Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-26 00:00:00

03 липня 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зазначаючи, що з відповідачем [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з 26 січня 1991 року. Від шлюбу мають двох повнолітніх синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося, фактичного шлюб розпався. За таких обставин збереження шлюбу та подальше спільне життя неможливе. Примирення позивач [PERSON] з відповідачем не бажає. Також просить суд розділити спільно придбане майно подружжя, а саме: визнати за нею, [PERSON], право власності на ? частину трикімнатною [ADDRESS], визнати за відповідачем [PERSON], право власності на ? частину трикімнатної [ADDRESS]. Ухвалою Василівського районного суду від 13 липня 2018 року провадження у даній справі відкрито, призначено підготовче судове засідання. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позов просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, але надав суду заяву про розгляд справи без його участі, з позовними вимогами згоден. У зв'язку із здійсненням судом розгляду справи за відсутності учасників справи, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого судового провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому судовому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206,207 цього Кодексу. Згідно ч.4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 26 січня 1991 року (а.с.8). Від шлюбу мають двох повнолітніх синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.18, 19). Відповідно до ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до частин 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Право на подачу позову одним із подружжя передбачено ст.110 Сімейного кодексу України, ст.111 Сімейного кодексу України на суд покладено обов'язок вживання заходів щодо примирення подружжя, що може бути можливим у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення, за ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що примирення між сторонами не відбулося і позивач і відповідач проти нього заперечують, зважаючи, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, суд приходить до висновку, що подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про поділ спільного майна подружжя, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 57 СК України установлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею ст. 71 СК України, майно що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. За час перебування у шлюбі сторонами було придбане спільне майно, яке належить на праві спільної сумісної власності, а саме: трикімнатна [ADDRESS], придбана ними за спільні кошти, що підтверджується договором купівлі-продажу від 22.01.1999 року, який був зареєстрований та посвідчений державним нотаріусом Василівської державної нотаріальної контори Запорізької області в реєстрі за номером 1-107 на ім'я [PERSON] (а.с.9). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи №489 від 04.06.2018 року виданої Василівською міською радою Запорізької області, [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS], з 26.10.2004 року по теперішній час. (а.с.17). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи №4388 від 11.07.2018 року виданої Василівською міською радою Запорізької області, [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS], з 02.02.1999 року по теперішній час. (а.с.24). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вищевказане майно є спільним майном подружжя та підлягає розподілу між ними у рівних частках. За такого, слід провести розподіл спільного майна подружжя, а саме: визнати за [PERSON], право власності на ? частину трикімнатної [ADDRESS], визнати за відповідачем [PERSON], право власності на ? частину трикімнатної [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. До початку розгляду справи по суті від відповідача [PERSON] надійшла відповідна заява про визнання позовних вимог, тому суд вважає за необхідним вирішити питання про повернення позивачу [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову. При подачі позовної заяви позивачем [PERSON] квитанцією №П519/6654962/1 від 03 липня 2018 року сплачено судовий збір в сумі 704,80 грн., квитанцією №П519/6654948/2 від 03 липня 2018 року сплачено судовий збір в сумі 1171,05 грн., а тому поверненню підлягає судовий збір у розмірі 937 гривні 92 копійки (704,80+1171,05=1875,85/2).

Outcome: approved