Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

04.05.2016 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON], в якому зазначила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 15.05.1997 року по 17.03.2016 року. Від шлюбу вона та відповідач мають неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO], який проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі в розмірі по 1000 гривень щомісячно, починаючи з часу звернення з позовом до суду і до досягнення сином повноліття, зсилаючись на те, що відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання сина не надає, хоча інших осіб на утриманні немає, стягнень за виконавчими документами з нього не проводиться, тому має можливість виконувати обовязки по утриманню неповнолітнього сина. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, заявлені вимоги підтримує, просить позов задовольнити (а.с.17). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує щодо задоволення позову (а.с.19). В судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивачка та відповідач заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.05.1997 року, який розірвано за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 17.03.2016 року, що підтверджується копією рішення Шаргородського районного суду від 17.03.2016 року у цивільній справі №152/344/16-ц (а.с.4). Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: [PERSON], [INFO], батьком якого в свідоцтві про народження зазначений відповідач, а матірю позивачка, що вбачається із свідоцтва про народження серії І-АМ №086244 (а.с.5). Дитина сторін [PERSON], [INFO], проживає з матірю та знаходиться на її утриманні, що визнається сторонами, тому, в силу вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Судом встановлено, що відповідач не приймає належної участі в матеріальному утриманні дитини, що вбачається із позовної заяви, та не заперечується відповідачем, виходячи із його заяви до суду про визнання позову (а.с.19). Також, судом встановлено, виходячи із позовної заяви, що відповідач фізично здоровий, працездатний, але не працює, отримує мінливий, нерегулярний дохід в результаті тимчасових заробітків, не має на утриманні інших непрацездатних осіб, що не заперечується відповідачем, виходячи із його заяви до суду про визнання позову (а.с.19). Таким чином, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості забезпечувати на рівні з позивачкою інтереси та утримання дитини, тобто може надавати допомогу на утримання сина, оскільки, як вбачається з досліджених у справі доказів, основний обсяг обовязків, повязаних з утриманням дитини покладено на позивачку, з якою проживає дитина, що ставить сімю позивачки в скрутне матеріальне становище та у нерівні умови. Отже, судом встановлено, що відповідач ухиляється від надання добровільної матеріальної допомоги на утримання сина [PERSON]. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтями 180-182, 184, 191 СК України, передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення батьків від утримання дитини, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Зазначений розмір, визначений у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, і, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дитини з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини в повному обсязі, тобто в розмірі по 1000 грн. щомісячно, зазначаючи, що сама несе обсяг витрат на утримання сина, а відповідач від матеріального утримання сина ухиляється. Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами. Зокрема, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішення суду від 17.03.2016 року, що вони мають спільну неповнолітню дитину сина [PERSON], утримання якого є предметом даного спору, що дитина знаходиться на утриманні позивачки, що відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання сина не надає, хоча отримує дохід від тимчасових заробітків, інших осіб на утриманні немає, стягнення за виконавчими документами з нього не проводиться. З огляду на те, що судом встановлено той факт, що відповідач не приймає належної участі у матеріальному утриманні дитини і основний обсяг обовязків по її утриманню покладено на позивачку, то це ставить сторони у нерівні умови. Тому, при визначенні розміру аліментів, суд вважає, що він повинен бути визначений у твердій грошовій сумі, оскільки позивачка просить визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, а відповідач заперечень щодо цього не має, виходячи із його заяви до суду про визнання позову (а.с.19). Крім того, розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача, повинен бути визначений в сумі по 1000 грн. щомісячно, починаючи з 04.05.2016 року, тобто з часу предявлення позовної заяви до суду, відповідно до ст.191 СК України, до досягнення дитиною повноліття, враховуючи, що відповідач на даний час не працює. При цьому, суд виходить також із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання дитиною сторін коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина мала б тоді, коли б проживала з обома батьками і утримувалася за рахунок обох батьків, оскільки визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини та отримання нею надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч.2 ст.184 СК України). Відтак, позов [PERSON] підлягає задоволенню. Підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 551,20 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved