Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

02 листопада 2015 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом в якому просила визнати недійсними договір дарування житлового будинку та земельних ділянок загальною площею 0, 2029 га. Представник за доручення позивачки обґрунтував позов тим, що 18 жовтня 2012 року за спільною домовленістю між [PERSON] та її племінником - відповідачем [PERSON] останній здійснюватиме за нею довічний догляд за що вона йому подарувала житловий будинок по вул. Хустській, 52 в смт. Міжгіря та дві земельні ділянки загальною площею 0, 2029 га в смт. Міжгірї, згідно договорів дарування від 18.10.2012 року за реєстровими номерами 1248 і 1249 . Посилаючись на те, що на початку 2014 року відповідач припинив забезпечувати її харчуванням, доглядом і піклуватись про неї, що має намір продати вказаний будинок і земельні ділянки, що несе загрозу безповоротної втрати і це їй стало відомо на початку 2015 року, а також, що вона одна проживає у даному будинку та є інвалідом ІІ-ї групи, тому посилаючись на ці обставини та на норму ст. 272 ч. 2 ЦК України просила визнати ці договори дарування недійсними. В суді позивачка та її представник позовні вимоги підтримали повністю. Відповідач та його представник позов заперечили, просили застосувати строки позовної давності. Вислухавши пояснення сторін та їх представників , перевіривши матеріали в справі суд вважає , що позов [PERSON] підлягає до задоволення виходячи з такого. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.01.2012 року [PERSON] належав на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Хустській, 52 в смт. Міжгіря. Також згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК № 030024 від 29.09.2000 року [PERSON] на праві приватної власності належали земельні ділянки, а саме: для обслуговування житлового будинку площею 0, 1429 га в ур. «Біля житлового будинку» в смт. Міжгіря по вул. Хустській, 51 ( кадастровий номер 2122455100:01:014:0058) та земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0, 0600 га в ур. «Рубань» смт. Міжгіря (кадастровий номер 2122452100:01:026:0122). 18 жовтня 2012 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] (племінник позивачки) укладено договори дарування житлового будинку ( реєстровий номер 1248) та земельних ділянок ( реєстровий номер 1249). 12.12.2012 року відповідачем [PERSON] проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок № 52 по вул. Хустській в смт. Міжгіря ( а.с. 29). 16.08.2013 року відповідачем [PERSON] проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0, 1429 га відповідно до договору дарування від 18.10.2012 року. Позивачка [PERSON] з 2000 року є пенсіонером по інвалідності ІІ-ї групи, що підтверджується копією посвідчення серії ААА № 571062 виданого 19.09.2000 р. ( а.с. 12) Відповідно до паспорта гр. України [PERSON] народилася 20 січня 1935 року і прописана (зареєстрована) за адресою вул. Хустська, 52 смт. Міжгіря ( арк. 12). Відповідно до копії (витягу) з домової книги [PERSON] зареєстрована в [INFO] і проживає в такому з 31.05.1976 року і з 22.05.2006 року поживає в цьому будинку одна. [PERSON] є особою похилого віку. Як на момент укладення договорів дарування так і після цього продовжує проживати у [INFO], користуватися земельними ділянками. Як у позовній заяві так і в своїх поясненнях позивачка пояснювала, що під час укладення договорів дарування вона мала з відповідачем домовленість, що останній буде здійснювати за нею догляд, допомагати, забезпечувати харчуванням і піклуватись про неї. Якийсь період після укладення договорів відповідач виконував свої зобовязання , а потім перестав. Як їй стало відомо, що такі дії відповідача повязані з наміром продати її житловий будинок та земельні ділянки третім особам, що може призвести до безповоротної втрати її майна. Крім цього позивачка пояснила, що оскільки вона недобачає, то договори дарування не читала ї їй ніхто не зачитував і не розяснював суть таких. Відповідач дані твердження заперечив і пояснив, що він неодноразово пропонував [PERSON] перейти до нього проживати, однак та відмовляється. Суд не бере до уваги посилання представника позивача на ст. 727 ЦК України, оскільки як вбачається зі змісту позовної зави та пояснень позивачки в судовому засіданні в даному випадку має місце помилка позивачка щодо обставин, які мають істотне значення , зокрема щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч. 3 ст. 203 цього Кодексу волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. З розяснень викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 5 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину ( ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце а також що вона має істотне значення. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів , у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину , що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення . Такими обставинами є : вік позивача, його стан здоровя та потреба у звязку із цим у догляді у сторонній допомозі, наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки-неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання , суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та розяснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача; його стан здоровя та потреба у звязку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважається правильно застосованими (постанова Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року « Про визнання договору дарування недійсним та про поновлення права власності на квартиру», постанови ВСУ № 6-9цс 14 від 19.03.14 р. та №6-69 цс 14 від 18.06.2014 р. практика ВС України). З огляду на вищевстановлене та беручи до уваги, що на момент укладення договорів дарування ( 18 жовтня 2012 р.) позивачка була особою похилого віку, інвалідом ІІ-ї групи, потребувала сторонньої допомоги, наявність житлового будинку як єдиного, фактичної передачі житлового будинку та земельних ділянок не відбулося і позивачка продовжує жити в спірному будинку і обробляти земельні ділянки після договорів дарування, то враховуючи викладене суд приходить до висновку про наявність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачкою фактичних обставин правочинів, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договорів дарування замість договору довічного утримання. За таких обставин позовні вимоги позивачки підлягають до задоволення, оскільки належними і допустимими доказами є доведені перед судом. Суд відхиляє заяву відповідача [PERSON] про застосування позовної давності, яка нібито спливла 18.10.2015 року, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починаючи від дня , коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Посилаючись на те, що на початку 2014 року відповідач [PERSON] припинив забезпечувати її харчуванням і доглядали, перестав піклуватись про неї, то вона зрозуміла, що допустила помилку уклавши з таким договори дарування нерухомого майна. Суд беручи до уваги похилий вік позивачки та стан її здоровя вважає за можливе прийняти ці твердження позивачки як правдиві і переконливі і вважати, що нею не пропущений строк для звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів і застосувати ч. 1 ст. 261 ЦК України. Оскільки позивачка як інвалід ІІ-ї групи звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», то відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача у доход держави слід стягнути судовий збір.

Outcome: approved