Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

\~ \~ \~ \~04.05.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа - ПрАТ «Європейський Страховий Союз», в якому просить стягнути з відповідача спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майнову шкоду у розмірі 22866,92 грн., моральну шкоду у розмірі 3000 грн., судові витрати у розмірі 8009,60 грн. \~ \~ \~ \~Свій позов [PERSON] обґрунтовує тим, що 17.01.2018 року в м.Новомосковську з вини відповідача, який порушив Правила дорожнього руху під час керування автомобілем Хонда Цивік, реєстраційний номер [NUMBER], сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої автомобіль Хонда Пілот, реєстраційний номер [NUMBER], що належить позивачеві, отримав механічні пошкодження. Відповідач визнаний винним у винним адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, на нього накладене стягнення. На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПрАТ «Європейський Страховий Союз», однак позивач, скориставшись своїм правом на одержання повного відшкодування від особи, яка завдала збитків, не звертався із заявою про виплату йому страхового відшкодування до страхової компанії. З метою встановлення розміру спричинених збитків, позивач звернувся до експерта-товарознавця [PERSON], який оглянув пошкоджений автомобіль, на підставі висновку експертного дослідження № 15/18А від 20.02.2018 року вартість матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля Хонда Пілот, реєстраційний номер [NUMBER], складає 22866,92 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. За проведення цього дослідження позивачем було сплачено 1600 грн., які він відносить до судових витрат. Крім того, [PERSON] просить стягнути з відповідача спричинену йому моральну шкоду у розмірі 3000 грн., яку обґрунтовує тим, що внаслідок пошкодження автомобіля, був порушений його звичний спосіб життя, порушилися його нормальні життєві стосунки, він перебував у стресовому стані, внаслідок чого погіршилися стан його здоровя та самопочуття. Також позивач змушений був звертатися за отриманням професійної правової (правничої) допомоги. Послуги адвоката були оцінені в 5000 грн., які позивач сплатив, і також відносить витрати на отримання правової допомоги до судових витрат. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, надав детальні пояснення щодо реалізації права його довірителя на отримання спричиненої майнової та моральної шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, а не за рахунок страхової компанії. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, вважають, що зі своєї сторони виконали всі дії, направлені на відшкодування шкоди потерпілому від ДТП за рахунок страхової компанії, однак позивач не реалізував свого права на отримання страхового відшкодування, що нівелює вимог Закону України «Про загальнообовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Однак при цьому відповідач не оспорював обставини дорожньо-транспортної пригоди та не оспорював визначений експертом розмір спричиненої матеріальної шкоди. Ухвалою суду від 01 червня 2018 року відкрите провадження по справі (а.с. 47-48). У відзиві на позов відповідач посилається на те, що приписами Закону України «Про загальнообовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначена мета такого страхування, в тому числі забезпечення відшкодування шкоди, заподіяною майну потерпілого внаслідок ДТП. 18.01.2018 року [PERSON] було подано повідомлення до ПрАТ «Європейський Страховий Союз» про дорожньо-транспортну пригоду, факт вчинення дорожньо-транспортної пригоди з вини [PERSON] встановлений відповідною постановою Новомосковського міськрайонного суду. Уклавши договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності, відповідач сподівався на те, що страховик на випадок виникнення деліктного зобовязання, візьме на себе обовязок виплати страхового відшкодування в межах визначеної договором суми, однак покладання обовязку виплати спричиненої шкоди на особу, яка уклала договір зі страховою компанією, суперечить інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Така правова позиція міститься у Постанові Верхового суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц. З огляду на таку правову позицію, відповідач вважає, що вимогу про відшкодування шкоди мала б задовольнити страхова компанія. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що 17 січня 2018 року о 16.35 год., в м. Новомосковськ з вини водія [PERSON], який керував транспортним засобом автомобілем Хонда Цівік, державний реєстраційний номер [NUMBER], сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої належний позивачу транспортний засіб - автомобіль Хонда Пілот, державний номер [NUMBER], зазнав механічних пошкоджень, а позивач - матеріального збитку. Згідно з постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2018 року по справі № 183/1042/18 (3/183/619/18) про адміністративне правопорушення, водія [PERSON] визнано винним у вчинені даної ДТП (а.с. 10). Як визнано сторонами, цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована ПрАТ «Європейський Страховий Союз» на підставі полісу № АМ 1093353 (а.с. 84). [PERSON] повідомив ПрАТ «Європейський Страховий Союз» про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 85-86). 20 лютого 2018 року за заявою [PERSON] судовим експертом [PERSON] складено висновок № 15/18А експертного дослідження по визначенню вартості матеріального збитку, спричиненого володільцю КТЗ, згідно з яким встановлено, що вартість матеріального збитку спричиненого володільцю автомобіля Хонда Пілот, реєстраційний номер [NUMBER], пошкодженого внаслідок ДТП, складає 22860 грн. (а.с. 12-37). Вартість експертного дослідження становить 1600,00 грн. (а.с. 38) Також матеріали справи містять розрахунок вартості адвокатського гонорару, з якого вбачається вид правової допомоги, час, витрачений на вчинення процесуальних дій та квитанцію про сплату на рахунок особи, яка надає правову допомогу 5000,00 грн., договір про надання правової допомоги та свідоцтво (а.с. 39-43). За таких обставин, між сторонами вбачається спір щодо виплати вартості матеріального збитку, спричиненого дорожньо-транспортною пригодою за участю позивача та відповідача. До спірних правовідносин, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми матеріального та процесуального закону. За нормою частини третьої ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи наявність постанови суду, якою встановлено вину відповідача у вчиненні ДТП, відсутність заперечень сторін з приводу даного факту, докази про право власності позивача на транспортний засіб, який зазнав пошкоджень внаслідок ДТП, суд приходить до висновку, що подія ДТП, яка спричинила майновий збиток позивача сталася з вини відповідача. Згідно вимог ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч.2 ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За ст.1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно до п. 4. абз. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Так, відповідно до висновків викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.02.2012р «Узагальнення судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010-2011 роках» зазначено, що вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої майну особи в результаті ДТП, та визначаючи розмір такої шкоди, судам слід звернути увагу на положення ст. 1192 ЦК України, згідно з яким з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати їй в натурі (передати річ того ж роду і тієї ж якості, полагодити пошкоджену річ, тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. У п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ч. 2 ст.\~22\~ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Згідно з роз'ясненнями п. 9 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~практику розгляду\~судами цивільних\~справ за\~позовами про\~відшкодування шкоди»\~від 27\~березня 1992\~року N\~6 при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов'язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв'язку із заподіянням шкоди майну. Згідно до Постанови Верховного Суду України від 02.12.2015 року по цивільній справі №6-691цс15 роз'яснено, що відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості. Пунктом 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що відповідно до статей 1166, 1187\~ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник, особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Разом з тим правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обовязок, в звязку з чим суд бере до уваги пояснення відповідача в цій частині. Так, дійсно, відповідно до статті 999\~ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами. До відносин, що випливають з обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV). Метою здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон №\~1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Обєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV). Згідно зі статтею 6\~цього Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого. За змістом статей 9, 22, 31, 33, 35, 36-37\~Закону №\~1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоровю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, повязана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Передбачають вказані норми також, що неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, з моменту скоєння ДТП є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування. З огляду на зазначене, сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обовязок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника. Разом з тим зазначені зобовязання не виключають одне одного. Деліктне зобовязання первісне, основне зобовязання, у якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, унаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обовязково припиняє деліктне зобовязання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобовязаною. При цьому, потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобовязаний виконати обовязок зі здійснення страхового відшкодування. Між тим, особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд , відповідно до статті 12 ЦК України. Відповідно до 14 цього Кодексу, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї. Тобто, право потерпілого є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий [PERSON] не був. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні. Таким чином позивачу, як кредитору, належить право вимоги в обох видах зобовязань деліктному та договірному. При цьому він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України. Таким чином, суд вважає, що позивач обрав вірний спосіб захисту свого порушеного права. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню матеріальна шкода, завдана пошкодженням належного йому автомобіля, яка, згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження від становить 22866,92 грн. Вирішуючи питання щодо стягнення моральної шкоди, слід звернути увагу на наступне. Статтею 1167\~ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Така шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Під моральною шкодою розуміються витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Позивач наполягає на тому, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено його автомобіль, на відновлення якого йому необхідно докласти зусиль, що в сукупності істотно змінило життєві відносини і порушило його звичний спосіб життя, потягло за собою душевні хвилювання та зміну стану здоровя. Між тим, враховуючи обставини справи, характер пошкоджень автомобіля, суду, не доведено наявність душевних страждань позивача, які істотно вплинули на його звичний спосіб життя та зміну життєвих відносин, як і не надано доказів погіршення стану здоровя позивача, а тому суд вважає за необхідне відмовити позивачеві у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд керується наступними нормами процесуального закону. Так,статтею 133\~ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. У відповідності до приписів ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Згідно до положень ч.ч.1-4 ст.137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно ч.ч.1,2 ст.30Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Разом з тим склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані наступні документи: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимог. В матеріалах справи міститься квитанція про оплату позивачем гонорару адвокату [PERSON], опис робіт, виконаних адвокатом, договір про надання правової допомоги. Так само матеріали справи містять дані про оплату позивачем витрат на проведення експертизи у розмірі 1600 грн. Зважаючи на часткове задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 704,80 грн. (пропорційно до задоволених позовних вимог), витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн. (пять тисяч грн.), витрати на проведення судової товарознавчої експертизи у розмірі 1600 грн. (одна тисяча шістсот грн.).

Outcome: partial