Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

04 грудня 2017 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Миколаївської міської ради, [PERSON] , треті особи Товарна біржа «Нерухомість-Центр», Універсальна товарна біржа «Миколаївська нерухомість 2000», Державний нотаріус Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Грачова Лілія Іванівна, державний реєстратор Миколаївського міського управління юстиції Мироненко Юлія Вікторівна, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Козленок Світлана Іванівна про визнання договору купівлі - продажу недійсним, визнання договору купівлі - продажу дійсним, визнання права власності в порядку спадкування, витребування майна із чужого незаконного володіння. У вказаному позові позивач просить: 1.Визнати біржовий договір купівлі - продажу нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , укладений 01.02.2002 року та посвідчений за №1/35 на Товарній Біржі «Нерухомість-Центр», недійсним. 2.Визнати біржовий договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] з одного боку та [PERSON] з іншого, укладений 12.09.2001 року та посвідчений за №1-333 Універсальною Товарною Біржею «Миколаївська нерухомість 2000», зареєстрований 28.09.2001 року КП «ММБТІ» в реєстровій книзі №91за реєстровим №16284, дійсним. 3.Визнати за [PERSON] , [INFO] , ІНН [NUMBER] право власності на квартиру [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 4.Витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] , передавши її у володіння [PERSON] Свої вимоги позивач ґрунтує наступним. На початку грудня 2017 року [PERSON] (тут і надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Миколаївської міської ради, [PERSON] (тут і надалі за текстом - відповідачі) за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] , [PERSON] , Товарної біржи «Нерухомість-Центр», Універсальної товарної біржи «Миколаївська Нерухомість 2000», державного реєстратору Миколаївського міського управління юстиції Мироненко Юлії Вікторівни, державного нотаріуса Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Грачової Лілії Ігорівни, приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Козленок Світлани Іванівни, приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Боненко Тетяни Леонідівни, Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради (тут і надалі за текстом - треті особи), в обґрунтування якого послався на те, що його двоюрідній бабці - [PERSON] , [INFO] , на підставі договору купівлі-продажу від 12.09.2001, укладеного на Універсальній Товарній біржі «Миколаївська Нерухомість 2000» та зареєстрованого КП «ММБТІ» 28.09.2001, належала квартира [ADDRESS] . За свого життя [PERSON] склала на його ім`я заповіт (16.06.2005), який посвідчено державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-653, відповідно до якого, заповідала останньому все належне їй майно, в тому числі й зазначену вище квартиру. Після смерті [PERSON] ( [INFO] ), позивач у строк, необхідний для прийняття спадщини, через засоби поштового зв`язку надіслав до Третьої миколаївської ДНК заяву про те, що спадщину після смерті [PERSON] він приймає. На підставі зазначеної вище заяви, до Спадкового реєстру внесено відповідний реєстраційний напис № 50175016 (26.10.2010). На протязі декількох років після смерті [PERSON] він продовжував мешкати за місцем мешкання останньої. Починаючи з 2012 року він почав здавати колишню квартиру [PERSON] в оренду, а сам переїхав доглядати хрещену мати на іншу квартиру ( [ADDRESS] ), в якій мешкав до моменту звернення із відповідним позовом. Під час його (позивача) перебування за вказаною вище адресою, раніше невідомі останньому особи шляхом злому замків увірвались у квартиру по [ADDRESS] , всі належні позивачу речі одразу опинились на вулиці, в подальшому позивач вже не міг потрапити до належної йому, як він вважав, квартири. На його закономірні питання незнайомці відповідали, що нібито [PERSON] 01.02.2002 продала відповідачу ( [PERSON] ) належну їй квартиру, а тому подальших законних підстав для його проживання у цій квартирі не має. Також зазначив, що через брак документів, які б посвідчували його особу, він аж до 2017 року не мав змоги оформити спадщину на належну йому квартиру, а вже після оформлення останніх, змушений був звернутись до суду із відповідним позовом, оскільки був упевнений у тому, що [PERSON] , як в принципі і [PERSON] , зазначеного вище правочину не вчиняли. Враховуючи наведене, позивач просив визнати договір купівлі-продажу № 1/35 від 01.02.2002 недійсним, визнати договір купівлі-продажу № 1-333 від 12.09.2001 дійсним, визнати право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом, витребувати зазначене вище нерухоме майно з чужого незаконного володіння, передавши останню у володіння позивача. Позивач подав до суду письмову заяву, зі змісту якої убачається, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить про задоволення позову на підставі наявних у справі письмових доказів. Представник відповідача [PERSON] адвокат Разумовський О.А. подав до суду письмову заяву, зі змісту якої убачається, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання договору купівлі-продажу № 1/35 від 01.02.2002 недійсним підтримує, оскільки його клієнт зазначений договір не укладав та не підписував, справу просив розглядати на підставі наявних в останній письмових доказів. Відповідач [PERSON] подав до суду письмову заяву, зі змісту якої убачається, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання договору купівлі-продажу № 1-333 від 12.09.2001 дійсним він визнає, оскільки у 2001 році дійсно продав [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] , грошові кошти за продаж останньої [PERSON] йому виплатила, будь-яких претензій як до самої [PERSON] так й до її спадкоємця [PERSON] він не має. Представник відповідача [PERSON] адвокат Апостолов В.О. у свою чергу пред`явлений позов не визнав, у відзиві на позовну заяву, підписаному останнім зазначив про те, що [PERSON] не є тією особою, відносно якої був складений заповіт, а обставини, на які він посилається у позові не відповідають дійсності. На підставі викладеного просив відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою від 20.02.2018 у зазначеній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено по ній підготовче судове засідання. 21.02.2018 застосовано заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . 20.03.2018 виправлено описку в попередній ухвалі суду від 21.02.2018 про забезпечення позову. 04.07.2018 представнику відповідачів адвокату Апостолову В.О. та адвокату Разумовському О.А. відмовлено у задоволенні заявлених клопотань та прийнятті до зустрічного позову від [PERSON] до спільного розгляду. Частково витребувані докази для розгляду зазначеної справи по суті. 18.10.2018 витребувано документи, на яких містяться оригінали підпису [PERSON] 23.01.2019 до участі у справі залучені треті особи - [PERSON] та [PERSON] . Також ухвалами суду від 03.09.2018, 18.10.2018, 25.01.2019, 29.03.2019, у Слідчого відділу Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області, Заводського відділу Миколаївської місцевої прокуратури № 1, слідчого управління ГУНП в Миколаївській області, прокуратури Миколаївської області для огляду в судовому засіданні витребувані матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 42015150050000009. 28.05.2019 суддею Кузьменко В.В. прийнято матеріали цивільної справи № 487/6388/17 до свого провадження, призначено підготовче судове засідання, визначено, що справа буде розглядатись за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20.08.2019 представнику відповідача адвокату Апостолову В.О. відмовлено у задоволенні клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції, вкотре витребувані для огляду в судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 42015150050000009, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. 12.09.2019 представнику відповідача адвокату Апостолову В.О. повторно відмовлено у задоволенні клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1-333 від 12.09.2001, укладеного на Універсальній Товарній Біржі «Миколаївська Нерухомість 2000» та зареєстрованого в КП «ММБТІ» 28.09.2001 (запис в реєстрові книзі № 91, реєстровий № 16284) належала квартира [ADDRESS] (Т.1 а.с.11). 16.06.2005 [PERSON] склала на ім`я [PERSON] заповіт, який було посвідчено державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-653, зі змісту якого остання заповідала позивачу все належне їй майно, в тому числі й спірну квартиру (Т.1 а.с.13). [INFO] року, [PERSON] померла, про що в Книзі реєстрації смертей 18.05.2010 зроблено відповідний актовий запис № 2098 (Т.1 а.с.12). 22.10.2010 [PERSON] у відповідності до вимог ст.ст. 1269, 1270 ЦК України, через відділення поштового зв`язку на адресу Третьої миколаївської ДНК була направлена заява, якою останній прийняв спадщину, що залишилась після смерті [PERSON] [INFO] на підставі зазначеної вище заяви, до Спадкового реєстру внесено відповідний реєстраційний напис № 50175016 (Т.4а.с.1-18). 04 вересня 2017 року після звернення позивача до Третьої миколаївської ДНК з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , на нерухоме майно у вигляді квартири [ADDRESS] та наданням оригіналів всіх необхідних для цього документів, державним нотаріусом Грачовою Л.І. постановою за № 2007/02-31, з тієї підстави, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, спірна квартира не належить спадкодавцю, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва та роз`яснена необхідність звернення до суду з відповідною позовною заявою. Окрім цього, з матеріалів цивільної справи убачається, що [PERSON] уклала із відповідачем [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчено на Товарній Біржі «Нерухомість-Центр» за № 1/35 від 01.02.2002 (Т.1 а.с.16). 28.11.2014 державним реєстратором ММУЮ Мироненко Ю.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 17580422 від 28.11.2014 щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за відповідачем [PERSON] . 10.12.2014 приватним нотаріусом ММНО Миколаївської області Боненко Т.Л. за реєстровими № 1701 посвідчено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого [PERSON] за певну суму грошових коштів придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 26.12.2014 приватним нотаріусом ММНО Миколаївської області Козленок С.І. за реєстровими № 1497 посвідчено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого [PERSON] за певну суму грошових коштів придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 13.11.2015 приватним нотаріусом ММНО Миколаївської області Козленок С.І. за реєстровими № 1350 посвідчено договір дарування квартири, відповідно до умов якого [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка є власником останньої до теперішнього часу. Щодо заявленої позивачем вимоги про визнання договору-купівлі продажу № 1/35 від 01.02.2002 недійсним, то суд виходить з наступного. Пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. У пункті 2 постанови, Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, роз`яснив, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Таким чином, на спірні правовідносини щодо підстав визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири № 1/35 від 01.02.2002, поширюється дія норм Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, чинного на час їх виникнення. Глава 3 цього Кодексу передбачала підстави і необхідність визнання угод недійсними. Так, згідно із ст. ст. 224, 227 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Зі змісту ст. 48 ЦК УРСР вбачається, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Згідно роз`яснень Міністерства юстиції України № 17-12/44 від 10.04.1998 «Щодо діяльності товарних бірж» передбачено, що, беручи до уваги вимоги ст. 227 ЦК УРСР, яка передбачає особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини), якщо хоча б однією із сторін є громадянин, вважається, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, недотримання цієї вимоги згідно зі ст. 47 ЦК УРСР тягне недійсність договору, таким чином, зазначений договір набуватиме чинності з моменту його нотаріального посвідчення. У відповідності до пп. 4-5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, (в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, ст.ст. 105, 114, ЦК УРСР). За правилами ст. 48 ЦК УРСР, угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (ст.ст. 45-47, 49-58 ЦК УРСР). Правила зазначеної статті застосовуються також до наслідків визнання недійсною угоди при недодержанні форми, в якій угода під страхом недійсності має бути укладена. У разі визнання угоди недійсною за ст. 48 ЦК суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає. Згідно ст. 225 ЦК Української РСР, право продажу майна, як правило, належить власникові. Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЦК УРСР письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Повертаючись до зазначеної цивільної справи слід вказати на те, що протягом всього її (справи) розгляду представником відповідача [PERSON] (який є стороною правочину, що оскаржується) - адвокатом Разумовським О.А. стверджувалось, про те, що його клієнтом оскаржуваний правочин ніколи не укладався та не підписувався, майно останнім не купувалось, грошові кошти за продаж останнього [PERSON] не передавались. З цього приводу доречним буде посилання на п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, відповідно до якого позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Частиною першою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Також, слід звернути увагу на те, що приписами ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу /ч. 6 ст. 263 ЦПК України/. Вказана позиція відповідача [PERSON] враховується судом у частині відсутності факту, який має значення для вирішення зазначеної цивільної справи, в тому числі з огляду на те, що в рамках здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 42015150050000009 була проведена почеркознавча експертиза та відповідно наданий експертний висновок № 2452 від 27.12.2016 зі змісту якого убачається, що підписи, виконані від імені [PERSON] в графі «Покупець» у примірнику договору купівлі-продажу № 1/35 від 01.02.2002, вилученому в архіві КП «ММБТІ» та у примірнику цього ж договору, вилученому у приватного нотаріуса ММНО Боненко Т.Л., виконані не [PERSON] , а іншою особою. Окрім цього, директор КП ММБТІ у відповіді за № 1344 від 15.05.2017 на адвокатський запит за вих. № 4 від 11.05.2017 повідомив про те, що відповідно до інвентарної справи за адресою: [ADDRESS] довідка-характеристика № 236 від 28.01.2002 не видавалася. Відповідно до записів в реєстровій книзі № 91 станом на 28.12.2012 право власності на зазначену вище квартиру за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 01.02.2002 № 1/35 не зареєстровано. Наостанок слід вказати, що зі змісту п. 1 зазначеного договору купівлі-продажу № 1/35 від 01.02.2002, убачається, що продавець зобов`язується звільнити квартиру від свого побутового майна та здійснити виписку всіх її мешканців, у строк до 15.02.2002. Натомість, як убачається із довідки про зареєстрованих осіб (Форми 3, наявна станом на 09.02.2009 за № 791), у квартирі [ADDRESS] з 19.10.2001 по час надання цієї довідки зареєстрована [PERSON] , 1927 р. народження. В подальшому [PERSON] знята з реєстраційного обліку у зв`язку зі смертю. Як би ж то умови правочину, що оскаржується в дійсності не виконувались продавцем, незрозумілою для суду залишається те, чому покупець (у разі підписання останнім цього правочину) до середини грудня 2014 року не вчиняв жодних дій, спрямованих на усунення перешкод у користуванні нібито його правом власності, зокрема до спірної квартири не вселявся та жодних заходів щодо виселення [PERSON] з квартири не вживав, що у своїй сукупності та взаємозв`язку свідчить про те, що оскаржуваний договір № 1/35 від 01.02.2002 не відповідає вимогам діючого на час виникнення спірних правовідносин цивільного законодавства, зокрема ч. 2 ст. 44 ЦК УРСР, за такого останній визнається судом недійсним. Щодо заявленої позивачем вимоги про визнання договору-купівлі продажу № 1-333 від 12.09.2001 дійсним, суд виходить з наступного. Як зазначено судом по першій заявленій вимозі та відповідно до абз. 1 п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, який набрав чинності з 01.01.2004, до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов`язків, що виникли або породжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки вказаний договір купівлі-продажу № 1-333 фактично був укладений у 2001 році, то до таких правовідносин застосовуються норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Згідно зі ст.ст. 224, 225 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Частиною 1 статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. В той же час, відповідно до положень ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню та вважалися укладеними з моменту їх реєстрації на біржі. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (в тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі вимог ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо одна зі сторін цілком чи частково виконала угоду, що вимагає нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Повертаючись до заявленої вимоги,слід вказати, що за умовами договору купівлі-продажу № 1-333 від 12.09.2001 [PERSON] придбала у власність квартиру [ADDRESS] », яка раніше належала на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-4458 від 21.11.1994, посвідченого державним нотаріусом Третьої державної Миколаївської нотаріальної контори Яновською С.А., зареєстрованого в ММБТІ 16.12.1994 в реєстровій книзі № 91 за реєстровим № 16289. Вказаний договір купівлі-продажу квартири, згідно із вимогами ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», був укладений на Універсальній Товарній Біржі «Миколаївська Нерухомість 2000» та 28.09.2001 зареєстрований в КП «ММБТІ» (запис в реєстрові книзі № 91, реєстровий № 16284). Підтвердженням наміру сторін, досягнення домовленості щодо усіх істотних умов договору, а також змісту умов домовленості про передачу права власності на спірну квартири є безпосередньо сам вищезазначений договір купівлі-продажу № 1-333 від 12.09.2001. Факт передачі покупної ціни продавцем, відповідачу по цій справі - [PERSON] , від покупця, підтверджується п. 3 умов зазначеного Договору № 1-333 від 12.09.2001, відповідно до якого продавцем отримана сума за відчужувану квартиру до підписання цього договору. Після укладення зазначеного договору сторони повністю виконали всі його умови. Відповідач виселився зі спірної квартири, а покупець [PERSON] вселилася до придбаного житлового приміщення, де остання була зареєстрована аж до дати своєї смерті ( [INFO] ). Також підтвердженням виконання сторонами договору є видача продавцю та покупцеві екземпляру договору, що підтверджується зокрема п. 8 зазначеного договору купівлі-продажу № 1-333 від 12.09.2001. У відповідності до того ж п. 8 зазначеного договору № 1-333 від 12.09.2001, відповідно до вимог ст. 227 ЦК УРСР, цей договір підлягає реєстрації у ММБТІ. Відповідно до наявного реєстраційного напису на правовстановлюючому документі (Договорі купівлі-продажу № 1-333 від 12.09.2001), 28.09.2001 ММБТІ в реєстровій книзі № 91 за реєстровим № 16284 за [PERSON] зареєстрована квартира [ADDRESS] . 13.05.2010 покупець за договором, [PERSON] померла, що підтверджується копією відповідного свідоцтва про смерть. Оскільки у позивача був наявний заповіт від померлої, то останній звернувся до Третьої миколаївської ДНК із заявою про прийняття спадщини, зокрема у вигляді вказаного житлового приміщення, однак постановою державного нотаріуса Грачової Л.І. від 04.09.2017 йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що дане майно не належить спадкодавцю, із вказівкою, що зазначені порушення можуть бути усунуті у судовому порядку шляхом подання відповідної позовної заяви. Зазначене свідчить про те, що позасудовий порядок врегулювання спору позивачем був використаний і бажаних результатів не приніс, тому єдиним можливим шляхом юдея позивача було звернення із вимогою до суду про визнання зазначеного договору купівлі-продажу № 1-333 від 12.09.2001 - дійсним. Окремо слід зазначити, що за висновком Конституційного Суду України, викладеним у рішенні від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі про досудове врегулювання спорів свідчать про те, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. А тому, незастосування досудового порядку вирішення питань зі спірних правовідносин за висновком Конституційного Суду України, викладеним у вищевказаному рішенні не може бути підставою для відмови у судовому захисті. Як убачається із письмової заяви відповідача [PERSON] , останній визнає вимоги [PERSON] , як спадкоємця за заповітом після смерті [PERSON] , просить про задоволення в цій частині позовних вимог через те, що умови вказаного договору між сторонами останнього були виконані в повному обсязі. Враховуючи вищезазначене, слід відзначити, що між сторонами мав місце договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , який не був нотаріально посвідчений, як того вимагає ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, але він був письмово зареєстрований на Універсальній Товарній Біржі «Миколаївська Нерухомість 2000» під № 1-333 від 12.09.2001 та зареєстрований в ММБТІ в реєстровій книзі № 91 за реєстровим № 16284 від 28.09.2001, обидві сторони умови договору виконали в повному обсязі, претензій один до одного не мали та не мають, однак нотаріально його не посвідчили, оскільки оформляючи його на товарній біржі були ознайомлені із застереженням в договорі про те, що нотаріальному посвідченню він не підлягає (п. 8 Договору). На теперішній час у зв`язку зі смертю спадкодавця [PERSON] , яка є покупцем за наведеним договором купівлі-продажу квартири № 1-333 від 12.09.2001, нотаріально посвідчити зазначений договір можливість фактично втрачена та іншим чином, аніж через відповідне рішення суду, визнати зазначений договір дійсним не виявляється можливим, що обмежує майнові права позивача, як спадкоємця, оскільки без визнання зазначеного вище договору купівлі-продажу квартири № 1-333 від 12.09.2001 дійсним, останній не може здійснити оформлення спадкових прав на зазначену нерухомість та розпорядитися нею. Щодо заявленої позивачем вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, суд виходить з наступного. Як зазначено вище, [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , яка за свого життя склала на ім`я [PERSON] заповіт, яким заповідала мені все належне їй майно, з чого б воно не складалось та де б воно не знаходилось. 04 вересня 2017 року [PERSON] звернувся до нотаріуса Третьої миколаївської ДНК Грачової Л.І., з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , на нерухоме майно у вигляді квартири [ADDRESS] , яка перебувала у власності останньої та відповідно надав нотаріусу всі наявні у нього документи. Проте, вказаним нотаріусом з тієї підстави, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, спірна квартира не належить спадкодавцю, мені було відмовлено у видачі свідоцтва та роз`яснена необхідність звернення до суду з відповідною позовною заявою. Як вбачається зі змісту ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Зі змісту диспозиції ст. 392 ЦК України випливає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Окрім [PERSON] у [PERSON] , як спадкодавця, інших спадкоємців, які б у визначений законодавством термін звернулись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, не було і відповідна спадкова справа таких не містить, тому останній є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] . З наведеного вбачається, що всі наявні можливості позивача відновити своє порушене майнове право у позасудовому порядку вичерпані, а тому іншого шляху, окрім як звернення до суду із відповідною позовною вимогою, у позивача не має. Щодо заявленої позивачем вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд виходить з наступного. Як убачається із попередньо-заявлених [PERSON] вимог та відповідно встановлених судом обставин справи, біржовий договір купівлі-продажу № 1/35 від 01.02.2002, не відповідає вимогам закону, зокрема ст. 44 ЦК УРСР, оскільки не підписаний сторонами. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 28.04.1978 «Про судову практику про визнання угод недійсними», при розгляді справ про визнання угоди недійсною на підставі ст. 49 ЦК УРСР судам слід мати на увазі, що дія цієї норми поширюється на угоди, укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, тобто порушують основні принципи існуючого суспільного ладу. До них, зокрема належать угоди, спрямовані на використання всупереч закону колективної, державної або чиєїсь приватної власності з корисливою метою. Задовольняючи позов у такій справі, суд повинен у рішенні вказати, в чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди і хто з її учасників мав умисел на досягнення цієї мети. Таким чином, крім порушення встановленого порядку вчинення громадянами дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав, а саме права власності на квартиру [ADDRESS] , мало місце укладення угоди між невідомими особами та укладення цієї угоди було спрямоване на використання всупереч закону приватної власності [PERSON] , з корисливою метою, тобто вказана угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, порушує основні принципи існуючого суспільного ладу (ст. 49 ЦК УРСР). Відповідач [PERSON] , на підставі недійсної біржової угоди купівлі-продажу спірної квартири, не маючи права на її відчуження, будучи введений в оману третіми особами, 10.12.2014 уклав договір купівлі-продажу вказаної квартири із [PERSON] , який у свою чергу 26.12.2014 уклав договір купівлі-продажу спірної квартири із [PERSON] , останній в свою чергу 13.11.2015 подарував зазначене нерухоме майно [PERSON] , тому позивач має право витребувати її (квартиру) від добросовісного набувача. Оскільки [PERSON] не є стороною оспорюваної угоди купівлі-продажу № 1/35 від 01.02.2002, однак має право на вказане майно, як спадкоємець за заповітом після смерті [PERSON] , то майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 145 ЦК УРСР, яка узгоджується із статтею 388 ЦК України, якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання в розумінні ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). За положеннями ст.ст. 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними (правова позиція Верховного Суду України, висловлена в постанові № 6-140цс14 від 17 грудня 2014 року). Окремо слід зазначити, що зі змісту п. 21 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вбачається, що спір про повернення майна, що виникає з договірних правовідносин, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. Тобто, спочатку позивач повинен звернутись із вимогою про визнання договору купівлі-продажу спірного майна недійсним, а потім вже із вимогою про витребування зазначеного вище майна. До того ж, у правовому висновку, який міститься у постанові ВСУ від 23.11.2016 по справі № 3-1058гс16, зазначено, що за змістом положень ст.ст. 317, 319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ч. 1 ст. 387 ЦК України). Тобто витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, зокрема - чи з волі власника вибуло це майно з його володіння. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові ВСУ від 02.11.2016 по справі № 6-2161цс16. Встановивши те, що право власності на спірну квартиру, яке набуте відповідачем [PERSON] на підставі недійсного договору купівлі-продажу, не надавало йому право її відчужувати, тому належна [PERSON] квартира вибула з володіння поза її волею, а тому остання (квартира) підлягає витребуванню від добросовісного набувача [PERSON] , відповідно до ст. 388 ЦК України, за якою це майно зареєстроване на праві власності. При цьому, виконання умов наступного договору добросовісним набувачем, не є підставою для відмови у захисті прав власника (титульного власника) майна, майно якої вибуло з володіння поза її волею та повернення майна з чужого незаконного володіння. Як встановлено раніше, [INFO] року померла [PERSON] , а 26 жовтня 2010 року позивач прийняв спадщину після смерті останньої. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, то право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене ст. 388 ЦК України, переходить до спадкоємців. Враховуючи наведене, а також те, що право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] , що позбавляє позивача можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом в нотаріальній конторі, суд вважає, що право позивача на спадкування, витребування і повернення спадкового нерухомого майна підлягають захисту в судовому порядку шляхом визнання біржового договору купівлі-продажу № 1-333 від 12.09.2001 дійсним, визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] та витребування майна у останнього набувача за правилами ст. 388 ЦК України. З урахуванням викладеного, системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам в їх сукупності, враховуючи те, що позивачем поза розумним сумнівом доведені перед судом заявлені по тексту позову вимоги, тому суд дійшов висновку, що позовна заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з [PERSON] , [PERSON] , Миколаївської міської ради, [PERSON] на користь [PERSON] сплачений останнім судовий збір у розмірі по 640,10 грн. з кожного. Крім того, з [PERSON] , [PERSON] , Миколаївської міської ради, [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в дохід держави у розмірі по 929,90 грн. з кожного.

Outcome: approved