті. Відповідач прекрасно усвідомлював, що позивач є публічною особою та активним громадським діячем, а саме він є членом Громадського об`єднання Інтеграція і розвиток, активним учасником затвердження в міську ОТГ бюджету участі, членом громадського формування Гуляйпільська народна дружина, кандидатом в депутати в міську раду від Радикальна партія та активним учасником у житті міста. В 2014 році активний учасник Революції Гідності, під час анексії Криму Росією був призваний до збройних сил та працював в Гуляйпільському військовому комісаріаті солдатом в відділі офіцерів запасу та кадрів. Тобто [PERSON] прекрасно усвідомлюючи його публічність, вирішив завдати йому як моральної, так матеріальної шкоди шляхом незаконного та завідомо неправдивих повідомлень щоб знищити його як особистість. Відповідач, усвідомлюючи свою незаконну діяльність, має понести в повній мірі судові витрати. Уже майже рік мине з моменту наклепу на його честь та гідність і ділову репутацію, де й досі він переживає душевні страждання через вчинені відповідачем протиправні дії. Вважає що,\~якщо відповідач\~не визнає\~його вимог,\~значить не\~має каяття\~та совісті\~у вчиненні\~злочину.\~Отже,\~вважає за\~необхідне не\~тільки не\~залишити,\~а збільшити\~матеріальні претензії\~до відповідача\~та повною\~мірою задовольнити\~позивні вимоги (а.с.56-60). В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, які наведені в ньому, прохав позов задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позов, прохав відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] в м. Гуляйполе Запорізької області народився позивач у справі [PERSON] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] від 14.06.1996 року (а.с.7-8). З 10.10.2019 року позивач [PERSON] прийнятий на роботу на посаду вихователя КЗ «Гуляйпільська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» по строковому трудовому договору, що підтверджується копією трудової книжки та витягом з наказу №139-К від 09.10.2020 року (а.с.10-15). 16.03.2020 року відповідач [PERSON] звернувся з заявою до директора КЗ «Гуляйпільська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» з вимогою призначити службову перевірку дій [PERSON] щодо неповнолітніх учнів школи-інтернат. Відповідно до повідомлення директора КЗ «Гуляйпільська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» Столяренка С.А. від 08.12.2020 року встановлено, що 16.03.2020 року [PERSON] звертався з заявою про призначення службової перевірки відносно [PERSON] . Оскільки факти, які були викладені у заяві стосувалися періоду, що перевищує календарний місяць з дати можливого вчинення порушення трудового законодавства працівником закладу, та інформація, яка була викладена у заяві [PERSON] , не містила фактичних даних, які можна перевірити, у відповідності до ст.148 КЗпП України та Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та осіб, які для цілей Закону України «Про запобігання корупції» прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, який затверджений ПКМУ від 13.06.2000 року №950, службове розслідування не призначалося. [PERSON] була надана обґрунтована відповідь на заяву про відсутність підстав для проведення службового розслідування (а.с.48). 18.03.2020 року відповідач [PERSON] звернувся з заявою щодо розпусних дій [PERSON] з неповнолітніми ученицями до Токмацької місцевої прокуратури, яка для розгляду направлена до Гуляйпільського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області. 17.04.2020 року на заяву [PERSON] ДОП СП Гуляйпільського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції Нечепорук Є. складено доповідну записку, відповідно до якої перевірку за заявою припинено, звернення рахують таким, що не містить ознак кримінального та адміністративного правопорушення (а.с.31-32). 21.04.2020 року позивач [PERSON] звернувся з заявою щодо безпідставного звинувачення [PERSON] у розпусних діях [PERSON] до Гуляйпільського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області. 28.04.2020 року на заяву [PERSON] ДОП СП Гуляйпільського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції Нечепорук Є. складено доповідну записку, відповідно до якої перевірку за заявою припинено, звернення рахують таким, що не містить ознак кримінального та адміністративного правопорушення (а.с.33-34). Суд, відмовляючи в задоволенні позову, виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін.\~Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.15\~ЦК України\~кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.4 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно ст.277\~ЦК України\~фізична особа,\~особисті немайнові\~права якої\~порушено внаслідок\~поширення про\~неї та\~(або)\~членів її\~сім`ї\~недостовірної інформації,\~має право\~на відповідь,\~а також\~на спростування\~цієї інформації. Спростування\~недостовірної інформації\~здійснюється особою,\~яка поширила\~інформацію. Спростування\~недостовірної інформації\~здійснюється незалежно\~від вини\~особи,\~яка її\~поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Згідно ст.297\~ЦК України\~кожен має\~право на\~повагу до\~його гідності\~та честі.\~Гідність та\~честь фізичної\~особи є\~недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно ч.2 ст.302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. У п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. У п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ вказаної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003(справа про поширення відомостей). У пунктах 18, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Рішенням Конституційного Суду від 10.04.2003 року № 8-рп/2003 встановлено, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 06 жовтня 2015 року). Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, [PERSON] і Гійзельс, [PERSON] , Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Судом встановлено, що до суду звернувся позивач [PERSON] , який працює вихователем КЗ «Гуляйпільська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат», з позовом до відповідача [PERSON] , який звертався з заявами до КЗ «Гуляйпільська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» та Гуляйпільського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області щодо неправомірних на його думку дій позивача щодо неповнолітніх учнів школи, з вимогою в порядку ст.277 ЦК України про визнання недостовірною поширеної відповідачем інформації стосовно нього та стягнення моральної шкоди. \~ \~ \~ \~Суд доходить висновку, що звернення відповідача з заявами до КЗ «Гуляйпільська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» та Гуляйпільського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області щодо неправомірних на його думку дій позивача, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація відповідачем конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Крім того, інформація, яка була зазначена відповідачем, як підстава для проведення перевірки як КЗ «Гуляйпільська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат», так і Гуляйпільським ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області, не знайшла свого підтвердження у ході перевірок. В той час, під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі; вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Суд, вважає, що позивач не надав суду належних та достовірних доказів про поширення відповідачем інформації про позивача, яка за своїм змістом або формою порочить його гідність та честь, так як відповідач звертався з заявами виключно в порядку ст.40 Конституції України. Крім того, так як судом встановлено, що відповідач не порушив особисті немайнові права позивача, то позивач не має права на відшкодування моральної шкоди в порядку ст.23 ЦК України. Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Відповідно до частин 1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, так як безспірних доказів на підтвердження факту поширення відповідачем недостовірної інформації стосовно позивача, внаслідок чого було порушено його особисті немайнові права, позивач не надав, що у силу ст.81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. А тому позов не підлягає задоволенню, як такий, що не підтверджений встановленими обставинами та наданими суду доказами.

Outcome: dismissed