Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

04.10.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом. Мотивував тим, що рішенням другої сесії [PERSON] сільської ради 22 скликання від 20 грудня 1994 року «Про приватизацію земельних ділянок жителів сільської ради» на підставі його заяви йому було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0.49 га, якою він користувався з 1977 року. Рішенням 13 сесії 6 скликання [PERSON] сільської ради від 7 лютого 2012 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою» надано дозвіл [PERSON] на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0.25 га. Вказана земельна ділянка, як вбачається з викопіювання її місця розташування, знаходиться біля його (позивача) будинку і перебуває у його користуванні з 1977 року, відповідно до рішення сесії [PERSON] сільської ради від 20.12.1994 року. Оскільки він від вказаної ділянки не відмовлявся, то рішення 13 сесії 6 скликання [PERSON] сільської ради від 7 лютого 2012 року є незаконним. Рішенням сьомої сесії сьомого скликання [PERSON] сільської ради від 28 липня 2016 року № 20 у задоволенні його заяви про відміну вищевказаного рішення відмовлено. Пізніше йому стало відомо, що рішенням восьмої сесії сьомого скликання [PERSON] сільської ради від 20.09.2016 № 10 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення ( відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON] на території с. Зубані Зубанівської сільської ради Глобинського району Полтавської області» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства [PERSON] загальною площею 0,25000га, кадастровий номер [NUMBER]: 01:005:0130, та передано йому її у власність. Вказане рішення фактично є похідним від рішення 13 сесії 6 скликання [PERSON] сільської ради від 7 лютого 2012 року, тому воно також порушує його (позивача) права та інтереси, а тому підлягає скасуванню. В подальшому державним реєстратором на підставі рішення сесії [PERSON] сільської ради від 20.09.2016 року № 10 та заяви [PERSON] за останнім проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 5320683201:01:005:0130, площею 0,25 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Таким чином, після реалізації рішення суб»єкта повноважень у [PERSON] виникло право власності на земельну ділянку, яка була надана йому (відповідачу) раніше. Посилаючись на викладені обставини, позивач (з урахуванням уточнених позовних вимог) прохав: - визнати незаконним та скасувати рішення 13 сесії 6 скликання [PERSON] сільської ради, від 07 лютого 2012 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою [PERSON]». - визнати незаконним та скасувати рішення 8 сесії 7 скликання [PERSON] сільської ради № 10 від 20 вересня 2016 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON] на території с. Зубані Зубанівської сільської ради Глобинського району Полтавської області». - визнати незаконним та скасувати запис про право власності № 16812422 від 05.10.2016 року шодо реєстраційного номеру об'єкта нерухомого майна: 1049933153206, об'єкт нерухомого майна: земельна ділянка, кадастровий номер: 5320683201:01:005:0130, площа: 0,25 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, адреса: Полтавська область Глобинський район с. Зубані та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31785415 від 10.10.2016 року. У судовому засіданні позивач [PERSON], його представник адвокат [PERSON] позов підтримували, посилаючись на підстави та обставини, викладені в ньому. [PERSON], зокрема, пояснив, що в 1981 році йому надали землю під будівництво. Він побудував на ній будинок. У 2001 році в зв»язку зі станом здоров»я дружини виїхав в Закарпаття, землю під городом та будинок віддав у користування [PERSON], щоб той слідкував за порядком. Інших домовленостей з ним не було. Представник відповідача адвокат [PERSON] звертав увагу суду на відсутність відмови його довірителя від виділеної йому земельної ділянки, вказував, що його право користування нею припинено незаконно. Також повідомив, що коли на сесії сільської ради вирішувалося питання про надання дозволу [PERSON] на виготовлення технічної документації на спірну земельну ділянку, [PERSON] постійно проживав у селі, але його на засідання сесії не запрошували. Відповідач [PERSON], його представник [PERSON] позов не визнали, надали заяву про застосування позовної давності. [PERSON],зокрема, пояснив, що в 2001 році [PERSON] виїхав із с. Зубані в Закарпаття. Через два роки появився в селі, прийшов до нього забрати свідоцтва на свої паї. Після цього по усній домовленості продав йому свій будинок за 1200 грн.. Він віддав йому частину цієї суми 600 грн., в подальшому по можливості повертав невеликими сумами. Під час перебування на Закарпатті, заїжджав до позивача. У розмові той сказав: «Воно твоє, мені не потрібне». У 2010 році зробив на нього (відповідача) заповіт. У 2012 році він ([PERSON]) заходив у сільську раду разом з [PERSON] по питанню приватизації спірної земельної ділянки. Той і там, в присутності сільського голови [PERSON] та землевпорядника підтвердив: «Воно мені не потрібне». Він (відповідач) користувався земельною ділянкою відкрито з 2002 по 2016 р. Представник відповідача [PERSON] сільської ради, [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що йому відомо про те, що [PERSON] звертався до сільської ради з приводу написання заповіту на користь [PERSON] та з приводу завіряння розписки про передачу йому [PERSON] грошей за хату. Від [PERSON] він чув про спір за землю. При прийнятті рішення про надання останньому дозволу на виготовлення технічної документації на спірну земельну ділянку він (представник відповідача) на посаді сільського голови не працював, але вже за своєї каденції йому довелося розбиратися по цьому питанню, так як позивач звернувся до сільської ради з приводу скасування вказаного рішення. Від колишнього сільського голови [PERSON] він дізнався, що при написанні [PERSON] заяви про приватизацію земельної ділянки [PERSON] був присутній у сільській раді, так як вони прийшли удвох, і ніяких заперечень тоді не висловлював. Представник відповідача адвокат [PERSON], прохав відмовити у задоволенні позову в зв»язку з пропущенням строку позовної давності. Аргументував це тим, що [PERSON] було відомо про звернення [PERSON] до [PERSON] сільської ради про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0.25 га для ведення особистого селянського господарства, тому саме з рішення 13 сесії [PERSON] сільської ради шостого скликання від 7.02.2012 року слід відраховувати строк позовної давності. Представник третьої особи Глобинської райдержадміністрації в особі сектора державної реєстрації, у судове засідання не з»явився. Належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Заперечення на позов не направлено. Допитаний судом свідок [PERSON] [PERSON] сільський голова станом на 2012 рік, пояснив, що користується земельною ділянкою, яка межує із спірною земельною ділянкою, тому знає, що спочатку нею користувалася мати [PERSON], потім він сам, а далі позивач десь із 2000 року передав ділянку у користування [PERSON] В 2012 році [PERSON] і [PERSON] прийшли до нього в кабінет. [PERSON] хотів приватизувати цю земельну ділянку. По закону [PERSON] мав написати заяву про відмову від неї. Він (свідок) для повного з»ясування питання викликав землевпорядника [PERSON] і вона по погосподарських книгах з»ясувала, що за [PERSON] значиться лише сім соток землі під будівництвом будинку, а земельна ділянка площею 0.25 га, яку бажав приватизувати [PERSON], значилася саме за ним. По цій причині ніякої письмової заяви про відмову від земельної ділянки позивач тоді не писав. Всю розмову він ([PERSON]) чув, стояв мовчки, ніяких запитань не задавав. На сесії сільської ради 7 лютого 2012 року, на якій було прийняте рішення про надання [PERSON] дозволу на виготовлення технічної документації ні позивач, ні відповідач присутніми не були. Допитана як свідок [PERSON] станом на 2012 рік землевпорядник [PERSON] сільської ради, у судовому засіданні вказані обставини підтвердила. Конкретизувала, що перевіряла погосподарську книгу за 2001-2005 роки. По ній з 2002 року за [PERSON] значилася лише земельна ділянка площею 0,07 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, а за [PERSON] земельна ділянка площею 0, 25 га - для ведення особистого селянського господарства. Вона сказала останньому, що він може писати заяву на приватизацію землі, так як давно нею користується. Депутати вказану заяву на сесії задовольнили і надали дозвіл на виготовлення технічної документації. На той час рішення виконкомів та сесій прийняті до 2007 року були здані до районного архіву, тому не було можливості перевірити чому земельна ділянка площею 0.25 га по погосподарських книгах обліковувалася за [PERSON]. Їй відомо, що десь із 2001 по 2011 роки [PERSON] у селі постійно не проживав, але інколи приїжджав. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши надані письмові докази, встановив наступне. В архівному витязі архівного сектора Глобинської РДА від 20.09.2016 року № 04-02/691 надана інформація за рішення, які приймалися сесіями та виконкомами [PERSON] сільської ради за заявами позивача. Так, рішенням виконкому [PERSON] сільської ради від 16 вересня 1982 року [PERSON], згідно його заяви, відкрито окремий погосподарський номер. Довідками цієї ж ради від 27.09.2016 року № 447, від 10.08.2016 року № 358 підтверджено, що згідно запису в погосподарській книзі по [PERSON] сільській раді № 0100731 за [PERSON] значиться житловий будинок, розташований в с. Зубані по вул. Шевченка, 3 і він зареєстрований в ньому. Рішенням 2-ої сесії [PERSON] сільської ради 22 скликання від 20 грудня 1994 року «Про приватизацію земельних ділянок жителів сільської ради» [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0.49 (одиниці виміру, цільове призначення не зазначено). Разом з тим, з тексту названого рішення вбачається, що розглядалися заяви 139 громадян, які подали заяви на приватизацію особистих земельних ділянок. Відповідно до рішення 17-ої сесії [PERSON] сільської ради 23 скликання від 18 вересня 2001 року за заявою [PERSON] приєднано до фонду сільської ради земельну ділянку площею 0,07 (одиниця виміру не зазначена). Сторонами у судовому засіданні визнано, що вказана земельна ділянка площею 7 соток має цільове призначення для ведення особистого селянського господарства і за письмовою згодою позивача була передана у користування [PERSON]. Вказана обставина згідно ч.1 ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Рішенням 13 сесії 6 скликання [PERSON] сільської ради від 7 лютого 2012 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою» надано дозвіл [PERSON] на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0.25 га. Вказана земельна ділянка, що визнано відповідачами та вбачається з викопіювання її місця розташування, знаходиться біля будинку позивача [PERSON] 16.06.2016 року позивач звернувся із заявою до названої сільської ради «про відміну рішення про приватизацію землі під городом біля його хати в с. Зубані, вул. Шевченка, 3, яку сесія дозволила [PERSON].» В заяві зазначив, що від городу він ([PERSON]) не відмовлявся, а [PERSON] землею користувався тимчасово. Рішенням сьомої сесії сьомого скликання [PERSON] сільської ради від 28 липня 2016 року № 20 у задоволенні заяви [PERSON] про відміну вищевказаного рішення відмовлено. Відповідно до архівної довідки від 30.05.2017 року № 04-02/506, виданої архівним сектором Глобинської РДА у протоколах сесій та засідань виконавчого комітету [PERSON] сільської ради за 2002-2003 роки питання виділення земельних ділянок, передача їх або відмова від земельної ділянки щодо [PERSON] та [PERSON] не розглядалися. Рішенням восьмої сесії сьомого скликання [PERSON] сільської ради від 20.09.2016 № 10 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON] на території с. Зубані Зубанівської сільської ради Глобинського району Полтавської області» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства [PERSON] загальною площею 0,25000га, кадастровий номер [NUMBER]: 01:005:0130, та передано йому її у власність. В подальшому державним реєстратором [PERSON] на підставі рішення сесії [PERSON] сільської ради від 20.09.2016 року № 10 за [PERSON] проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 5320683201:01:005:0130, площею 0,25 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Таким чином, після реалізації рішення суб»єкта повноважень у [PERSON] виникло право власності на земельну ділянку, яка раніше органом місцевого самоврядування була виділена [PERSON]. Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 7 лютого 2017 року, яке набрало законної сили, відмовлено [PERSON] у визнанні права власності на нерухоме майно ( житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в с. Зубані Глобинського району по вул. Шевченка, 3) за набувальною давністю. З досліджених у судовому засіданні оригіналів погосподарських книг по [PERSON] сільській раді вбачається, що в 1988-1990 рр. за господарством [PERSON] значилася земельна ділянка площею 0, 48 га, в 2001 та в 2002 році - всього 0.32 га ( 0.07 + 0.25), а починаючи з 2003 року лише 0.07 га. При цьому документально ( вищеназваними рішеннями органу місцевого самоврядування) підтверджено, що [PERSON] було виділено 0.49 га для ведення особистого селянського господарства, від 0.07 га він в 2001 році відмовився. Документального підтвердження про відмову від земельної ділянки площею 0.25 га не існує, а отже, запис (прочерк) щодо неї внесено в погосподарську книгу безпідставно. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтями 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Згідно роз»яснень, даних у п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів» земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю. Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування. Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи не вирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (статті 116, 118, 123, 128,131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК України та інші). За приписом ч.1 ст.123 ЗК надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у випадках, передбачених законом, або на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). При цьому розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, передбачених ст.122 цього кодексу. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розроблення до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які, відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки (ч. 2 ст. 123 ЗК). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову в його наданні (ч.3 ст.123 ЗК). Частиною першою статті 122 ЗК передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (частина перша статті 116 ЗК). Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За приписом ч. 1 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Декретом КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» №15-92 від 26.12.1992 року сільським, селищним, міським Радам народних депутатів приписувалася забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. Статтею 152 ЗК України встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, у тому числі шляхом, визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно ч. 5 ст. 158 ЗК України у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. У рішенні Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року у справі № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказано, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Згідно ст. 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини. Судом достовірно встановлено, що рішення 2-ої сесії [PERSON] сільської Ради народних депутатів 22 скликання від 20 грудня 1994 року «Про приватизацію земельних ділянок жителів сільської ради» - це документ , який підтверджує передання позивачу [PERSON] земельної ділянки площею 0,49 га у приватну власність. Спірна земельна ділянка площею 0.25 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства це частина земельної ділянки, виділеної [PERSON] Вищеназване рішення органу місцевого самоврядування не скасоване, не визнане недійсним, а отже, позивач, і до фактичної реалізації свого права на приватизацію землі, має право користуватися нею. Доказів про наявність підстав для припинення права користування позивачем вказаною земельною ділянкою відповідачі не надали. [PERSON] від неї у встановленому порядку не відмовлявся, вона у нього не вилучалася. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що [PERSON] сільська рада цих обставин не врахувала, письмової відмови від позивача не отримала, а тому незаконно розпорядилася переданою йому раніше земельною ділянкою, надавши дозвіл [PERSON] на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0, 25 га. Фактично вказаним рішенням було скасоване попереднє рішення сільської ради, що є недопустимим і незаконним, оскільки на його підставі виникло суб»єктивне право позивача [PERSON] на вказану земельну ділянку. З цього випливає, що прийняті сільською радою рішення щодо [PERSON] є недійсними, а тому підлягають скасуванню. На підставі викладеного позов задовольняється повністю. Суд не вбачає підстав для застосування позовної давності і не погодився з доводами відповідача [PERSON] та його представника з цього приводу. Встановлено, що позивач на сесію 7 лютого 2012 року не запрошувався, прийняте на сесії рішення за заявою [PERSON] йому не направлялося, тому підстав для відрахування строку позовної давності з цієї дати суд не вбачає. Крім цього, оскільки спірні правовідносини носять не тільки цивільно-правовий, а й адміністративно правовий характер , то обставини, які підлягають доказуванню, на думку суду , повинні доводитися не показаннями свідків ( про наміри [PERSON] на приватизацію спірної земельної ділянки), а документально ( підтвердженням направлення запрошення на сесію, копії рішення сесії, протоколом сесії і ін.).

Outcome: approved