Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

03 вересня 2020 року [PERSON] звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом, уточнивши який 12 січня 2021 року, просить суд стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь позивача, додаткові витрати на лікування та розвиток дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 25519 грн. 75 коп. та вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] . Позивач самостійно несе витрати на розвиток і лікування дитини, а саме на: спортивно - оздоровчі послуги, садочок та гуртки у мережі «Спорт Лайф» на загальну суму 22200 грн. 00 коп.; лікування дитини в Австралійському ортодонтичному центрі, де лікування заплановано на загальну суму 15200 грн. 00, з яких фактично сплачено наразі 12570 грн. 00 коп. та витрат на психологічне коригування дитини і на речі, необхідні для розвитку здібностей доньки на суму 6819 грн. 75 коп. Оскільки батько дитини у добровільному порядку додаткових витрат на утримання доньки не несе, позивач змушена звернутись з даним позовом до суду за захистом невизнаних та порушених прав дитини. Позивач та її представник, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду до суду не з`явились, про причини неявки не повідомили. Разом з тим, представник позивача подала до суду заяву, якою позовні вимоги підтримала, просила задовольнити в повному обсязі, а розгляд справи здійснити у їх відсутність. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Натомість представник відповідача подала письмові пояснення, враховуючи які просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, розгляд справи здійснити у їх відсутність. Частиною 2 ст. 247 ЦПК України зазначено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технік-ного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Так, враховуються висновки, зазначені у рішенні в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року (серія А, №303А, п.2958), згідно якого Суд повторює, що згідно усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. В судовому засіданні встановлено, що сторони є батьками доньки [PERSON] , [INFO] . Наведене підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 12 листопада 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 6). За рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2020 року з [PERSON] на користь позивача стягуються аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/6 частки заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову, а саме з 22 березня 2019 року, до досягнення дитиною повноліття (а. с. 62-63). Наведена обставина визнається і не заперечується сторонами, а тому, в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню в суді. Відповідно положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина повинна зростати в умовах турботи. Статтею 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнай-кращому забезпеченню інтересів дитини. Принципом 6 Декларації прав дитини передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку його особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір`ю. В статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 18 «Конвенції про права дитини» передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно ч.1 ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). За ч. 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини (аліменти). У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі №6-1489цс17. Згідно роз`яснень, викладених у пункті 18 постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», до передбаче-ної статтею 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Також Верховний Суд України в постанові від 24 лютого 2016 року у справі за № 6-1296 цс 15 роз`яснив, що положеннями статей 180, 183, 185 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов`язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (стаття 185). Виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. З урахуванням наведеного судом також встановлено, що відповідач 04 липня 2007 року зареєстрував шлюб з [PERSON] та подружжю присвоєно єдине прізвище - [PERSON] . Наведене підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого повторно 25 квітня 2018 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сімї (а.с. 56). Від цього шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] . Наведене підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 06 вересня 2019 року Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві (а. с. 57). [PERSON] з січня 2020 офіційно працевлаштований юристом у ТОВ «Акваленд» та з вересня 2020 року на посаді юриста у ТОВ «ВіПіДі» та отримає стабільний дохід (а.с. 59, 60). Разом з тим, сторонами суду не надано жодних доказів несення додаткових витрат відповідачем на доньку [PERSON] .. 25 січня 2020 року між ТОВ «Спорт - ПАК» (Фітнес клуб Sport Life) та [PERSON] укладено договір за № ПОД 46654 щодо надання спортивно - оздоровчих преміум послуг дитині на період 12 місяців. Згідно п. 5.1 даного договору вартість послуги становить 7600 грн. 00 коп., за які фактично сплачено позивачем 3420 грн. 00 коп. (а.с. 8). Крім того, згідно гарантійного листа ТОВ «Спорт - ПАК» від 08 липня 2020 року вбачається, що між даним товариством та [PERSON] від власного імені та від імені дитини [PERSON] було також укладено договори : за № ПОД 28841 від 01 серпня 2017 року (вартість послуг становить 2500 грн. 00 коп.), за № ПОД 36569 від 26 серпня 2018 року (вартість послуг становить 4500 грн. 00 коп.), за № ПОД 46654 від 05 січня 2020 року (вартість послуг становить 7600 грн. 00 коп.) та за № ПОД 37445 від 28 січня 2019 року. Даним листом підтверджено факт надання послуг та їх повну оплату у вказаних розмірах (а.с. 7). Згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивачем не надано суду вищевказаних договорів, крім договору № ПОД 46654 від 25 січня 2020 року, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості ознайомитись з їх змістом та впевнитись, що всі ці витрати було здійснено саме на дитину, в той час як у самому гарантійному листі ТОВ «Спорт - Пак» зазначено, що даним товариством та [PERSON] договори укладались як від власного імені позивача, так і від імені дитини [PERSON] , як законного представника. В свою чергу, з довідки менеджера дитячого клубу Sport Life від 14 січня 2019 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , відвідує садочок, гуртки гімнастики, англійської мови та інші навчальні класи, дитячі заходи, які проводить мережа фітнес клубів Sport Life в період з жовтня 2017 року по дату надання інформації виключно у супроводі мами (а. с. 61). Також, відповідно довідки Dance Style Studio від 14 грудня 2020 року, дитина з 02 січня 2020 року зарахована до студії ДЮСШ СУПАДАНС «Данс-стиль» де навчається наразі. Для забезпечення [PERSON] необхідними речами (купальник, юбка, туфлі) по відвідуванню даного гуртка [PERSON] витратила 2239 грн. 50 коп. (а. с. 86-87). Суд приходить висновку, що вказані позивачем витрати, які [PERSON] отримує у мережі Sport Life та ДЮСШ СУПАДАНС « Данс-стиль » шляхом відвідування приватного дитячого садочка, спортивної секції чи дитячих гуртків, не є додатковими витратами на дитину в розумінні ст. 185 СК України, оскільки вони не викликані особливими обставинами. Ці витрати позивач несе на відвідування дитиною дошкільного навчального закладу і вони відносяться до основних витрат, які батьки несуть на утримання дітей. Відтак вимоги [PERSON] в цій частині не підлягають задоволенню За змістом ч. 4 ст. 263 ЦПК України та ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду наведеною зокрема у постанові від 10 січня 2019 року у справі за № 369/11745/16-ц та у постанові від 30 січня 2019 року у справі за №205/4622/16-ц. Відповідно Акту надання послуг за № 124 від 14 грудня 2020 року укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] , здійснено психологічно - діагностичне обстеження [PERSON] та, у зв`язку з чим, надано в період з 11 січня по 09 лютого 2021 року п`ять психо - корекційних занять та інформаційну довідку щодо психологічного стану дитини (а.с. 73-82). За надані послуги позивачем сплачено грошових коштів на загальну суму 10 400 грн. 00 коп. Наведене підтверджується дублікатом квитанції № 0.0.1921650591.1 від 26 листопада 2020 року на суму 800 грн. 00 коп.; дублікатом квитанції № 0.0.1933163271.1 від 08 грудня 2020 року на суму 800 грн. 00 коп.; дублікатом квитанції № 0.0.1936038434.1 від 10 грудня 2020 року на суму 800 грн. 00 коп.; дублікатом квитанції № 0.0.1929359819.1 від 03 грудня 2020 року на суму 800 грн. 00 коп.; дублікатом квитанції № 0.0.1945958593.1 від 17 грудня 2020 року на суму 6400 грн. 00 коп.; дублікатом квитанції № 0.0.1939781347.1 від 13 грудня 2020 року на суму 800 грн. 00 коп. (а. с. 83-85). Разом з тим, суду не надано позивачем жодних доказів (обстеження дитини, виявлення психологічних відхилень у розвитку дитини, рекомендація лікаря щодо необхідності проходження корекції психологічного статусу дитини, тощо) на підтвердження того, що вказані додаткові витрати на психолога та заняття з ним були викликані саме особливими обставинами і потребами [PERSON] . Відтак, позов в цій частині також не підлягає задоволенню. 20 червня 2020 року між [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] , та Австралійським ортодонтологічним центром було укладено інформаційний договір № 5903 на проведення ортодонтичного лікування та надано план № 190 від 25 липня 2020 року щодо останнього на загальну суму в розмірі 15200 грн. 00 коп. (а.с. 10-11, 17, 35). У п. 2.1 вказаного договору зазначено діагноз дитини, а саме - односторонній перехресний прикус, ротове дихання. Зважаючи на досягнуту домовленість щодо порядку і способу лікування [PERSON] , було розпочато лікування дитини, у зв`язку з чим позивачем сплачено послуг на загальну суму 12570 грн. 00 коп. Наведене підтверджується квитанціями про оплату послуг за : № 4851 від 29 серпня 2020 року на суму 900 грн. 00 коп.; за № 3180 від 20 червня 2020 року на суму 3300 грн. 00 коп.; за № 4205 від 31 липня 2020 року на суму 350 грн. 00 коп.; за № 4074 від 25 липня 2020 року на суму 1350 грн. 00 коп.; за № 4513 від 13 серпня 2020 року на суму 2620 грн. 00 коп.; за № 5355 від 17 вересня 2020 року на суму 1400 грн. 00 коп.; за № 5227 від 12 вересня 2020 року на суму 1350 грн. 00 коп.; за № 6059 від 15 жовтня 2020 року (а.с. 5, 13-16, 37, 43). Суд вважає дані витрати такими, що узгоджуються з вимогами ст. 185 СК України, оскільки вони зумовлені необхідністю лікування дитини та їх фактично понесено позивачем, та ці витрати відносяться до особливих обставин. Відтак, з [PERSON] на користь [PERSON] належить стягнути Ѕ від фактично понесених витрат на лікування дитини [PERSON] , [INFO] , у сумі 6285 грн. 00 коп. (12570 грн. 00 коп. / 2). Разом з тим, суд не бере до уваги надані позивачем докази оплати ортодонтологічних послуг на загальну суму 4770 грн. 00 коп. (3300 + 350 + 1120), оскільки з цих розрахунокових документів неможливо встановити : ким, на виконання якого переліку послу, кому надано ці послуги - сплачено вказані грошові кошти (а.с. 30-32). В свою чергу позивачем інших доказів на віднесення вказаних вище затрат саме на лікування доньки [PERSON] , як то : опис чи акт виконаних робіт, талон чи запис дитини до лікаря ортодонтолога саме на ці дати, тощо, до суду не надано. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Позовні вимоги задоволено на 24,63 % (6285,00/ (25519,75/100)), у зв`язку з чим з відповідача на користь держави Україна слід стягнути судові витрати у розмірі 223 грн. 64 коп. ((908,00/ 100) х 24,63 %). Враховуючи наведене та

Outcome: partial