Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

04.06.2019 року позивач звернувся до суду із позовом, який в подальшому був уточнений, по якому просив: - скасувати Рішення державного реєстратора Одеської філії комунального підприємства « Реєстрація нерухомості» Шарандак Ольги Іванівни, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу), індексний номер:43894259 від 06.11.2018 17:02:14 та внесений на його підставі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Запис № 28776669 від 02.11.2018 року про право власності Акціонерного товариства « Укрсоцбанк» на квартиру за адресою: [ADDRESS] . - витребувати квартиру за адресою: [ADDRESS] з володіння [PERSON] на користь [PERSON] . Заявлені вимоги обгрунтовує тим, що 17.07.2008 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та АКІБ « Укрсоцбанк» ( правонаступником якого є АТ « Альфа банк») укладений іпотечний договір, предметом якого була однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , з метою забезпечення виконання позивачем Договору кредиту № 2008/36-20/80 від 18.07.2008 року. Позивач зазначає, що 31.05.2019 року їй стало відомо, що 06.11.2018 року державним реєстратором Одеської філії Комунального підприємства « Реєстрація нерухомості» Шарандак О.І. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу), індексний номер: 43894259 від 06.11.2018 17:02:14, згідно якого право власності на квартиру, що є предметом іпотеки зареєстровано за АТ « Укрсоцбанк». 30.09.2019 року АТ « Укрсоцбанк» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. за р.№1504 здійснив відчуження квартири за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] . Позивач вказує на те, що підставою виникнення права власності на спірну квартиру стало повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, серія та номер: Б18.04/20 видане 24.04.2018 року, видавник ПАТ « Укрсоцбанк», яке ні вона, ні треті особи не отримували тому вважає, що держаний реєстратор Шарандак О.І. прийняла оскаржуване рішення та внесла оскаржуваний напис про право власності АТ « Укрсоцбанк» на квартиру за адресою: [ADDRESS] за відсутності доказів надсилання та отримання позивачем та третіми особами повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки від 24.04.2018 року, як цього вимагає ч.1 ст. 35 Закону України « Про іпотеку» та п.61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Наведені вище обставини стали підставою для звернення до суду із даним позовом. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 17.10.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 22.10.2019 року, залишену без змін постановою Одеського апеляційного суду від 04.03.2021 року, заборонено суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири за адресою: [ADDRESS] .Заборонено Акціонерному товариству « Укрсоцбанк» вчиняти будь-які дії, спрямовані на виселення [PERSON] та членів її родини та перешкоджання їм у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] , вселення, постанову на реєстраційний облік будь-яких інших осіб за адресою спірної квартири, здачу її в оренду, лізинг, укладання, зміну або розірвання договорів із постачальниками комунальних послуг, послуг охорони до набрання законної сили рішенням по цій справі. В судовому засіданні, яке відбулось 12.12.2019 року замінено відповідача АТ « Укрсоцбанк» його правонаступником АТ « Альфа Банк». Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.03.2020 року витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. належним чином завірену копію нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу №1504 від 30.09.2019 року квартири [ADDRESS] . Витребувані докази на адресу суду надійшли 26.05.2020 року. Ухвалою суду від 08.04.2020 року заборонено [PERSON] та будь-яким іншим особам виселяти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з квартири за адресою: [ADDRESS] , а також перешкоджати їй користуватися цією квартирою, до розгляду справи по суті. 25.05.2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого в задоволенні позову просив відмовити, посилаючись на те, що державний реєстратор Шарандак О.І. діяла в межах своїх повноважень та відповідно діючому законодавству та 06.08.2020 року відповідь на пояснення третьої особи щодо позову. Ухвалами Приморського районного суду м. Одеси від 25.05.2020 року, залишеними без змін постановою Одеського апеляційного суду від 02.02.2021 року, скасовано заборону [PERSON] та будь-яким іншим особам виселяти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з квартири за адресою: [ADDRESS] , а також перешкоджати їй користуватися цією квартирою, накладену ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.04.2020 року та скасовано заборону Акціонерному товариству « Укрсоцбанк» вчиняти будь-які дії, спрямовані на виселення [PERSON] та членів її родини та перешкоджання їм у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] , вселення, постанову на реєстраційний облік будь-яких інших осіб за адресою спірної квартири, здачу її в оренду, лізинг, укладання, зміну або розірвання договорів із постачальниками комунальних послуг, послуг охорони, накладену ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.10.2019 року. 30.07.2020 року судом постановлена ухвала, якою витребувано в Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином засвідчену копію реєстраційної справи щодо прийняття державним реєстратором Одеської філії комунального підприємства « Реєстрація нерухомості» Шарандак О.І. рішення про державу реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу) індексний номер: 43894259 від 06.11.2018 17:02:14 про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за АТ « Укрсоцбанк». Витребувані докази на адресу суду надійшли 14.09.2020 року. 16.11.2020 року представник позивача надав до суду письмові пояснення щодо правових позицій Верховного Суду. 25.02.2021 року від представника відповідача АТ « Альфа-Банк» надійшли письмові пояснення. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.02.2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Представник відповідача- АТ « Альфа Банк», [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов не визнали, заперечували проти його задоволення. Треті особи до судового засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення якого повідомлені належним чином. 11.08.2021 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подала до суду клопотання щодо витрат пов`язаних з розглядом справи, відповідно до якого просила стягнути з позивача на користь відповідача [PERSON] витрати пов`язані з розглядом справи на суму 39 000 грн. та 14.08.2021 року пояснення щодо змісту позовних вимог, відповідно до яких в задоволенні позову просила відмовити. 29.11.2021 року представник позивача подав до суду заперечення щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.11.2021 року закрито провадження у справі за позовом [PERSON] до акціонерного товариства «Альфа Банк», [PERSON] , треті особи: державний реєстратор Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Шарандак Ольга Іванівна, [PERSON] про скасування рішення державного реєстратора та витребування майна, в частині вимог щодо витребування 2/3 частин квартири за адресою: [ADDRESS] з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] . До судового засідання, призначеного на 29.11.2021 року з`явився представник позивача, який позов просив задовольнити, відповідач [PERSON] та представник АТ « Альфа-Банк», які заперечували проти задоволення позову. Суд, ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши надані докази, вислухавши пояснення сторін по справі, вважає позов не підлягаючим задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. По справі встановлені наступні фактичні обставини. 17.07.2008 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та АКІБ « Укрсоцбанк» був укладений Іпотечний Договір ( з майновим поручителем), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. за р. № 1271, за умовами якого АКБ « Укрсоцбанк» надав кредит [PERSON] в сумі 44120,37 дол. США, в свою чергу, вона і треті особи, які є співвласниками, передали банку в іпотеку однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] з метою забезпечення виконання умов договору кредиту №2008/36-20/80 від 07.07.2008 року. 06.11.2018 року державним реєстратором Одеської філії Комунального підприємства « Реєстрація нерухомості» Шарандак О.І. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу), індексний номер: 43894259 від 06.11.2018 17:02:14, згідно якого право власності на квартиру, що є предметом іпотеки зареєстровано за АТ « Укрсоцбанк». 30.09.2019 року АТ « Укрсоцбанк» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. за р.№1504 здійснив відчуження квартири за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] . Позивач вважає, що рішення державного реєстратора Шарандак О.І. на підставі якого внесено запис про право власності на предмет іпотеки на квартиру [ADDRESS] за АТ « Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ « Альфа Банк» підлягає скасуванню, оскільки прийнято з порушенням норм чинного законодавства за відсутності доказів вручення позивачу повідомлення про звернення стягнення та яке стало підставою разом з іншими документами: договором про внесення змін серія та номер:1 виданий 22.02.2010, видавник: Приватний нотаріус Трофімець В.В.; Договором кредиту, серія та номер:2008/36-20/80, видавник Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку « Укрсоцбанк» та [PERSON] ; іпотечний договір, серія та номер:1271, виданий 17.07.2008, видавник: Приватний нотаріус Трофімець В.В. для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за відповідачем АТ « Укрсоцбанк». Позивач зазначає, що державний реєстратор діяв в порушення вимог ст. 35 Закону України « Про іпотеку» та п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до ст.. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 1 статті 35 закону України « Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення основного зобов`язанні та або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначений стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 25.11.2015 року № 1127 встановлено, що державна реєстрація права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки також подаються: 1)Копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2)Документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя, у разі коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі. Верховний суд у постанові від 28.07.2021 року по справі № 750/2254/19 ( провадження № 61-6102св21) надав вичерпний висновок стосовно « іпотечного застереження» та повідомлення боржника про намір звернення на предмет іпотеки. В мотивувальній частині даної постанови викладені обставини, що спростовують посилання позивача на неможливість застосування іпотечного застереження, яке викладене в поточному договорі іпотеки з огляду на те, що У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2019 року по справі № 522/24450/14 (провадження № 61-38762св18) вказано, що: «згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року в справі № 750/10129/18 (провадження № 61-4971св20) вказано, що: «пунктом 4.5 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель має право за своїм вибором звернути стягнення на предмет іпотеки в один із таких способів: на підставі рішення суду (підпункт 4.5.1); на підставі виконавчого напису нотаріуса (підпункт 4.5.2); шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (підпункт 4.5.3); шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (підпункт 4.5.4); шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (підпункт 4.5.5). Згідно з частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону України № 800-VI іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Нова редакція статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», що викладена у підпункті 17 пункту 4 розділу ІІІ «Перехідні положення» Закону № 800-VI, не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх. Аналіз наведених норм, як і Закону № 800-VI в цілому, не дає підстав вважати, що із прийняттям названого закону законодавець обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом. Отже, законодавцем визначено як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору. Таким чином, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Посилання в касаційній скарзі на те, що апеляційний суд, на відміну від місцевого суду, безпідставно не врахував правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 199/1276/17 (провадження № 14-486цс18), згідно з яким відсутність укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений іпотечним договором, ненадання такого договору нотаріусу та залишення ним без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, свідчить, що дії приватного нотаріуса щодо реєстрації за іпотекодержателем права власності на спірну квартиру, власником якої залишалася позивач, є незаконними, не заслуговують на увагу, так як в цій постанові та у справі, яка переглядається, встановлено різні фактичні обставини. Зокрема, у справі № 199/1276/17 суди встановили, що в договорі іпотеки відсутнє застереження щодо задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки, тоді як у справі, яка переглядається, в іпотечному договорі міститься відповідне застереження, яке дозволяє іпотекодержателю зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки». Враховучи наведене вище можливо встановити, що договір про іпотеку містить іпотечне застереження на підставі якого банк мав право реєструвати право власності в рахунок погашення заборгованості. З приводу належного повідомлення боржника слід зазначити , що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.09.2020 року по справі № 757/13243/17 ( провадження № 14-711цс19) зазначила наступне. Згідно із частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону). Отже, за змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку». Вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті). Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Прим цьому метою повідомлення іпоекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодержатель фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. У разі направлення іпотекодержателем іпотекодавцю вимоги про усунення порушень основного зобов`язання відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України « Про іпотеку» з одночасним повідомленням про обраний спосіб задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до частини 1 статті 38 Закону України « про іпотеку» ( одним документом) слід виходити з пріоритету дотримання саме частини першої статті 35 Закону України « Про іпотеку». Суд звертає увагу на те, що в іпотечному договорі пунктом 4.5 міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема шляхом можливості набуття ним права власності на предмет іпотеки, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Належним слід вважати надсилання вимоги з додержання встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати таке повідомлення, що було надіслано належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. У пункті 6.2 іпотечного договору сторони домовилися про те, що у випадку якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або зроблені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатись дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення одержувача. Щодо посилань позивача на те, що наявність арештів є перепоною для реєстрації права власності на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу по ст. 36 Закону України «Про іпотеку» слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.06.2021 року по справі № 346/1305/19 ( провадження № 14-181цс20) зазначила, що іпотекодержатель може безперешкодно реалізувати право на задоволення своїх вимог до боржника переважно перед іншими його кредиторами, зокрема, шляхом реєстрації права власності за ним на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України « Про іпотеку». За змістом зазначеного припису пункту 7 частини 4 ст. 24 Закону України № 1952-IVобтяження предмета іпотеки, зареєстровані після державної реєстрації іпотеки за банком або іншою фінансовою установою, не є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержателем та для державної реєстрації за ним ( зокрема і за новим кредитором, який набув прав іпотекодержателя від банку чи іншої фінансової установи) права власності на цей об`єкт…». Враховуючи наведене вище суд вважає, а саме те що посилання позивача на те, що державний реєстратор діяв в порушення вимог ст. 35 Закону України « Про іпотеку» та п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень спростовані матеріалами справи, зокрема тим що сторони в тексті договору іпотеки дійшли згоди щодо « належного повідомлення боржника» та іпотечного застереження, який сторонами не оскаржується суд дійшов висновку, що позовні вимоги не обгрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Розглянувши справу повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено, суд вважає за необхідне в задоволенні позву відмовити за безпідставністю вимог. Представник відповідача [PERSON] подала до суду клопотання щодо витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до якого просила стягнути з позивача на користь відповідача витрати згідно додатку-розрахунку вартості наданих послуг до договору про надання правничої допомоги від 15.05.2021 року № 15/05 та Додатку №1 від 17.11.2020 року до договору про надання правничої допомог № 15/05 від 15.05.2020 року, що складають 39 000 грн., які сплачені [PERSON] згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №36 від 20.05.2020 року на суму 26800 грн. та №53 від 17.11.2020 року на суму 12200 грн. Згідно із ч.1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи належить, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини 3 ст. 141 ЦПК України, враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.3,4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постановах Великої Палати Верховного суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 та Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі № 379/1418/18 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування по справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджену та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Враховуючи наведене вище, співмірність із складністю справи та виконаних адвокатом робіт(наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг; значенням справи для сторони, , суд дійшов до переконання, що представником позивача завищено розмір витрат на професійну правничу допомогу та вважає співмірною суму в розмірі 10 000 грн., які підлягають стягненню із відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved