Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

03 липня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Лютенської сільської ради про визнання прав забудовника та права власності в порядку спадкування. Ухвалою суду від 04.08.2020 провадження по справі відкрито. Представник позивача [PERSON] адвокат Гонтар В.М. позов підтримав, просив визнати в порядку спадкування за законом права та обов`язки забудовника за [PERSON] на житловий будинок з господарським будівлями по [ADDRESS] , право на 1 /2 частину яка належала покійному [PERSON] , який помер [INFO] та визнати у порядку спадкування за законом право власності за [PERSON] на спадкове майно у вигляді 1 /2 частини домоволодіння, що належало померлому [PERSON] . Також вказав, що [PERSON] відмовилась лише від частини спадщини після смерті чоловіка на користь сина у вигляді земельної частки (паю), право на домоволодіння вона бажає визнати за нею, так як від цього спадкового майна вона не відмовлялась. Лютенська сільска рада звернулася до суду з заявою про розгляд справи без участі представника сільської ради, проти задоволення позову не заперечує. Треті особи: [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення в матеріалах справи, причину неявки суду не повідомили. Судом встановлено, що 11 січня 1963 року в Лютенській сільській раді Гадяцького району [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , після реєстрації шлюбу дружині присвоєне прізвище [PERSON] . Відповідно довідок Лютенської сільської ради домоволодіння по [ADDRESS] відносилося до типу колгоспного двору, членами двору станом на 01.07.1990 є [PERSON] та [PERSON] . Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,2445 га, яка розташована в с. Лютенька Гадяцького району та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. З довідки Лютенської сільської ради вбачається, що земельна ділянка, яка перебуває у власності [PERSON] та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд розташована в [ADDRESS] . [INFO] в с. Лютенька Гадяцького району [PERSON] помер. На дату смерті [PERSON] , він був зареєстрований по [ADDRESS] разом [PERSON] . Рішенням ПП Миргородське ПТІ та Е «Інвентаризатор» від 30.08.2011 [PERSON] відмовлено в державній реєстрації прав на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS] у зв`язку з тим, що відсутні право установчі документи на померлу особу. На замовлення [PERSON] . 29.07.2011 ПП Миргородське ПТІ та Е «Інвентаризатор» виготовило технічний паспорт на житловий будинок по [ADDRESS] . З висновку №761 від 20.08.2010, складеного ПП «Інвентаризатор» вбачається, що житловий будинок по [ADDRESS] побудований у 1969 році, знаходиться у доброму технічному стані, збудований у відповідності з вимогами будівельних норм та правил і придатний до експлуатації. Житловий будинок має інженерне забезпечення. 10 грудня 2015 року рішенням Лютенської сільської ради вулицю Жовтнева в с. Лютенька Гадяцького району перейменовано на вулицю [PERSON] . З копії матеріалів спадкової справи № 717/2010 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] вбачається, що 28 жовтня 2010 року Лютенською сільською радою завірено заяву [PERSON] про відмову від своєї частини спадщини, яка залишилась після смерті [INFO] чоловіка [PERSON] , який постійно проживав в [ADDRESS] на користь сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.01.2011 року [PERSON] є спадкоємцем майна померлого [PERSON] з урахуванням 1 /2 частини від якої відмовилась дружина [PERSON] . Спадщина складається з земельної ділянки площею 3,050 га, яка перебуває на території Лютенської сільської ради. Відповідно до ч.ч.1,3\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 1 статті 11 ЦК України\~цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. За змістом п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Розглядаючи позовну вимогу про визнання прав та обов`язків забудовника за [PERSON] після смерті чоловіка, суд приходить до наступних висновків. Чинним законодавством не визначено правого статусу забудовника. За загальними поняттям забудовник\~ це особа, яка у встановленому законодавством порядку отримала право на використання земельної ділянки для спорудження об`єктів житлового будівництва або згідно з укладеними договорами має право розпоряджатися житловою площею у будинках, які будуються. Згідно ч.ч 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди тощо) виникає після завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання, тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з нормами ст.1218 цього Кодексу до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Позивач, з метою оформлення права власності (здійснення державної реєстрації, права) на майно звернувся з відповідною заявою до реєстратора, однак рішенням ПП Миргородське ПТІ та Е «Інвентаризатор» від 30.08.2011 було відмовлено в державній реєстрації права власності з підстав відсутності документів, що дають змогу встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини. Таким чином, спадкоємець має право звернутись до суду з позовом про визнання за ним майнових прав забудовника, як таких, що входять до складу спадщини. Згідно із ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Аналогічна позиція викладена в постанові ВГСУ від 15 березня 2017 року по справі №909/935/15. Згідно ст.331 ЦК України нерухоме майно підлягає державній реєстрації, яку може провести лише особа, яка його побудувала і яка є живою, а до моменту реєстрації вказане будинковолодіння вважається об`єктом незавершеного будівництва. Право власності на об`єкт незавершеного будівництва виникає незалежно від його державної реєстрації, адже відповідно до ч.1ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав», державна реєстрація права на нерухоме майно - це вже офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення прав на нерухоме майно. В даному випадку спірний будинок завершений будівництвом, а як слідує з повідомлення Лютенської сілької ради дозвіл [PERSON] на забудову землі не видавався, а отже він не мав за життя статусу забудовника, тому такі права та обов`язки відповідно не можуть перейти до [PERSON] . За наведених обставин, суд не вбачає достатніх правових підстав для задоволення позову в цій частині. Розглядаючи позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на спадкове майно у вигляді 1 /2 частини домоволодіння, що належало померлому [PERSON] суд вважає зазначити наступне. У відповідності до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.\~Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом. Статтею 1273 ЦК України передбачено право на відмову від прийняття спадщини та вказано, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Таким чином, особа, яка подала заяву про прийняття спадщини або про відмову від неї, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Прийняття і відмова від спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Як і прийняття спадщини, відмова від її прийняття є одностороннім правочином і характеризується ознаками безумовності та беззастережності. Утім, на відміну від акту прийняття спадщини, із правила про неможливість відмови від спадщини, супроводженої будь-якими умовами або застереженнями, існує виняток - відмова від спадщини із зазначенням особи, на користь якої вона зроблена. Часткова відмова від прийняття спадщини не допускається, за винятком випадків, передбаченим ч. 3 ст. 1274 ЦК. З матеріалів справи вбачається, що 28 жовтня 2010 року Лютенською сільською радою завірено заяву [PERSON] про відмову від своєї частини спадщини, яка залишилась після смерті [INFO] чоловіка [PERSON] , на користь сина - [PERSON] , [INFO] . Відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.01.2011 року [PERSON] є спадкоємцем майна померлого [PERSON] з урахуванням 1 /2 частини від якої відмовилась дружина [PERSON] . Спадщина складається з земельної ділянки площею 3,050 га, яка перебуває на території Лютенської сільської ради. Таким чином, у зв`язку з відмовою [PERSON] від прийняття своєї частки спадщини після смерті чоловіка, вона не може більше претендувати на будь - яке його спадкове майно. За наведених обставин, суд не вбачає достатніх правових підстав для задоволення позову в цій частині. Крім цього, суд вважає необхідним констатувати наступне. Відповідно ч. 2 ст.\~48\~ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. З аналізу наведеної статті та ст. 175 ЦПК слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від\~12\~червня 2009\~року №\~2\~«Про застосування\~норм цивільного\~процесуального законодавства\~при розгляді\~справ у\~суді першої\~інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК) ( 435-15 ), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, проте суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. При цьому обов`язком суду є встановлення належності відповідачів та їх заміна у разі необхідності. Суд приходить до висновку, що належним позивачем у даній справі має бути син [PERSON] , який прийняв спадщину після смерті [PERSON] і повинен відповідати за даним позовом, а не бути третьою особою. За приписами статті 51\~ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача. Суд, дотримуючись принципу диспозитивності та неупередженості судового розгляду, сприяв позивачу у реалізації його прав, однак він не скористався даним правом та не подав до суду клопотання про заміну неналежного відповідача. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Позивач ні у позові, ні у судовому засіданні не довів про наявність спору між ним та відповідачем - сільською радою. [PERSON] не зверталася до сільської ради з питань реєстрації її домоволодіння, відмови Лютенської сільської ради про невизнання або оспорювання права власності позивача на спадкове майно до суду не надано, відмову у вчиненні певних дій на користь позивача до суду теж не надано. Таким чином Лютенська сільська рада не є особою яка порушує, не визнає чи оспорює право позивача на спадкове майно. За наведених обставин суд не вбачає жодних правових підстав для визнання права власності на спадкове майно, тому позовні вимоги слід залишити без задоволення за безпідставністю.

Outcome: dismissed