Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

04 вересня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 (одну другу) частину квартири та виділення в натурі. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що 15.12.1990 року між ним та відповідачем був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу. 13 вересня 2011 року шлюб було розірвано, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу відповідачка змінила прізвище на [PERSON]. За час шлюбу ним разом з відповідачкою згідно договору купівлі-продажу від 06.05.2003 року була придбана двокімнатна квартира [ADDRESS]. Квартиру з його згоди було записано на [PERSON] та зареєстровано на її ім'я. Згідно з планом вищевказана квартира складається з двох кімнат та підсобних приміщень. Просив поділити спільно нажите майно, а саме зазначену квартиру визнавши його право власності на 1/2 (одну другу) частину спірної квартири, а також виділити в натурі йому на праві власності частину квартири - житлову кімнату 1-5, загальною площею 16,3 кв. метри, відповідачці виділити на праві власності житлову кімнату 1-6 загальною площею 19,2 кв. м, залишити у спільному користуванні коридор 1-1, кухню 1-4, дві шафи 1-7,1-8, ванну кімнату 1-2, туалет 1-3. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги, просив задовольнити їх в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в попередньому судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, мотивуючи це тим, що сама мешкає у цій квартирі і має намір узгодити з відповідачем суму, яку тому необхідно сплатити за його частку квартири та просила суд надати строк для укладення мирової угоди. У судове засідання відповідачка [PERSON] не з'явилась, хоча була належним чином повідомлена про дату розгляду справи судом і від якої не надійшло повідомлення про причини неявки. У зв'язку з наведеним суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, враховуючи те, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши докази по справі у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а зустрічний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 грудня 1990 року між сторонами був укладений шлюб, зареєстрований відділом РАЦС Костянтинівського міськвиконкому, актовий запис № 942 (а.с.7). Шлюб було розірвано 13 вересня 2011 року згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого відділом ДРАЦС по м. Костянтинівці Костянтинівського міськрайонного управління юстиції Донецької області (а.с. 8). За час шлюбу 06 травня 2003 року сторони згідно договору купівлі-продажу від була придбана квартира [ADDRESS] (а.с. 09-13). Договір купівлі-продажу оформлений на відповідача [PERSON] Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пленум Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначив у п.22, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно ч.3 ст. 358 Цивільного кодексу України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок» зазначено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено судам, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Отже, законодавець визначився, що поділ спільної сумісної власності подружжя здійснюється в натурі. При цьому у п.25 вищезазначеної Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, в разі якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Виходячи з вказаних правових норм, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, слід визнати за сторонами право власності на одну другу частку спірної квартири за кожним. Щодо решти позовних вимог - виділ в натурі частки квартири, то в цій частині слід відмовити, оскільки згідно технічного паспорту квартира [ADDRESS] знаходиться у багатоповерхівці із одним окремим входом (а.с. 9-11). У відповідності до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано доказів можливості переобладнання спірної квартири у відповідностями з вищенаведеними вимогами законодавства. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial