Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

03 лютого 2020 року позивач [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпровської міської ради, третя особа - Восьма Дніпровська державна нотаріальна контора про встановлення факту належності заповіту та визнання права власності на спадкове майно (а.с. 2-4). 17.08.2020 року позивачем [PERSON] до Самарського районного суду м. Дніпропетровська була подана уточнена позовна заява до [PERSON] , третя особа - Восьма Дніпровська державна нотаріальна контора про встановлення факту належності заповіту та визнання права власності на спадкове майно. В якому просить суд визнати факт належності заповіту від 06.05.2008р., який посвідчений державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Отроцюк О.В. та зареєстровано в реєстрі за №3-1685. Визнати за [PERSON] , в порядку спадкування за заповітом, право власності на Ѕ житлового будинку з господарчо-побудовими будівлями та право користування земельною ділянкою [ADDRESS] площею 273 кв.м. (а.с. 87-90). І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач посилається на те, що згідно рішення народного суду Самарського району м. Дніпропетровська від 03.08.1985р., право власності на домоволодіння [ADDRESS] визнано за [PERSON] (1/2 частка) та за [PERSON] (1/2 частка). Вказаним рішенням було поділено земельну ділянку по [ADDRESS] та виділено [PERSON] площею 273 кв.м. і [PERSON] 273 кв.м. [PERSON] і [PERSON] приходяться йому дідусем і бабусею. [PERSON] 06.03.1992р. змінила прізвище на [PERSON] , в зв`язку з реєстрацією шлюбу. Таким чином, домоволодіння [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (1/2 частка) і [PERSON] (1/2 частка). І право користування земельною ділянкою по [ADDRESS] належить [PERSON] площею 273кв.м. і [PERSON] площею 273 кв.м. 06.05.2008р. у м. Дніпропетровськ, [PERSON] здійснив розпорядження щодо належного йому майна, шляхом складання заповіту, який посвідчений державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Отроцюк О.В. та зареєстровано в реєстрі за №3-1685. Вказаним заповітом [PERSON] зайповів [PERSON] належну йому на праві приватної власності частину житлового будинку. В заповіті від 06.05.2008р. державний нотаріус Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Отроцюк О.В. при посвідченні допустив технічну помилку в адресі об`єкта спадкування, вказавши, що: «належну заповідачу на праві приватної власності частину житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями та земельною ділянкою [ADDRESS] .» Але на справді, громадянину [PERSON] (заповідачу), на момент складання заповіту, належало на праві приватної власності частина житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями та земельною ділянкою [ADDRESS] .» Цей факт підтверджується витягом з реєстру прав власності виданим КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 18.04.2008р. №18562882. Вважає, що дана помилка в заповіті від 06.05.2008 року №3-1685 була допущена нотаріусом технічно під час виготовлення заповіту за допомогою технічних засобів. [INFO] [PERSON] помер, для прийняття спадщини у встановлений законодавством строк, він звернувся до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори. Спадкову справу було відкрито і надано перелік документів, які необхідно зібрати для отримання свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, всі документи ним були подані. 21.01.2020р.державним нотаріусом Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори Хорошманенко Н.С. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Причиною відмови є розбіжність адреси частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який заповіданий і адреси, частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який належав спадкоємцю згідно правовстановлюючих документів. Вказаною постановою [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину житлового будинку. Також, 04.08.2020 з`ясувалося, що його мати - [PERSON] , яка є дочкою [PERSON] , зверталась до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, як спадкоємиця першої черги за законом, але їй також було відмовлено у зв`язку з наявністю заповіту. За таких обставин, єдиним способом виправлення технічної помилки в заповіті від 06.05.2008р. для реалізації його спадкових прав після смерті [PERSON] є встановлення факту належності заповіту від 06.05.2008р. №3-1685. Необхідність встановлення факту належності правовстановлюючого документу викликана тим, що на даний час позивач має бажання прийняти спадщину, але немає змоги цього зробити в зв`язку з тим, що в заповіті допущена помилка (а.с. 87-90). Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій просив розглядати справу без їх участі, згодні з будь-яким рішенням суду (а.с 112). ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06.02.2020 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 16). 06.04.2020 позивачем було подано заяву про усунення недоліків на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху (а.с. 18). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06.04.2020 року по даній справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 19). 30.04.2020 представником Дніпровської міської ради Ахрипенко А.О. було подано відзив на позовну заяву, в якій він просив у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. 23,24). 20.07.2020 винесено ухвалу, якою витребувано з Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори, копії спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 44). 17.08.2020 позивачем до канцелярії суду подано клопотання про заміну неналежного відповідача належним (а.с. 80,81). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27.08.2020 клопотання позивача задоволено. Виключено з числа відповідачів Дніпровську міську раду, залучено у якості відповідача [PERSON] (р.н.о.к.п.п. [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Восьма Дніпровська державна нотаріальна контора про встановлення факту належності заповіту та визнання права власності на спадкове майно (а.с. 108). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровськ від 30.09.2020 підготовче судове засідання закрито, призначено справу до судового розгляду (а.с. 117). ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що з свідоцтва про народження виданого 04.05.1960 року, серія [NUMBER] , вбачається, що [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 61). З свідоцтва про народження виданого повторно 21 грудня 2018 року вбачається, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 63). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу виданого 22 січня 2002 року відділом реєстрації актів громадського стану Самарського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, 14 грудня 1984 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 57). 06.05.2008 року державним нотаріусом Отроцюк О.В., Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори було посвідчено заповіт, відповідно до якого « [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер: [NUMBER] , народилася - с. Федотівка Шугоровського району Татарстан, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , перебуваючи в здоровому розумі та ясній пам`яті, повністю розуміючи значення своїх дій та без будь - якого тиску зі сторони, відповідно до власного волевиявлення, на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження: належну мені на праві приватної власності частину житлового будинку з господарчо - побутовими будівлями та земельною ділянкою [ADDRESS] , заповідаю: гр. [PERSON] , [INFO] » (а.с. 55). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18.05.2020 року за №209286576, вбачається, що нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 56,5 кв.м., який знаходиться на земельній ділянці 518 кв.м., належить [PERSON] Ѕ частина та [PERSON] Ѕ частина (а.с. 34,35). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18.05.2020 року за №209288134, власником нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка площею 600 кв.м., є [PERSON] (а.с. 36-38). Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно за №18562882, від 18.04.2008, вбачається, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] Ѕ частка та [PERSON] Ѕ частка (а.с. 8). Рішенням народного суду Самарського району м. Дніпропетровська від 06.08.1985 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння та поділ домоволодіння і земельної ділянки, виділено [PERSON] Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] та земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 273 кв.м. (а.с. 104-105). 16 січня 2009 року Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції видано свідоцтво про смерть, серії [NUMBER] , в якому зазначено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с. 50). 26 січня 2009 року [PERSON] було подано до Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, однак в задоволенні заяви було відмовлено (а.с. 49). З свідоцтва серії [NUMBER] про розірвання шлюбу виданого 25.06.2012 року, вбачається, що 25 червня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 65). 21 січня 2020 року [PERSON] подав заяву до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини (а.с. 70). 21.01.2020 року державним нотаріусом Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори Хорошманенко Н.С., винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] (чотири) після смерті [INFO] - [PERSON] . Також в постанові зазначено, що адреса житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями, який заповіданий, не співпадає з адресою житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який належав спадкодавцю згідно правовстановлюючих документів (а.с. 71). ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами справи, суд доходить до наступного. Згідно п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. В силу ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ст. 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положенням ст. 1222 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Змістом ст. 1261 Цивільного кодексу України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється термін в шість місяців, який починається з моменту відкриття спадщини. За змістом ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. У відповідності до ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. З вивчених письмових матеріалів справи було встановлено, що при складанні заповіту від 06.05.2008 року, державним нотаріусом Отроцюк О.В., Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори було помилково зазначено адресу заповідного майна [PERSON] , [ADDRESS] , даного висновку суд прийшов перевіривши та вивчивши письмові матеріали справи з яких вбачається, що [PERSON] на праві власності належала Ѕ частина житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями [ADDRESS] . За схожою адресою по вулиці, а не [ADDRESS] , майно належить іншим особам, а не заповідачу [PERSON] . Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved