Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

03 жовтня 2013 року до Приморського районного суду м. Одеси звернулися позивачі [PERSON] та [PERSON] з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.06.2012 року (зареєстровано в реєстрі за № 4-1149) на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 2 5 т. 1) В обґрунтування позову позивачі [PERSON] та [PERSON] посилаються на те, що вони є спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті їхнього сина [PERSON], а [PERSON] не являється спадкоємицею за заповітом або за законом будь-якої черги спадкування після смерті [PERSON]. Позивачі вважають, що свідоцтво про право на спадщину за законом, видане [PERSON] 01.06.2012 р. як спадкоємцю четвертої черги [PERSON], державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори, вона отримала внаслідок недобросовісного користування своїми процесуальними правами на підставі рішення Приморського районного суду м. \~Одеси від 10 листопада 2011 року, яке скасовано як незаконне та необґрунтоване судом апеляційної інстанції. Виходячи з цього, позивачі вказують, що право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] набуте відповідачем [PERSON] неправомірно і підлягає скасуванню. До початку розгляду судом справи по суті 05 серпня 2015 року представник позивачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON] змінила предмет позову у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 31 ЦПК України, подавши письмову заяву про уточнення позовних вимог, у якій заявила до відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] наступні позовні вимоги: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане [PERSON] 01 червня 2012 року та зареєстроване в реєстрі за № 4-1149, на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]; визнати право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом за [PERSON] та [PERSON] у рівних частках - по 1/2 частині кожному; визнати недійсним правочин договір купівлі-продажу (реєстраційний номер 2629) квартири за адресою: [ADDRESS], посвідчений 07 вересня 2012 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON]; визнати недійсним правочин договір купівлі-продажу (серія та номер 264) квартири за адресою: [ADDRESS], посвідчений 11 \~листопада 2013 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON]; застосувати наслідки недійсності правочинів - договору купівлі-продажу (реєстраційний номер 2629), посвідченого 07 вересня 2012 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та договору купівлі-продажу (серія та номер 264) квартири за адресою: [ADDRESS], посвідченого 11 \~листопада 2013 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON]; припинити право власності [PERSON] на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] шляхом скасування запису про право власності [PERSON] на квартиру за адресою: м. \~Одеса, вул. Посмітного, буд. 25/4 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; витребувати квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], з володіння [PERSON] шляхом виселення [PERSON] з зазначеної квартири. (а.с. 240 247 т. 2) 21 січня 2016 року [PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи добросовісним набувачем квартири за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 3 4 т. 3) 17 січня 2017 року представником [PERSON] [PERSON] до початку розгляду справи по суті подано уточнену позовну заяву до [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в якій вона просить суд визнати [PERSON] добросовісним набувачем та визнати за нею право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову представник [PERSON] посилається на правомірність набуття нею права власності на спірне майно у звязку з укладенням між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 264, відповідно до умов якого вона сплатила на користь продавця [PERSON] грошові кошти за договором, а нотаріус при посвідченні даної цивільно-правової угоди перевірила документи, що підтверджують право власності продавця на майно і відсутність заборон відчуження або арешту майна. Таким чином, [PERSON] вважає себе добросовісним набувачем квартири за адресою: [ADDRESS], оскільки була повністю впевнена у законності та дійсності укладання договору купівлі-продажу від 11.11.2013 р., не мала жодних сумнівів щодо законності набуття права власності [PERSON] на вказану квартиру, а на момент укладення договору нею було вжито всіх правових заходів щодо правильного оформлення права власності на квартиру. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON] позов підтримала в повному обсязі і просила суд його задовольнити, а проти позову [PERSON] заперечувала і просила суд відмовити їй у задоволенні позову, також надала до суду письмові заперечення проти позову [PERSON] Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] та [PERSON] не визнала та просила в задоволенні позову відмовити, позов [PERSON] підтримувала в повному обсязі та просила суд його задовольнити. Представник третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні просив суд вирішити позови [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] на розсуд суду відповідно до чинного законодавства. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, жодних клопотань чи заяв до суду не надавали, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином і про причину неявки не повідомили. Третя особа державний нотаріус Шостої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] в судове засідання не зявився, надіслав до суду лист, згідно якого просить розглядати справу за його відсутністю, заперечень щодо винесення рішення не мають. Представник третьої особи - Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради в судове засідання не зявився надіслав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутністю. Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася, надіслала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю. Заслухавши пояснення представників сторін, представника третьої особи, дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] та [PERSON] підлягає задоволенню, а позов [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.06.2012 р. відповідач [PERSON] одержала в Шостій одеській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстроване в реєстрі за № 4-1149 (спадкова справа № \~809/2008). Спадщиною, на яку їй видано свідоцтво є квартира за адресою: [ADDRESS], що складається в цілому з трьох житлових кімнат та приміщень, житловою площею 38,4 кв. м., загальною площею 64,4 кв. м. (а.с. 36 т. 1) Підставою для одержання відповідачем свідоцтва про право на спадщину на вказане майно стало рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 \~листопада 2011 року, яким було визнано факт проживання однією сімєю без укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 10 січня 2002 року по 04 квітня 2008 року. (а.с. 6 т. 1) Вказане рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2011 року, яке стало підставою виникнення у [PERSON] права на спадкування після [PERSON] як спадкоємця четвертої черги спадкування за законом відповідно до статті 1264 ЦК України і видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 09 листопада 2012 року у справі № 22-ц/1590/10919/2012 було скасовано і ухвалено нове рішення у справі, яким у задоволенні позову повністю відмовлено. Ухвалюючи нове рішення, Апеляційний суд Одеської області керувався положеннями статті 1264 ЦК України, якою визначено, що у четверту чергу спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини. (а.с. 10 - 12 т. 1) Судом встановлено, що розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] відповідало внутрішній волі кожного з подружжя і мало на меті припинення шлюбних відносин, про що свідчить ухвала Верховного суду України від 06 квітня 2011 року у справі № 6-59856св10, в якій вказується, що 24 лютого 2011 року до Верховного Суду України під час провадження за касаційною скаргою [PERSON] на рішення апеляційного суду Одеської області від 13 жовтня 2010 року надійшла нотаріально посвідчена заява [PERSON] про відмову від позову до третього відділу реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, [PERSON], [PERSON] про визнання розірвання шлюбу фіктивним, і закриття провадження у справі. (а.с. 31 - 33 т. 1) На час подання заяви про прийняття спадщини 03 вересня 2008 року, [PERSON] не перебувала у шлюбі за спадкодавцем, шлюб між ними був розірваний 10 січня 2002 року за спільною заявою подружжя, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис за № 4 і видане свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-\~ЖД № \~107510, яке засвідчує факт припинення їхнього шлюбу шляхом розірвання. (а.с. 34, 35 т. 1) Стаття 74 Сімейного кодексу України, яка поширює правовий статус майна подружжя на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, набрала чинності з першого січня 2004 року. Отже, на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] не виповнився пятирічний термін спільного проживання покійного з [PERSON], а відповідно вона не може бути спадкоємицею на майно померлого. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 12 червня 2013 року рішення Апеляційного суду Одеської області від 09 листопада 2012 року у вищезазначеній цивільній справі залишено без змін. (а.с. 13 - 15 т. 1) Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2012 року по справі № 1522/15881/12 позовну заяву [PERSON] та [PERSON] було задоволено та визначено [PERSON] та [PERSON] додатковий строк для прийняття спадщини. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги спадкування за законом і відповідно до положень статей 1258, 1261 ЦК України являються єдиними спадкоємцями після [PERSON] (а.с. 16 - 17 т. 1) На підставі вказаного судового рішення позивачі оформили свої спадкові права шляхом звернення до Шостої одеської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, одержали свідоцтва про право на спадщину за законом і у встановленому законом порядку зареєстрували право власності на все спадкове майно за виключення квартири за адресою: [ADDRESS], оскільки при зверненні до нотаріальної контори їм стало відомо, що 01.06.2012 р. Шостою одеської нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого 04.04.2008 року [PERSON] за реєстровим № 4-1149 на вказану квартиру. В березні 2013 року [PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. \~Одеси з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси в цивільній справі № 552/5582/13 від 16 липня 2013 року в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. За результатами розгляду апеляційної скарги [PERSON] на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2013 року у справі № \~552/5582/13, ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24 вересня 2013 року (номер провадження № 22-ц/785/7152/13) апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення суду першої інстанції від 16 липня 2013 року по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом залишено без змін. (а.с. 18 23, 24 30 т. 1) Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.07.2013 р. у справі № \~522/5582/13 встановлено, що право на спадкування як спадкоємця четвертої черги виникло у [PERSON] лише з 21.11.2011 р. після набрання законної сили рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.11.2011 по справі № 2/1522/9841/11, яким було встановлено факт проживання позивача однією сімєю із спадкодавцем [PERSON] без реєстрації шлюбу з 10.01.2002 р. по 04.04.2008 р. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За змістом положень ч. 1 ст. 1268 ЦК України особам, які не є спадкоємцями за заповітом або законом, право прийняття спадщини не надано. За таких обставин, суд при ухваленні рішення від 16.07.2013 р. у справі № \~522/5582/13 не погодився з тим, що [PERSON] прийняла спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] 04.04.2008 р., протягом встановленого законом шестимісячного строку, який почався з часу відкриття спадщини 04.04.2008 р. і закінчився 04.10.2008 р., оскільки на час подання нею 03.09.2008 р. заяви про прийняття спадщини позивач не належала до спадкоємців за законом будь-якої черги спадкування, визначених ст. ст. 1261 1265 ЦК України, і тому вважає, що вона пропустила встановлений шестимісячний строк для прийняття спадщини. Скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.11.2011 у справі № 2/1522/9841/11, яке стало підставою виникнення у [PERSON] права на спадкування як спадкоємця за законом четвертої черги [PERSON], виключає її з числа спадкоємців [PERSON], що тягне за собою відсутність у неї права на спадкування. В порядку забезпечення доказів у справі судом було витребувано інформаційну довідку № 24875812 від 29.07.2014 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо обєкта нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS], з якої вбачається, що [PERSON] 27.04.2012 \~р. одержала дублікат № 3284 договору дарування квартири за адресою: [ADDRESS], від 15.08.2000 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], на підставі якого 08.05.2012 р. було прийнято рішення про державну реєстрацію і внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності померлого [PERSON] на зазначену квартиру. (а.с. 89 - 91 т. 1) 01.06.2012 року [PERSON] у шостій одеській державній нотаріальній конторі одержала свідоцтво про право на спадщину як спадкоємиця четвертої черги спадкування за законом, а 19.06.2012 р. до Державного реєстру речових прав було внесено запис про перехід до неї права власності на вищевказану квартиру. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] відчужила квартиру за адресою: [ADDRESS], на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 2629 від 07.09.2012 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], про що було внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. (а.с. 27 т. 2) 12.12.2012 р. [PERSON] зареєструвала право власності на вказану квартиру на підставі свідоцтва про право власності САЕ № \~799814 від 07.11.2012 р., виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради. 11 листопада 2013 року на підставі договору купівлі-продажу № 264, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], від [PERSON] перейшло до [PERSON], про що в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зроблено відповідний запис № \~3319497. (а.с. 23 - 24 т. 2) Відповідно до\~ст. ст. 2,\~318 ЦК України, річ (майно) може знаходитись у власності Українського народу, фізичних та юридичних осіб, держави Україна, Автономної Республіки Крим, територіальних громад, іноземних держав й інших субєктів публічного права. Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~та\~пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК\~України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно з положеннями статті 1301 ЦПК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до частини третьої пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й з інших підстав, зокрема, визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у звязку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Статтею 387 ЦК України закріплено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За змістом частини пятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Згідно із положеннями частини першої ст. 388 ЦК України, яка гарантує право власника на витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. В постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі №\~2776цс16 від 18.01.2017 р., також у правовій пропозиції ВСУ у вказаній справі вказується на те, що згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України). Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України повязується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України). Суд дійшов висновку, що [PERSON] та [PERSON] внаслідок неправомірних дій [PERSON] були протиправно позбавлені законної можливості володіти, користуватися і розпоряджатися, а також належним чином оформити своє право власності на спірну квартиру за адресою: [ADDRESS]. Оскільки спірне майно вибуло з володіння позивачів не з їхньої волі. [PERSON] та [PERSON] мають право як єдині спадкоємці після [PERSON] на захист своїх порушених прав шляхом визнання права власності і витребування з володіння [PERSON] спірної квартири на підставі ст. ст. 330, 387, пункту 3 частини 1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до постанови Судових палат у цивільних і господарських справах ВСУ у справі № 2723цс16 від 18.01.2017 р. витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Судом встановлено, що майно вибуло з володіння [PERSON] та [PERSON] не з їхньої волі і жодних договірних відносин між позивачами та відповідачами немає, а спірна квартира перебувала у володінні відповідачів [PERSON] та [PERSON] і перебуває у володінні [PERSON] не на підставі укладених з позивачами цивільно-правових угод. Таким чином, на підставі вищевикладеного, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі, а відповідно позов [PERSON] задоволенню не підлягає.

Outcome: approved