Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

03.08.2016 року [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, пояснюючи, що вона разом з членами своєї родини, чоловіком та доньками, які є відповідачами у справі, є власниками квартири [ADDRESS]. На підставі договору міни квартири від 15.08.1997 року їй належить однокімнатна квартира [ADDRESS]. На підставі договору купівлі-продажу однокімнатної квартири від 19.10.1999 року їй належить квартира [ADDRESS]. 25.02.1998 року комісією обстеження квартири № 5 та № 6 будинку № 82 по вул. Шевченко, виконкомом Волноваської міської ради було винесено рішення № 62 від 04.03.1998 року про обєднання вказаних квартир в одну та визначено номер квартири 6. В квартирі №2 цього ж будинку мешкала [PERSON], яка була її власницею. Власної родини вона не мала, була одиначкою. Останні роки перед смертю [PERSON] вона доглядала за нею, купувала продукти харчування, надавала фінансову допомогу, прибирала її житло, оскільки вона була літня та хвора людина. 17.12.2001 року [PERSON] померла та була похована за її рахунок. За життя [PERSON]Г заповіту не склала, але не заперечувала, що після смерті квартира буде належати їй. Після смерті сусідки вона почала користуватися квартирою, здійснила ремонт. Починаючи з 2002 року вона добросовісно та безперервно володіє нерухомим майном понад 10 років після смерті власниці. Просить суд визнати на нею право приватної власності за набувальною давністю на вказану квартиру житловою площею 15,10 кв.м . У судове засідання позивачка не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову наполягає. Відповідачі також у судове засідання не зявились, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечують. Дослідивши матеріали справи суд прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При цьому п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки Цивільний кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 1 січня 2011 року. Суд вважає, що позивачка довела факт набуття нею права власності за набувальною давністю, оскільки вона добросовісно і відкрито користується нерухомим майном на протязі більше 10 років, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, таким чином суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню і є підстави для визнання права власності за набувальною давністю за позивачкою. Згідно ч.1\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Позивачка, згідно свідоцтва про право власності на житло від 30.03.1997 року, договору міні квартири серії НБ 0655051 від 15.08.1997 року, договору купівлі-продажу квартири серії АВЕ № 102953 від 19.10.1999 року, є власницею квартир № 3, № 5 та № 6 у будинку № 82 по вул. Шевченко у м. Волноваха Донецької області. З грудня 2001 року вона добросовісно, відкрито та безперервно понад 10 років володіє квартирою №2 у будинку №82 по вул. Шевченко у м. Волноваха, власницею якої на підставі свідоцтва про право власності на житло №203 від 13.12.1993 року, була [PERSON], яка померла 07.12.2001 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-НО № 596981, виданого Волноваським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецької області, актовий запис № 362. Згідно довідки про склад сімї №764/999 від 25.05.2016 року, яка видана начальником Волноваського БМЕУ-2, [PERSON] дійсно була зареєстрована та мешкала у квартирі одна до моменту смерті, про що також зазначено і у домовій книзі. За даними довідки Волноваської державної нотаріальної контори №1473/01-16 від 18.08.2016 року, після смерті [PERSON], померлої 07.12.2001 року, спадкова справа не відкривалася, заповіти від її імені не посвідчувалися, що підтверджує письмові пояснення позивачки у цій частині та вказує на те, що фактично спірна квартира на час розгляду позовної заяви є безхазяйною. Згідно п.13 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року можливість предявлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15.16 ЦК України, а також ч.4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У звязку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Outcome: approved