Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

03.05.2017 р. [PERSON] (далі за тексом позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з [PERSON](далі за текстом відповідача) на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] (08.01.2015 р. н.) у твердій грошовій сумі у розмірі 1 600,00 (одна тисяча шістсот) гривень 00 копійок, щомісяця, починаючи з моменту подання позову та до досягнення дитиною повноліття; також стягнути з відповідача кошти на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку, у твердій грошовій сумі у розмірі 1 600,00 (одна тисяча шістсот) гривень 00 копійок, щомісячно. В обґрунтуванні позову позивач зазначає, що з відповідачем по справі вони знаходяться в шлюбі та мають спільну дитину. Дитина мешкає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Позивач вказує про те, що їй одній важко утримувати дитину, а відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на їх утримання, тому вона змушена звернутися до суду з позовом. У судове засідання позивач не зявився, 28.08.2017 р. надіслав до суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, без надання строку для примирення. Також позивач в заяві зазначив, що в разі неприбуття в судове засідання відповідача, згоден на прийняття заочного рішення у справі (а. с. 16). Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи 2 (двічі) повідомлявся належним чином. Судові повістки про виклик до суду надсилалися за місцем проживання відповідача, зареєстрованого у встановленому законом порядку. Однак відповідно до повернутих поштових повідомлень, відповідач за адресою не проживає, що свідчить про неможливість вручення відповідачу судових повісток та відповідно до ч. 5 ст. 74 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України), вважається, що судовий виклик вручений відповідачу належним чином. Враховуючи вказані факти, згоду позивача, що викладена у письмовій заяві, суд ухвалив, у відповідності до ч. 4 ст. 169 ЦПК України прийняти рішення у справі при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У звязку з неявкою сторін в судове засідання, суд ухвалив, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню і такий висновок суду ґрунтується на наступному. Між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, повязані з обовязком батьків утримувати малолітніх дітей, тому при вирішенні спору слід керуватися Сімейним Кодексом України (далі за текстом СК України). Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. З копії свідоцтва про укладення шлюбу вбачається, що 13.01.2015 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тарутинського районного управління юстиції в Одеській області зареєстровано шлюб між сторонами, про що зроблено відповідний актовий запис за №3 (а. с. 4). Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON] (08.01.2015 р. н.) його батьком записаний [PERSON] відповідач по справі (а. с. 5). З довідки №620 від 03.05.2017 р., виданої виконавчим комітетом Павлівської сільської ради Арцизького району Одеської області вбачається, що дитина проживає разом з матірю та знаходиться на її утриманні (а. с. 6) Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Такий принцип рівності прав та обовязків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах Конституції України, передбачених статтею 21, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками, відповідно до статті 24 Конституції України. Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків, на підставі частини 2 статті 51 Конституції України і закріплюється в сімейному законодавстві. Зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обовязок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Отже, обовязок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобовязані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обовязок батьків утримувати своїх дітей є безумовним. Відповідно до розяснень, що надані у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Частина 3 статті 181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в долі від доходу його матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Розмір аліментів у твердій грошовій сумі визначається судом за заявою платника або одержувача, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону, на підставі статті 184 СК України. Судом встановлено, що відповідач є батьком неповнолітнього [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про його народження та не заперечувалося відповідачем, тому проживаючи окремо, батько зобовязаний утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України, суд при визначенні розміру аліментів враховує такі обставини як стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, інші обставини, що мають істотне значення. Також в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт можливості відповідача сплачувати аліменти в розмірі, зазначеному позивачем. Позивач не надав суду жодного переконливого доказу такої можливості відповідача, зокрема сплачувати аліменти на його користь у розмірі 1 600,00 (одна тисяча шістсот) гривень 00 копійок на дитину, чим не виконав вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України. З урахуванням встановлених в судовому засіданні фактів та обставин справи, суд вважає, що з відповідача на користь позивача щомісячно на утримання малолітньої дитини до її повноліття, підлягають стягненню аліменти у розмірі 1 200,00 (одна тисяча двісті) гривень 00 копійок, щомісячно, які підлягають індексації відповідно до закону, починаючи з 03.05.2017 р. та до досягнення дитиною повноліття. Враховуючипозовні вимоги, щодо стягнення аліментів з відповідача на утримання дружини, слід звернути увагу на наступне. Відповідно до ч. 2\~ст. 84 СК України, право дружини на утримання, з якою проживає дитина, до досягнення дитиною трьох років. Принципове положення законодавця, що викладене в ч. 4\~ст. 84 СК України\~полягає у тому, що право на утримання дружини, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, тому чоловік має їй компенсувати втрату можливостей повноцінно себе реалізовувати у кар'єрному зростанні, громадському та світському житті. Однак, для виникнення вищезазначеного аліментного зобов'язання ч. 4\~ст. 84 СК України\~передбачає наявність такої обов'язкової умови, як спроможність чоловіка надавати таку матеріальну допомогу дружині. Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог про стягнення аліментів на утримання матері до досягнення дитиною трирічного віку, не надано суду належних, в розумінні ст.\~ст. 57 - 60 ЦПК України, письмових доказів того, що відповідач, має змогу надавати їй матеріальну допомогу на її утримання, чим позивач не виконав вимоги ст. ст.\~10,\~60 ЦПК України. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для стягнення аліментів з відповідача на утримання позивача до досягнення дитиною трирічного віку, оскільки позивач не довів суду наявність у чоловіка проживаючого окремо, можливості надавати їй матеріальну допомогу. Тому суд приходить до висновку, що позовна заява в цій частині задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за 1 (один) місяць.

Outcome: approved