Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

02.10.2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те що вона є наймачем житлової квартири [ADDRESS]. За вказаною адресою зареєстрований її брат, відповідач по справі, але фактично не проживає з середини 2012 року і по теперішній час. Витрат по утриманню вказаної квартири відповідач не здійснює, а реєстрація особи, яка не проживає за вказаною адресою створює перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні своїм майном, оскільки сплачує більші кошти на її утримання, а саме сплату комунальних послуг. Будь-якої домовленості про збереження за відповідачем житлової площі за період його не проживання не існує. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2018 року відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15.11.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги свого довірителя підтримав та просив визнати відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням, за адресою: [ADDRESS]. В судове засідання відповідач повторно не з'явився, повідомлявся вчасно та належним чином про час і місце розгляду справи, зокрема і шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Фастівського міськрайонного суду Київської області, причини неявки суду не відомі, заяв про розгляд справи в його відсутність до суду не надходило. У встановлений строк відзиву на позовну заяву до суду не надійшло. Зі згоди представника позивача, суд, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши представника позивача, свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи, судом встановлено, що Виконавчим комітетом Фастівської міської ради 05.03.1982 року на ім'я [PERSON] було видано ордер на право зайняття 3-х кімнат загальною жилою площею 39,5 кв.м. в квартирі [ADDRESS], на склад сім'ї [PERSON] (дружина), [PERSON] (донька), [PERSON] (син). Дані особи є зареєстрованим за вказаною адресою. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 524. Згодом, [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 549. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сімю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Поскільки відповідач [PERSON] є членом сімї позивача, тому до правовідносин, що виникли між сторонами, слід застосовувати положення ЖК України. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Правові позиції Європейського Суду з прав людини Пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобовязання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав. При цьому такий загальний захист поширюється як на власника житла, так і на наймача. Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. За змістом ст.71, 72 ЖК України наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним. Згідно пояснень представника позивача, відповідач по справі, за адресою реєстрації не проживає більше пяти років. Всі витрати, пов'язані з утриманням та обслуговуванням квартири, сплатою комунальних платежів здійснюються тільки позивачем. Як вбачається з актів про не проживання особи за місцем реєстрації від 23.01.2018 року та 28.09.2018 року, комісією в складі сусідів проживаючих в [ADDRESS], встановлено, що [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS] фактично не проживає, місце його проживання не відоме. Згідно актів обстеження житлових умов на відсутність особистих речей та майна зареєстрованої особи від 25.04.2018 року та від 25.05.2018 року, комісією в складі сусідів проживаючих в [ADDRESS], встановлено, що [PERSON], зареєстрований в [ADDRESS], але не проживає, самостійно покинувши вказане житло, особисті речі та майно за вказаною адресою відсутні. Також, факт не проживання відповідача [PERSON] в квартирі [ADDRESS], підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих п.10 Постанови «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року, у справах щодо визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в квартирі з 2012 року, наявність будь-яких домовленостей між позивачем та відповідачем з приводу порядку користування спірним житлом, тривалості строку збереження права користування ним в судовому засіданні не встановлено. За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Небажання відповідача надавати докази, давало суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими представником позивача, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved