Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-25 00:00:00

03 січня 2019 року [PERSON] звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . В обґрунтуваннях позовних вимог позивач посилається на те, що з 19.06.2004 року з відповідачем знаходилася в зареєстрованому шлюбі. Від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.12.2011 шлюб між сторонами було розірвано. З 2011 року відповідач проживає окремо, жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової або будь - якої іншої участі у вихованні доньки. Усі питання щодо виховання дитини вирішується позивачем самостійно, без участі та підтримки з боку відповідача. Після розірвання шлюбу, сторони домовилися про добровільну сплату відповідачем аліментів на утримання дитини, однак з того часу і по теперішній час відповідач жодного разу не сплачував аліменти, жодної іншої матеріальної допомоги на утримання доньки не надає. Також участі у вихованні та догляді за дитиною батько не бере, їх фізичним, духовним та моральним розвитком не займається. Таку бездіяльність батька позивач розцінює як умисне ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків. Крім того позивач зазначає, що відповідач веде аморальних спосіб життя, зловживає спиртними напоями, притягувався до кримінальної відповідальності. В свою чергу, позивач намагається максимально забезпечувати всі потреби дитини, займається її вихованням, проявляє турботу про фізичний та духовний розвиток дитини, купує одяг, взуття та інші необхідні речі, докладає усіх зусиль, щоб донька отримувала відповідне для її віку та потреб харчування. Таким чином, позивач вважає, що [PERSON] , як батько, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не хоче і не має бажання спілкуватися з дитиною, у зв`язку з чим, посилаючись на ст. 164 Сімейного кодексу України, просить позбавити відповідача батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 28 січня 2019 року відкрито провадження у справі. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, згідно якої позов підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, вважається таким, що повідомлений належним чином, оскільки судові повістки направлялися за місцем його реєстрації, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи. Представник третьої особи [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, а також висновок органу опіки та піклування. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов до наступного висновку. У відповідності до свідоцтва про одруження (а.с.8), [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.06.2004 року. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.12.2011 року шлюб між ними було розірвано (а.с.9). Суду подано копію свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] (а.с.7), її батьками значаться сторони по справі. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Таким чином, вимоги ст. 150 СК України, свідчать про спільний обов`язок батьків виховувати дитину. Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 р. №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття та ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, визначений ст. 164 Сімейного кодексу України. Мати (батько) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він): - не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; - ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; - жорстоко поводяться з дитиною; - є хронічними алкоголіками або наркоманами; - вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; - засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, такий перелік має виключний характер. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати системний та постійний характер, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку в особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікую і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Так, до суду подано висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно [PERSON] , [INFO] (а.с.25-27), у відповідності до якого спеціалістами служби у справах дітей, серед іншого, були встановлені наступні обставини. Дівчинка [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] фактично проживають по [ADDRESS] , житло належить батькові позивача [PERSON] Відповідно до акту обстеження умов проживання від 09.01.2019 року [PERSON] відпочиває в спальні разом з матір`ю та маленьким братиком [PERSON] , 2018 року народження. В іншій кімнаті для дівчинки обладнано місце для навчання, фізичного розвитку. Мати дитини створила належні житло-побутові умови для проживання дитини, мікроклімат в сім`ї позитивний, мати виконує батьківські обов`язки у повному обсязі, потреби дитини задоволені відповідно вікові. Відповідно до інформації СЗШ №7 [PERSON] є ученицею 7 класу. За час навчання виявила достатній та середній рівень знань, школу відвідує систематично. Дівчина має охайний вигляд, забезпечена необхідним шкільним приладдям, бере активну участь у житті класі. Батько дитини [PERSON] з сім`єю не проживає, з дитиною не спілкується, навчанням дитини не цікавиться, батьківські збори не відвідує, вихованням доньки не займається. За інформаціє головного лікаря КНП «Новомосковський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 17.01.2019 року, до сімейного лікаря дитину з приводу захворювань, профілактичних оглядів, вакцинації приводила мати [PERSON] Зі слів [PERSON] , з метою розвитку дитини, розширення її світогляду вона звернулася до батька дитини [PERSON] з проханням надати нотаріально засвідчений дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон, на що отримала відмову. Тому, 08.01.2019 року мати звернулася до виконкому Новомосковської міської ради з заявою про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дочки [PERSON] для її тимчасово виїзду за межі України. [PERSON] було повідомлено про це та про прийняття відповідного рішення, однак зацікавленості з даного питання ним не було проявлено. Далі, 06.02.2019 року батька було запрошено на засідання комісії з питань захисту прав дитини для з`ясування думки щодо позбавлення його батьківських прав, однак останній також не з`явився. На засіданні комісії була заслухана мати дитини [PERSON] , яка підтвердила, що батько дитини самоусунувся від її утримання та виховання, веде асоціальний спосіб життя, зловживає алкоголем. За таких обставин повноважний орган опіки та піклування вважає, що ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо дочки [PERSON] , створює умови, які шкодять її інтересам, позбавляють можливості жити в повноцінній сім`ї, і тому вважає за доцільне позбавлення відповідача батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Згідно правил, викладених у ч. 6 ст. 19 Сімейного кодексу України стосовно того, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що з моменту розірвання шлюбу між сторонами і до цього часу, всі обов`язки, визначені ст. 150 СК України, виконує позивач, відповідач свідомо ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка фактично росте під опікою, моральною та матеріальною забезпеченістю однієї матері. Крім того, відповідно до ч. 1 статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 СК України). Судом встановлено, що мати [PERSON] має намір та можливість тимчасово виїжджати разом з дітьми за кордон, з метою розширення їх кругозору, однак за відсутності нотаріальної згоди батька неповнолітньої [PERSON] , позбавлена такої можливості. А тому суд погоджується з позивачем, що така поведінка та бездіяльність відповідача, як батька, суперечить інтересам дитини, порушує її права, гарантовані міжнародним та національним законодавством. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав обґрунтовані та підлягають задоволенню, [PERSON] слід позбавити батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved