Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

04.05.2016 року [PERSON] звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на земельну частку (пай), площею 3,97 умовних кадастрових гектарів, що розташована на території Володимирівської сільської ради Білгород-Дністровського району, Одеської області, за межами населених пунктів, масив 28, ділянка, 11. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що у 1996 році він отримав сертифікат на земельну частку (пай) серії ОД №0118669 від 08.10.1996 року на земельну ділянку площею 3,97 умовних кадастрових гектарів що розташована на території Володимирівської сільської ради Білгород-Дністровського району, Одеської області, за межами населених пунктів, масив 28, ділянка, 11 та почавши процедуру оформлення документів, щодо отримання у власність вказаної земельної ділянки, виявив, що оригінал сертифікату серії ОД №0118669 від 08.10.1996 року втрачено. Та звернувшись до Білгород-Дністровської районної адміністрації, з приводу оформлення права власності на спірну земельну ділянку, отримав письмову відповідь про відмову у виділенні земельної ділянки внатурі у звязку з відсутністю вказаного вище сертифікату. У звязку з викладеними обставинами та посилаючись на ст. 392 ЦК України, просить його позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити у повному обсязі, при цьому пояснив, що письмову відповідь першого заступника голови Білгород-Дністровської районної державної адміністрації, якою відмовлено позивачу у виділенні йому земельної ділянки вважає правомірною. Представник Білгород-Дністровської районної державної адміністрації в судове засідання не зявився, але надіслав на адресу суду заяву, в якій просить справу розглядати без його участі. (а.с.21-22) Представник Володимирівської сільської ради в судове засідання не зявився, але надіслав на адресу суду заяву, в якій просить справу розглядати без його участі та зазначає що з позовом згоден. (а.с.20) Вислухавши пояснення представника позивач, дослідивши письмові матеріали, які містяться у справі, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України).\~\~ Так під час розгляду справи встановлено та підтверджено відповідними письмовими доказами, що позивачу, розпорядженням голови Білгород-Дністровської районної державної адміністрації видано сертифікат на земельну частку (пай) у КСГП «Правда», площею 3,8 умовно кадастрових гектара, серії ОД №0118669, який був зареєстрований у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №669 від 08.10.1996 року. (а.с.13-15, 19) Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.03.2016 року, яке набрало чинності 02.03.2016 року, сертифікат на земельну частку (пай) серії ОД №0201291 від 08.10.1996 року визнано втраченим. При цьому слід зазначити, що позивач вказує та не, що він отримував сертифікат на земельну частку (пай) у КСГП «Правда», площею 3,8 умовно кадастрових гектара, серії ОД №0118669. Крім того в судовому засіданні встановлено, що представник позивача 01.04.2016 року звернувся до Білгород-Дністровської РДА із заявою про виділення позивачу у власність вказаної вище земельної ділянки, але отримав лист, за підписом першого заступника голови Білгород-Дністровської РДА в якому йдеться про те, що у звязку з відсутністю сертифікату на земельну частку (пай), відсутні підстави для виділення йому земельної ділянки внатурі. (а.с.8) Слід зазначити, що в судовому засіданні представник позивача пояснив, що з обставинами викладеними у вказаному листі він згоден та вважає дії Білгород-Дністровської РДА правомірними. Питання виникнення права власності або права користування земельними ділянками урегульовані Земельним кодексом України. Так, згідно з частинами першою, другою статті 116 Земельним кодексом України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону; набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Частинами першою, другою статті 125 Земельним кодексом України встановлено, що право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності та право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Статтею 126 цього ж Кодексу передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону. Порівняльно-правовий аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що законодавець розмежовує поняття «надання» та «придбання» земельної ділянки в користування або у власність. Під наданням земельної ділянки в користування або у власність законодавець розуміє як прийняття органом відповідного рішення про надання землі у власність або в користування, так і подальше оформлення документа, який згідно зі статтею 126 Земельним кодексом України посвідчує право на землю. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Цивільний кодекс передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, прямо передбачених статтями 335, 376, 392 цього Кодексу. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. (ст. 392 Цивільного кодексу України) Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до за кону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного Кодексу України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. \~\~\~\~ Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема, ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю набувається та реалізується його суб'єктами виключно відповідно до закону. Отже, суб'єктивне право власності на землю виникає на підставах та у порядку, визначеному Земельним кодексом та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. За положенням статті 181 Цивільного кодексу України, до нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Слід звернути увагу, що згідно із ч. 1 ст. 13 Конституції України та ст. 20 Земельного кодексу України органи державної влади та орган місцевого самоврядування здійснюють право власності на землю від імені Українського народу. Це означає, що лише ці органи можуть вирішувати питання про відведення земельних ділянок, передачу їх у приватну власність, визначення цільового призначення землі. Відповідно до положень ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Передача земельних ділянок у власність громадянам - працівникам державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерам з їх числа провадиться після затвердження проекту приватизації земель у порядку, встановленому цим Кодексом. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до [PERSON] міністрів Автономної Республіки Крим. [PERSON] Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна [PERSON] Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє [PERSON] Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. Таким чином діючим законодавством встановлено, що виключно за рішеннями органів місцевого самоврядування може бути вирішено питання, щодо передачі громадянам у власність земельних ділянок за умови дотримання відповідного порядку, та як наслідок цього оформлення громадянами права власності на земельні ділянки, шляхом отримання відповідних державних актів про право власності на землю. Саме з урахуванням викладених вище обставин, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed