Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

02.10.2019 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» (далі по тексту - відповідач) про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку (а.с.1-4). Так, позивач просить суд стягнути з ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» (код ЄДРПОУ 00480922, 67700, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Маяковського, 57) на його користь компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 2 790 477 (два мільйони сімсот дев`яносто тисяч чотириста сімдесят сім) гривень 88 (вісімдесят вісім) копійок без урахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових зборів. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.10.2019 року відкрито загальне позовне провадження по справі № 495/8936/19 за заявою [PERSON] до ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку. По справі призначено підготове судове засідання (а.с.23-24). 21.11.2019 року від представника відповідача - ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» до суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , відповідно до якого він зазначає, що позовні вимоги він не визнає, так як за умовами контракту № 1/2017 від 04.05.2017 року позивачу був встановлений посадовий оклад в розмірі 5440,00 грн. та вважає, що компенсація невикористаної відпустки має здійснюватися з розрахунку саме цієї суми. Відповідно до особової картки [PERSON] , станом на 07.07.2011 року не мав днів невикористаної відпустки. За твердження представника відповідача, за період з 07.07.2011 року по 29.08.2019 року, позивач неодноразово звертався з електронними листами до акціонерів ПАТ «Гемопласт» з проханням надати йому відпустку, які були задоволенні, однак зловживаючи своїм службовим становищем , не оформлював належним чином відповідні накази, що призвело до накопичення значної кількості невикористаних днів відпустки. А саме 249 днів, що не відповідає дійсності. Таким чином, позивач 07.07.2011 року по 29.08.2019 року перебував у відпустці більше ніж 77 днів, однак остаточної інформації немає, так як частина електронних листів не збереглися відсутні повністю за 2011 рік, 2012 року частково відсутні електронні за інші роки. Просив в задоволенні позовної [PERSON] відмовити в повному обсязі. Позивач - [PERSON] в судове засідання не з`явився, але подав до суду заяву, згідно із якою просив розглянути справу за його відсутністю. Вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача - ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» не з`явився, але подав до суду чергову заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з карантином. Між тим, з цього приводу слід зазначити, що в своїй постанові від 16.07.2020 року № 924/369/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду наголосив на тому, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 Господарського процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Ураховуючи неодноразові відкладення судових засідань та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача. Крім цього, у відповідності до ч.1 ст.44 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд повинен контролювати процесуальну поведінку осіб, які беруть участь у справі, так як на них поширюється порядок цивільного судочинства, а значить обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, а також нести відповідальність за зловживання правом. В прямі обов`язки осіб, що беруть участь у справі, входить дотримання процесуальної дисципліни на протязі всього провадження у справі. Згідно із ст.210 Цивільного процесуального кодексу України, суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1-3 частини першої статті 251 та пунктами 1-3 частини першої статті 252 цього Кодексу. У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. Таким чином, аналіз викладених вище обставин, дає підстави стверджувати про неналежне здійснення представником відповідача - ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт», своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, що виразилися у відсутності інтересу до поданої до суду [PERSON] позовної заяви, що в свою чергу може призвести до затягування судового розгляду даної справи. Відповідно до ч.3 ст.211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, у період з 2000 року по 30 серпня 2019 року [PERSON] знаходився у трудових відносинах з ПАТ «Гемопласт» та працював на посаді голови правління, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці [NUMBER] (а.с.5-12). 30.08.2019 року [PERSON] був звільнений на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін), відповідно до наказу № 217-к від 30.08.2019 року (а.с.18). Вказаним наказом була також передбачена виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 249 календарних днів. За твердженням позивача, в день його звільнення - 30.08.2019 року, відповідач письмово його не повідомив про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів. Згідно із довідками про доходи, виданих відповідачем за останні 12 календарних місяців було нараховану позивачу заробітну плату в розмірі 4 090 459,55 грн. Так позивач вказує, що розмір компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 249 днів складає: 4 090 459,55 грн. (заробітна плата за останні 12 календарних місяців) /365 днів (кількість календарних днів в році) та х 249 (кількість днів невикористаної відпустки), що дорівнює 2 790 4772 790 477 (два мільйони сімсот дев`яносто тисяч чотириста сімдесят сім) гривень, 88 (вісімдесят вісім) копійок без урахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових зборів. Сума компенсації за невикористані дні щорічної відпустки є складовою заробітної плати та підлягає стягненню з відповідача. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Дані обставини і стали підставою для звернення [PERSON] з відповідною позовною заявою до суду. Згідно із ст.ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Основна заробітна плата, це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата, це винагорода за працю понад установленні норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбаченні чинним законодавством; премії, пов`язанні з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Частинами 1,2 статті 83 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористанні ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А І групи. Відповідно до статті 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника (ст.47 КЗпП України). Згідно із статтею 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно правового висновку, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 липня 2019 року у справі № 359/10023/16-ц, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком работодавця та працівника, суд визначає зазначену суму. Яка підлягає стягненню без утриманн цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. Як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, відповідачем - ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт», в порушення частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України, у день звільнення (30.08.2019) позивача - [PERSON] , письмово не повідомлено про нараховані суми належні при звільненні та не здійснено виплату належних коштів. Відповідно до підпункту «а» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується зокрема, у випадках надання працівникам щорічної відпустки додаткових відпусток у звязку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористанні відпустки. Так, враховуючи дату звільнення позивача - 30.08.2019 року, для обчислення середнього заробітку для розрахунку компенсації за невикористані дні відпустки, яка підлягає виплаті, має братись за період з 01.08.2018 року по 31.07.2019 року. Відповідно до п.3 Порядку № 100, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включається: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці 9високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідок про доходи за останні 12 календарних місяців було нарахована позивачу заробітна плата на загальну суму 4 090 459,55 грн. (а.с.19-20). Відповідно до п.9 Порядку № 100, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористанні відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях проводиться ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Таким чином, компенсація за невикористану щорічну відпустку тривалістю 249 днів складає: 4 090 459,55 грн. (заробітна плата за останні 12 календарних місяців) /365 днів (кількість календарних днів в році) та х 249 (кількість днів невикористаної відпустки), що дорівнює 2 790 4772 790 477 (два мільйони сімсот дев`яносто тисяч чотириста сімдесят сім) гривень, 88 (вісімдесят вісім) копійок без урахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових зборів. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір за розгляд позовної заяви.

Outcome: approved