Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

04 квітня 2016 року [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області із позовом до [PERSON] державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради, третя особа Бюро технічної інвентаризації міста Маріуполя, про визнання права власності на нерухоме майно. В обгрунтування позову зазначив, що 27 вересня 2006 року, між ним і [PERSON], яка діяла на підставі довіреності в інтересах свого чоловіка [PERSON], був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку №30 по вулиці Літературної у Маріуполі (надалі спірний будинок), за реєстровим номером 2825, та посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] Даний договір купівлі-продажу від 27 вересня 2006 року було зареєстровано в БТІ Маріуполя 29 вересня 2006 року. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 29 травня 2008 року договір купівлі-продажу спірного будинку був визнаний недійсним на підставі ст.215 ЦК України. У зв'язку з визнанням даного договору купівлі-продажу недійсним на підставі рішення Апеляційного суду Донецької області, в БТІ Маріуполя 02 вересня 2009 року скасували державну реєстрацію договору купівлі-продажу та виключили позивача з реєстру прав власності на нерухоме майно, із зазначенням в реєстрі попереднього власника домоволодіння - [PERSON], якого на момент даної перереєстрації не було в живих. Згодом, у 2008 році рішення Апеляційного суду Донецької області від 29 травня 2008 року було скасовано ухвалою Верховного Суду України, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В подальшому, провадження у справі було закрито. Таким чином, вказує позивач, на сьогоднішній момент договір купівлі-продажу від 27 вересня 2006 року, на підставі якого він є власником спірного будинку не зареєстрований в реєстрі права власності. Про те, що БТІ Маріуполя 02 вересня 2008 року скасувало реєстрацію вказаного договору купівлі-продажу він не знав і ніхто його до відома про це не ставив, у нього до теперішнього часу є оригінал витягу про реєстрацію від 29 вересня 2006 року. У 2015 році він звернувся до Реєстраційної служби з метою зареєструвати право власності на реконструйоване домоволодіння. Однак, рішенням від 25 листопада 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно йому було відмовлено в державній реєстрації права власності на спірний будинок, оскільки згідно відомостей з реєстру прав власності житловий будинок за №30 по вулиці Літературна в місті Маріуполі зареєстрований за [PERSON]. Крім того, йому було роз'яснено державним реєстратором, що він не може зареєструвати заново початковий правовстановлюючий документ - договір купівлі-продажу від 27 вересня 2006 року, оскільки в договір вказана тільки житлова площа будинку і не вказана загальна площа, що унеможливлює його реєстрацію в новому реєстрі. Посилаючись, зокрема на ст.392 ЦК України, просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок за №30 по вулиці Літературній в місті Маріуполі, загальною площею 77,0 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м. Відповідач [PERSON] державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради подав до суду письмові заперечення проти позову, в яких зокрема зазначили, що відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме манно є неналежним відповідачем в даній справі, оскільки [PERSON] державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради здійснює функції направлені на виконання вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо проведення державної реєстрації права власності, іншого речового права похідного від права власності, право власності на об'єкт незавершеного будівництва, заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно здійснюється відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджену Постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 р. [PERSON] державної реєстрації речових прав на нерухоме майно не може бути стороною, яка оспорює або не визнає право власності [PERSON] на будинок №30 по вул.Літературній в м.Маріуполі, оскільки дії виключно в межах повноважень покладених на нього діючим законодавством. З огляду на викладене, просили виключити відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради з числа відповідачів, як такий, що не порушує права позивача, а справу розглянути за відсутності представника відділу. Третя особа - Бюро технічної інвентаризації міста Маріуполя письмових пояснень за позовом до суду не подавало.В поданій до суду заяві просили розглянути справу за їх відсутності. За ініціативою суду, до участі у розгляді в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, було залучено [PERSON], яка є спадкоємицею [PERSON] дружини [PERSON] Третя особа [PERSON], подала до суду письмові пояснення за позовом, в яких зокрема зазначила, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Спірний житловий будинок належав на праві власності її батьку - [PERSON] У зазначеному будинку вона була прописана і постійно проживала разом з батьком та матір'ю - [PERSON] На момент смерті батька, вона також проживала в будинку. Батько помер 27.09.2006 р. в 8 год. 15 хв. Вважала, що в силу положень ст.ст.1268, 1270 ЦК України, вона є спадкоємицею 1/2 частини спірного будинку. При цьому, своєї згоди вона матері - [PERSON] на відчуження успадкованої 1/2 частини будинку, не давала. Вважала, що на той момент [PERSON], яка підписала спірний договір купівлі-продажу з [PERSON], не мала права його підписувати, і продавати її 1/2 частину будинку. Зазначала, що [PERSON] оцінив будинок в суму 35650,00 доларів США, однак ані її матір, ані вона, як спадкоємиця 1/2 частини, грошей не отримувала. Після смерті матері [PERSON], вона є спадкоємицею всіх її прав і обов'язків. Вказувала, що визнання за [PERSON] права власності на спірний житловий будинок, можливо з її боку тільки за умови виплати їм 1/2 частини від вартості будинку в сумі 35650 доларів США на її користь. В судове засідання, позивач [PERSON] не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, але за участю його представника адвоката [PERSON] Представник позивача адвокат [PERSON], що діє на підставі договору, в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задвоольнити. Третя особа [PERSON], в судовому засіданні, підтримала раніше подані пояснення, проти задоволення позовних вимог заперечувала. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що за [PERSON] на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 27.05.2004 року у справі №2-299/03 було визнано право приватної власності на житловий будинок №30 по вул.Літературній у м.Маріуполі та 05.08.2004 року проведено відповідну реєстрацію вказаного права власності на нерухоме майно. 27 вересня 2006 року між [PERSON] віктором Васильовичем, в особі [PERSON], та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу жилого будинку №30 по вул.Літературній у м.Маріуполі, який було посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №2825 (надалі Договір купівлі продажу). 29 вересня 2006 року Маріупольським бюро технічної інвентаризації була проведена реєстрація права власності на нерухоме майно на підставі вказаного Договору купівлі продажу, про що видано витяг №12004063. Відповідно до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Стаття 657 ЦК України (в редакції, що діяла на момент укладання Договору) передбачала, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно з ч.3 ст.334 ЦК України (в редакції, що діяла на момент укладання Договору), право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Таким чином, суд приходить до висновку, що у [PERSON] належним чином виникло право приватної власності на житловий будинок №30 по вул.Літературній у м.Маріуполі. 29 травня 2008 року Апеляційним судом Донецької області у справі №22-546/2008 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі продажу житлового будинку недійсним, треті особи: приватний нотаріус Маріупольського нотаріального округу [PERSON], БТІ м.Маріуполя, вищевказаний Договір купівлі продажу було визнано недійсним. У звязку з цим, 02 вересня 2008 року Маріупольським бюро технічної інвентаризації, на підставі заяви [PERSON] від 11.08.2008 року, проведено реєстрацію права власності на нерухоме майно - житловий будинок №30 по вул.Літературній у м.Маріуполі за [PERSON], де підставою виникнення права власності зазначено рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 27.05.2004 року у справі №2-299/03. Ухвалою Верховного Суду України від 05.11.2008 року, рішення Апеляційного суду Донецької області у справі №22-546/2008 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 03.02.2009 року по справі №2-576/09 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі продажу житлового будинку недійсним, треті особи: приватний нотаріус Маріупольського нотаріального округу [PERSON], БТІ м.Маріуполя, провадження по справі було закрито у звязку з відмовою [PERSON] від позову. Вказана ухвала набрала законної сили та на сьогоднішній день є чинною. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частина ч.1 ст.216 ЦК України передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Під час судового розгляду, судом не встановлено, що Договір купівлі продажу є нікчемним правочином, тобто його недійсність встановлена законом. Крім того, суду не надано також доказів того, що вказаний Договір купівлі продажу було визнано недійним з підстав недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6, статті 203 цього Кодексу. Таким чином, суд приходить до висновку, що Договір купівлі продажу жилого будинку №30 по вул.Літературній у м.Маріуполі, укладений 27.09.2006 року між [PERSON] віктором Васильовичем, в особі [PERSON], та [PERSON] та який посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №2825 на сьогоднішній день є чинним, отже [PERSON] має належні правові підстави набуття права власності на жилий будинок №30 по вул.Літературній у м.Маріуполі. 21 жовтня 2015 року [PERSON] в Департаменті ДАБІ у Донецькій області зареєстровано декларацію про готовність обєкта до експлуатації, у звязку з будівництвом тамбура до житлового будинку та господарських споруд і будівель за адресою: вул.Літературна, 30 у м.Маріуполі. Відповідно до вказаної декларації, житлова площа будинку після проведення ремонтних робіт та введення в експлуатацію становить 77,0 кв.м., житлова 38,2 кв.м. Вказані технічні характеристики, підтверджуються технічним паспортом на житловий будинок №30 по вул.Літературній у м.Маріуполі, який було складено 21.09.2015 року ТОВ «Маріупольське бюро технічної інвентарізації». 25 листопада 2015 року [PERSON] було відмовлено у державній реєстрації права власності на житловий будинок №30 по вул.Літературній у м.Маріуполі, у звязку з тим, що заявлено право 02.09.2008 року вже зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 27.05.2004 року у справі №2-299/03. Таким чином, під час судового розгляду, судом встановлено, що [PERSON] маючи належні правові підстави набуття права власності на жилий будинок №30 по вул.Літературній у м.Маріуполі не може його зареєструвати в установлено законом порядку, оскільки його субєктивне право власника підлягає сумніву та не визнається через наявність реєстрації права власності на нерухоме майно за [PERSON], яка була проведена на підставі рішення Апеляційного суду Донецької області, яке 05.11.2008 року було скасовано. Отже суд вважає, що належні підстави для відновлення реєстрації права власності на нерухоме майно за [PERSON] після 05.11.2008 року відсутні, оскільки Договір купівлі продажу є чинним. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з п.37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року №5, з урахуванням положень ч.1 ст.15 та ст.392 ЦК України, власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. При цьому, суд не приймає до уваги заперечення [PERSON] державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради з приводу того, що вони є неналежним відповідачем по справі, оскільки не порушують права позивача, так як на думку суду, саме через дії відділу державної реєстрації [PERSON] не може зареєструвати своє суб'єктивне права власника на жилий будинок №30 по вул.Літературній у м.Маріуполі, а інший спосіб захисту такого права на сьогодняшній день відсутній. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обгрунтованим та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved