Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

04 грудня 2020 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просить стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на навчання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] в розмірі 23700 грн. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 1997 року проживала з відповідачем однією сім`єю як чоловік та дружина. [INFO] в них народився син - [PERSON] , [INFO] - друга дитина [PERSON] 03 червня 2008 року сторони уклали шлюб. [INFO] у сторін народилась третя дитина - [PERSON] . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 квітня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на дітей в розмірі Ѕ частини заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму дитини відповідного віку починаючи з 29 жовтня 2015 року і до досягнення повноліття [PERSON] [INFO] [PERSON] вступив на навчання до Київського національного торговельно-економічного університету за денною формою навчання на здобуття освіти за спеціальністю 292 «Міжнародні економічні відносини» ступеня вищої освіти - бакалавр. Вартість першого року навчання становить 23700 грн, з яких 11850 грн було сплачено позивачем 20 серпня 2020 року, а 11850 грн має бути сплачено не пізніше 20 січня 2021 року. Станом на день звернення до суду із позовом відповідач проживає окремо, а неповнолітній [PERSON] проживає з матір`ю. Відповідно до статті 185 СК України, позивач вказувала про те, що витрати на навчання є додатковими витратами, що викликані особливими обставинами, а саме розвитком здібностей дитини, зокрема навчанням сина в університеті. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року відкрито провадження у справі для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 05 лютого 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що відповідач регулярно сплачував аліменти на дітей згідно з рішенням суду. Норми чинного законодавства покладають на обох батьків солідарний обов`язок утримувати дітей, тобто на того з батьків з кого присуджено аліменти покладено обов`язок спільно з іншим батьком, а не тільки на одного батька, який проживає окремо, що намагається зробити позивач. Крім того, навчальний заклад, в якому навчається [PERSON] не був обраний спільно з відповідачем. Про навчання [PERSON] відповідачу не було відомо та не було відомо про обрану ним форму навчання, а саме: контрактну, за рахунок коштів фізичних осіб. Позивач не зазначає причин та мотивів, з яких дитина не могла б навчатись в державному закладі за рахунок державного бюджету. Позивач також замовчує той факт, що забороняє відповідачу спілкуватись з дітьми понад 6 років та використовує відповідача як джерело коштів. В той же час, згідно з усталеною практикою Верховного Суду, у випадку, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку із навчанням до досягнення нею 23 років, правила ст. 185 СК України не застосовуються, зазначені правила регулюються ст. 199 цього Кодексу, з огляду на те що після досягнення повноліття [PERSON] позивач матиме право в порядку ст. 199 СК України звернутися до суду з позовом про стягнення витрат у зв`язку з продовженням навчання повнолітньої дитини. Разом з тим, позивач не має матеріальної можливості сплачувати за навчання [PERSON] , оскільки отримує пенсію за віком в сумі 17275,36 грн на місяць, підприємництвом не займається. При цьому, має дитину від іншого шлюбу - [PERSON] , [INFO] , дружина не працює, оскільки доглядає за сином. Також з відповідачем проживає його батько - пенсіонер, який також потребує матеріальної допомоги. 01 березня 2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначала про те, що статтею 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Визначення таких обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними у кожному конкретному випадку. Посилання відповідача на практику Верховного Суду, а саме висновок, викладений в постанові від 26 серпня 2020 року №336/1488/19 є необґрунтованими, оскільки фактичні обставини в цій справі є відмінними. В той же час, в іншій постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 666/5055/15-ц суд погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій, які стягнули на користь позивача Ѕ частину додаткових витрат на дітей з посиланням на те, що батько зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дітей. Натомість, позивач посилається на те, що [PERSON] , закінчивши здобуття середньої освіти та маючи схильність до розвитку власних здібностей виявив бажання продовження навчання, проте не набрав достатньо балів ЗНО, щоб навчатись не за контрактом, відтак додаткові витрати на навчання дитини наразі позивач несе самостійно. Розмір аліментів на дітей становить 8398 грн на місяць, що є недостатнім для покриття витрат позивачем на навчання. В той же час наявність у відповідача на утриманні малолітнього сина, дружини та батька - пенсіонера не підтвердження належними та допустимими доказами. 17 березня 2021 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено про те, що навчання особи з метою здобуття професійної освіти не відноситься до тих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Отже, такі витрати не є додатковими, які викликані особливими обставинами, у розумінні статті 185 СК України. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 12 грудня 2019 року №756/4947/17, від 26 серпня 2020 року №336/1488/19, від 16 жовтня 2019 року №219/1766/18 та інших. 26 квітня 2021 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення до позовної заяви, в яких вказано про те, що визначення особливих обставин для стягнення додаткових витрат на утримання дитини згідно зі статтею 185 СК України відноситься до компетенції суду і вони є індивідуальними у кожному конкретному випадку, оскільки згадана норма містить тільки приблизний перелік таких обставин. Відтак, вирішення питання про віднесення витрат на навчання неповнолітньої дитини до додаткових витрат є виключно компетенцією суду, що розглядає справу. Також ухвалою Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі № 756/6994/18 були залишені в силі рішення судів попередніх судових інстанцій в частині стягнення на підставі статті 185 СК України додаткових витрат на освітні послуги неповнолітньої дитини, що надавались Українським медичним ліцеєм Національного медичного університету імені О.О. Богомольця. Крім того, позивач просить залучити до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] та викликати його в судове засідання для надання свідчень за його згодою. 08 липня 2021 року представник відповідача подав заяву, в якій просив визначити відповідачу строк п`ять днів після ухвалення рішення суду для подання до суду доказів розміру всіх витрат, які відповідач сплатив або має сплатити у зв`язку з розглядом справи на професійну правничу допомогу. Ухвалою суду від 08 липня 2021 року до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] 16 липня 2021 року представник позивача подав позовну заяву в новій редакції. В обґрунтування позовної заяви, позивач вказує на те, що позивач самостійно здійснює витрати на навчання сина у сумі 23700 грн. Доходи позивача є незначними і вона не в змозі повністю забезпечити матеріальні потреби неповнолітнього сина, який здобуває вищу освіту на платній основі. Таким чином, загальна сума додаткових витрат на навчання неповнолітнього [PERSON] , що підлягає до стягнення з відповідача становить 23700 грн. Стягнення таких витрат, як додаткових прямо передбачено законом. На підставі наведеного, позивач просила стягнути з відповідача на користь позивача додаткові витрати на навчання неповнолітнього сина в сумі 23700 грн. 04 листопада 2021 року від [PERSON] надійшла нотаріально завірена заява, в якій вказано про те, що протягом 2019-2020 років [PERSON] під час їхніх зустрічей повідомляв, що готовий оплачувати навчання для отримання вищої освіти у будь-якому закладі вищої освіти за власним вибором [PERSON] не зважаючи на його розташування на Україні або за кордоном. Проти подання заявки на вступ до Київського національного торговельно-економічного університету за денною формою навчання на здобуття освіти за спеціальністю 292 «Міжнародні економічні відносини» [PERSON] не заперечував. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов, просила задовольнити з викладених у ньому підстав. Відповідач та представник відповідача проти задоволення позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши думку учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Суд установив, що сторони мають трьох спільних дітей: [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 03 червня 2008 року сторони зареєстрували шлюб. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 квітня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на дітей в розмірі Ѕ частини заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму дитини відповідного віку починаючи з 29 жовтня 2015 року і до досягнення повноліття [PERSON] . 01 вересня 2020 року [PERSON] вступив на навчання до Київського національного торговельно-економічного університету за денною формою навчання на здобуття освіти за спеціальністю 292 «Міжнародні економічні відносини» для здобуття ступеня вищої освіти бакалавр. 01 вересня 2020 року [PERSON] як законний представник вступника [PERSON] уклала з Київським національним торговельно-економічним університетом договір №ФМТП20-292-БД/64 про навчання, згідно з яким фінансування навчання здійснюється за рахунок коштів фізичних та/або юридичних осіб (на умовах договору, укладеного між КНТЕУ та фізичною та/або юридичною особою, яка замовляє навчання). Згідно з договором, укладеним [PERSON] та Київським національним торговельно-економічним університетом від 10 вересня 2020 року №689д/6к-2020 вартість навчання за перший рік становить 23700 грн. Згідно з платіжним дорученням від 20 серпня 2020 року та від 13 січня 2021 року [PERSON] сплатила за навчання [PERSON] на рахунок Київського національного торговельно-економічного університету 23700 грн. Дослідивши вказані докази суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке. Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 зроблено висновок, що «СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого». Згідно з вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов. Навчання у вищих навчальних закладах для здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Отже, доводи позивача про те, що навчання дитини у державному вищому закладі та розвиток здібностей дитини в цьому напрямку і є особливими обставинами, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батька дитини, є необґрунтованими та не ґрунтуються на вимогах закону. Оскільки позивач згідно Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення додаткових витрат на дитину відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed