Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

02 квітня 2020 року [PERSON] звернулась до Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області із позовом до Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області, про стягнення моральної шкоди. Згодом позивачка уточнила позовні вимоги в частині визначення кола сторін, подавши клопотання про залучення в якості співвідповідачів Департаменту патрульної поліції та Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області, та після уточнення просила стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області грошові кошти на користь [PERSON] у якості компенсації за спричинену моральну шкоду у розмірі 50 000,00 гривень, а також стягнути за рахунок Департаменту патрульної поліції на користь [PERSON] суму судових витрат відповідно до розрахунку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період проходження позивачкою служби на посаді поліцейського роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Донецькій області наказом №7 від 05.04.2019 року до неї було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивачка звернулась до адміністративного суду, та рішенням Окружного адміністративного суду Донецької області від 10 вересня 2019 року адміністративний позов [PERSON] був задоволений, визнано протиправним та скасовано пункт 1 наказу від 05.04.2019 року №7 «Про застосування до працівників УПП в Донецькій області ДПП дисциплінарне стягнення в частині накладення на сержанта поліції [PERSON] дисциплінарного стягнення - догани. Посилаючись на положення статті 23, 1166, 1167 та 1174 ЦК України, зазначає, що окружним адміністративним судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли з підстав незаконного притягнення особи до адміністративної відповідальності службовою особою орану національної поліції. Вважає, що позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності протиправно і ці дії призвели до глибоких моральних страждань з боку позивачки. Зокрема, вона була морально подавлена, принижена, зневажена; її знання та навики роботи поставлені під сумнів, відчуття несправедливості переслідувало позивачку. У зв`язку із оприлюдненням наказу перед трудовим колективом авторитет позивачки було підірвано. Тривала невизначеність, стрес змінило її нормальний ритм життя. Хвилювання, нервові зриви, вимушені поїздки до суду погано відобразились на фізичному здоров`ї позивачки, загострились усі наявні хронічні хвороби, що стало підставою для лікування в стаціонарних медичних закладах та додаткових матеріальних витрат. Звернення до адвокатів, лікарів та суду порушило звичний образ життя і призвело до матеріальних витрат, а незаконне притягнення до дисциплінарної відповідальності стало причиною неможливості скористатися своїми правами та здійснити кар`єрний ріст. Посилаючись на положення статті 56 Конституції України та статті 1174, 1176 ЦК України, вважає, що наявні підстави для відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності посадовою особою органу Національної поліції. Спричинену моральну шкоду оцінює в 50 000,00 гривень. Надала попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, в тому числі на професійну правничу допомогу 12285,00 гривень. В судовому засіданні позивачка та її представник, адвокат Лисакова О.О., позовні вимоги підтримали. Представники відповідачів Управління патрульної поліції в Донецькій області та Департамент патрульної поліції подали ідентичні відзиви на позов, в яких позовні вимоги не визнали, зазначивши про незаконність та безпідставність позовних вимог. Посилаються на положення статті 23 ЦК України та пункти 4, 5, 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4. Повідомляють, що для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди, згідно з приписами 1174 ЦК України, потрібна наявність таких елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки, 2) розміру шкоди, 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та шкодою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. На думку представників відповідачів Позивачка обґрунтувала заподіяну моральну шкоду виключно словами, не надавши належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння їй моральної шкоди та, відповідно, розміру компенсації в сумі 50 000,00 гривень. З копій листків непрацездатності неможливо встановити причино-наслідкового зв`язку між діями відповідача та розладами здоров`я позивача. У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Стверджують, що позивачка не довела належними та достатніми доказами факт заподіяння їй моральної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між діями посадових осіб управління та настанням тих негативних наслідків, про які вона вказує. Також звертають увагу, що відповідно до пункту 2 частини 1 статті 23 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» строк дії дисциплінарного стягнення у вигляді догани у позивачки закінчився 08.07.2019 року. Тобто на момент настання обставин, якими остання мотивує наявність моральної шкоди, позивачка вважалася такою, що не має дисциплінарних стягнень. Також вважали завищеним заявлену до відшкодування суму витрат на правову допомогу. Представник Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області позовні вимоги не визнав, надав письмовий відзив, в якому вказав, що відповідно статті 1166, 1173, 1174 ЦК України та рішення Конституційного суду від 03.10.2001 року №12-рп/2001, державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. Також зазначає, що кошти, які обліковуються на рахунках державних органів є виключно коштами Державного бюджету і належать державі. Платежі з рахунків державних органів здійснюються за рахунок держави. Тому погашення зобов`язань, які виникли у державних органів, в тому числі і у зв`язку із завданням шкоди (збитків), здійснюються за рахунок коштів державного бюджету, які обліковуються на рахунках розпорядника бюджетних коштів заподіювача шкоди, що не суперечить статті 56 Конституції України та статті 1173, 1174 ЦК України. Пунктом 2 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Механізм виконання подібних рішень судів закріплено постановою КМУ від 03.08.2011 року (Порядок). Відповідно до пункту 6 Порядку стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, зокрема, оригінал виконавчого документу, після надходження якого органи Казначейства здійснюють всі необхідні заходи щодо безспірного списання коштів на користь стягувача. Крім цього, вказує, що позивачка знаходилась у правовідносинах із Управлінням патрульної поліції в Донецькій області, а Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області жодних прав та інтересів позивачки не порушувало, не вступало у правовідносини із нею та жодної шкоди їй на завдавало. Надані позивачкою в обґрунтування заподіяння моральної шкоди медичні документи - виписка із медичної карти стаціонарного хворого терапевтичного відділення №1420 та виписка №2067 із неврологічного відділення, вказують, що анамнез захворювання: укус невідомої комахи. Основний діагноз: алергічна реакція. Біль у хребті турбує періодично 2 роки. Пов`язує з фізичним навантаженням, не є доказом заподіяння моральної шкоди, оскільки позивачкою не доведено причинно-наслідкового зв`язку між проявом захворювання та накладанням дисциплінарного стягнення. Необґрунтовано пред`явлені вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у сумі 50 000,00 гривень, не зрозумілими є міркування, з яких виходила позивачка, оцінюючи шкоду в такому розмірі. Вислухавши учасників, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у позові з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] в 2019 році проходила службу поліцейським роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України та мала звання сержант поліції. В період проходження нею служби наказом Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Донецькій області Національної поліції України №7 від 05.04.2019 року за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився в порушенні підпункту 2 пункту 3 статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», пунктів 1, 2 частини 1 статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», Розділу VІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395, пункту 2 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», пункту 2 Розділу 111 Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису, засобів фото і кінозйомки, відеозапису, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18.12.2018 № 1026, підпунктів 1, 10 пункту 3.1 Розділу 111 посадової інструкції поліцейського патрульної поліції, затвердженої Наказом ДПП від 05.01.2016 № 4/1, відповідно до пункту 2 пункту 3 статті 13 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15 березня 2018 року «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», до поліцейського роти 2 батальйону УПП в Донецькій області Департаменту патрульної поліції сержанта поліції [PERSON] застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Не погоджуючись із даним наказом про накладення дисциплінарного стягнення [PERSON] звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із відповідним позовом про визнання протиправним та скасування пункту наказу в частині накладення на позивачку дисциплінарного стягнення - догани. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 року справа №200/5911/19-а адміністративний позов [PERSON] до відповідача Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції, Департаменту патрульної поліції про визнання протиправним та скасування пункту 1 наказу від 05.04.2019 року № 7 «Про застосування до працівників УПП в Донецькій області ДПП дисциплінарного стягнення» в частині накладення на сержанта поліції [PERSON] дисциплінарного стягнення - догани задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано пункт 1 наказу від 05.04.2019 року № 7 «Про застосування до працівників УПП в Донецькій області ДПП дисциплінарного стягнення» в частині накладення на сержанта поліції [PERSON] дисциплінарного стягнення - догани». Стягнуто за рахунок Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції на користь [PERSON] суму судового збору в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок. Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 року у справі № 200/5911/19-а за позовом [PERSON] до Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції, Департаменту патрульної поліції про зобов`язання вчинити певні дії - повернуто апелянту. 28 листопада 2019 року рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 року справа №200/5911/19-а набрало законної сили, що також підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень. Підставою для скасування спірного наказу про накладення дисциплінарного стягнення було недотримання встановленого законодавством порядку проведення службового розслідування відносно [PERSON] . Приводом для звернення до суду із позовом про стягнення моральної шкоди слугувало винесення Управлінням патрульної поліції в Донецькій області зазначеного наказу про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани, який рішенням адміністративного суду був скасований. Посилаючись на вказану обставину та положення статті 1174 ЦК України, Позивачка вважає, що незаконним рішенням посадової особи органу державної влади при здійсненні своїх повноважень їй була завдана моральна шкода. Аналізуючи спірні правовідносини, суд враховує, що джерела правового регулювання трудових правовідносин і цивільних є відмінним. Трудові відносини регулюються Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП) та іншими нормативно-правовими актами різної юридичної сили, прийняття яких випливає із КЗпП або субсидіарно регулює такі правовідносини, наприклад, Закону України «Про державну службу», «Про Національну поліцію». Цивільно-правові відносини, пов`язані із заподіянням шкоди (делікта), регулюються цивільним законодавством, зокрема Цивільним кодексом України. Ще одним важливим фактом, який характерний для трудових правовідносин, є виконання службових (посадових) обов`язків, передбачених трудовим договором, Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби або посадовою інструкцією. На час проходження позивачкою служби в органах патрульної поліції на працівника в першу чергу поширюється дія трудового законодавства, тобто можливість бути притягнутою до дисциплінарної чи матеріальної відповідальності. Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Одним із цивільно-правових засобів захисту прав та інтересів особи є відшкодування шкоди (збитків), що здійснюється в рамках охоронних цивільних правовідносин, до яких належать і деліктні зобов`язання. Згідно з статтею 1174 ЦК України Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Стаття 1174 ЦК України, на яку в якості підстави для відшкодування шкоди посилається позивачка, міститься в главі 82 Цивільного кодексу України, яка регулює деліктні правовідносини, що виникають внаслідок заподіяння шкоди (позадоговірні правовідносини). Передумовою застосування положення статті 1174 ЦК України є встановлення між особами цивільних правовідносин. Проте надаючи оцінку правовідносинам, які в дійсності склалися між сторонами, суд виходить із того, що позивачка проходила службу в органах національної поліції, в ході якої її працедавцем до неї було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Незаконність рішення посадової або службової особи органу державної влади, мова про яке йде в статті 1174 ЦК України, полягає у його застосуванні до громадян, які не пов`язані із таким органом іншими правовідносинами, в тому числі трудовими. При цьому таке рішення не може бути винесено відносно своїх працівників, оскільки в такому випадку орган державної влади та його посадова особа діють як працедавець. Як вбачається із оскарженого наказу від 05.04.2019 року №7 «Про застосування до працівників УПП в Донецькій області дисциплінарного стягнення» за своїм змістом він став кінцевим результатом службового розслідування відносно позивачки за порушення службової дисципліни, за наслідками чого до неї було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Згідно з частиною 1-3 статті 5 Закону України «Про державну службу» (далі - Закон №889) правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Відповідно до ч.1 ст.64 Закону №889 за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому Законом. Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 66 Закону №889 до державних службовців може бути застосовано один із таких видів дисциплінарного стягнення, як догана. Частиною 1 ст.68 вказаного Закону передбачено, що дисциплінарні провадження ініціюються суб`єктом призначення, тобто питання ініціювання дисциплінарного провадження віднесено до повноважень суб`єкта призначення, про що приймається відповідне рішення. Частиною 1 ст.71 наведеного Закону встановлено, що з метою визначення наявності вини, характеру і тяжкості дисциплінарного проступку може проводитися службове розслідування. Аналогічні положення щодо порядку притягнення працівників поліції до дисциплінарної відповідальності за порушення службової дисципліни за наслідками службового розслідування закріплено в Законі України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України». Також пунктом 16 частини 1 статті 22 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що до повноважень керівника поліції належить прийняття у визначеному трудовим законодавством порядку рішення про заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників поліції. Згідно з частиною 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. З аналізу наведених норм законодавства слідує, що проведення службового розслідування є законодавчо передбаченим способом встановлення наявності або відсутності підстав для притягнення особи до дисциплінарної відповідальності, а застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани не є притягненням до адміністративної відповідальності в розумінні норм КУпАП, про що у своєму позові помилково зазначає позивачка, а є лише індивідуальним актом працедавця про застосування по відношенню до свого працівника заходу дисциплінарного впливу у вигляді догани. Подібні дії органу державної влади, як працедавця, та наслідки їх дій по відношенню до позивачки мають оцінюватися в першу чергу в рамках трудового законодавства. У статті 1 КЗпП передбачено, що на трудові відносини поширюються норми цього закону. Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.2371 КЗпП, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону (ст.2371 КЗпП) містить перелік юридичних фактів, які можуть бути підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст.2371 КЗпП є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановлене Конституцією та законами право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є однією із гарантій захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст.2371 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад поновлення на роботі, скасування дисциплінарного стягнення), так і механізмом компенсації за моральну шкоду як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Аналізуючи зміст вказаних положень трудового законодавства та оскарженого позивачкою наказу про застосування до неї дисциплінарного стягнення у вигляді догани, якій послугував підставою для звернення до суду із позовом про стягнення моральної шкоди, суд доходить висновку про те, що в дійсності між сторонами виникли трудові правовідносини, нормативне врегулювання яких, в тому числі здійснюється нормами КЗпП. Натомість застосування до спірних правовідносин статті 1174 ЦК України, на яку у своєму позові посилається позивачка, є помилковим. Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц. В даному випадку суд самостійно визначає правову природу спірних правовідносин та застосовує ту норму матеріального права, якою врегульовано спірне у справі питання, незважаючи на наявність у позовній заяві відповідних посилань на статтю 1174 ЦК України. Виходячи із цього судом самостійно замість статті 1174 ЦК України в даній справі застосовується положення трудового законодавства та статті 237-1 КЗпП. Як встановлено судом позивачка стверджує про порушення її прав та заподіяння моральної шкоди внаслідок прийняття наказу від 05.04.2019 року про застосування до неї дисциплінарного стягнення вигляді догани. Звертаючись до Донецького окружного адміністративного суду із позовом, позивач не ставила питання про стягнення моральної шкоди. Після задоволення адміністративного позову рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 року набрало законної сили 28 листопада 2019 року. Тобто з 28 листопада 2019 року - з дня набрання рішення суду законної сили, позивачка остаточно довідалась та мала переконатись про порушення її трудових прав через прийняття неправомірного наказу про накладення на неї дисциплінарного стягнення. Відповідно з цього часу для неї почали спливати встановлені законом строки звернення до суду із позовом про відшкодування в порядку статті 237-1 КЗпП моральної шкоди, завданої працівнику незаконними діями працедавця. При цьому подальше намагання відповідача - Управлінні патрульної поліції в Донецькій області оскаржити вказане рішення суду першої інстанції та відмова у відкритті апеляційного провадження (ухвала апеляційної інстанції від 04 лютого 2020 року) за аналогією закону (частина 1 статті 265 ЦК України) не впливало на набрання рішення суду законної сили, яким скасовано наказ про накладення дисциплінарного стягнення та не переривало для позивачки строків звернення до суду. Натомість як вбачається із позовом до суду позивачка звернулась лише 02 квітня 2020 року шляхом подачі його через канцелярію суду, тобто більше ніж через чотири місяці після набрання рішення законної сили про скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення. Статтею 233 КЗпП закріплені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, відповідно до якої працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Встановлені статями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Звернення з відповідними заявами до органів і установ, тривала хвороба є обставинами, які свідчать про поважність причин пропуску такого строку. Вказана правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 та постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 759/3487/16-ц. Перевіряючи можливі причини пропуску [PERSON] строку звернення до суду із позовом суд не знаходить підстав для їх поновлення, адже як вбачається з матеріалів справи позивачка після набрання 28 листопада 2019 року рішення Донецького окружного адміністративного суду законної сили не мала об`єктивних перешкод для подачі позову та захисту своїх прав. При цьому позивачка не просила поновити строк звернення до суду, відповідних клопотань не заявляла, будь-яких доказів в підтвердження поважності причин пропуску строку до матеріалів справи не долучала. У зв`язку із тим, що позивачка як в момент прийняття 05.04.2019 року наказу про застосування дисциплінарного стягнення, так і після його вдалого оскарження в судовому порядку та отримання рішення адміністративного суду, яке набрало законної сили 28 листопада 2019 року, за результатами повернення апеляційної скарги апелянту, не звернулась протягом тримісячного строку до суду із позовом про стягнення моральної шкоди з працедавця, тому у задоволенні її позову слід відмовити у зв`язку із пропуском встановленого статтею 233 КЗпП України строком звернення до суду із позовом. Таким чином, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачка звернулася до суду за захистом своїх трудових прав поза межами строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України. Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено, витрати по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed