Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-10 00:00:00

03 лютого 2017 року позивач звернувся з позовом, яким просив усунути йому перешкоди у користуванні квартирою шляхом вселення. Вказував, що він та відповідач є співвласниками квартири №70 в будинку №36 по вул. 1-а Лінія в м. Миколаєві. За рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12.01.2017 року між сторонами визначено порядок користування вказаною квартирою та позивачу виділено в користування житлову кімнату площею 11,2 кв.м. та балкон. Свої вимоги мотивував тим, що відповідач не зважаючи на визначений порядок користування чинить йому перешкоди у користуванні житлом, а саме встановила нові замки та використовує кімнату позивача на власний розсуд. Вона категорично відмовляється надати йому ключі та не надає доступу до житла. Відповідно до наданого відзиву відповідач позовні вимоги не визнавала та зазначала, що доводи позивача є безпідставними та на їх підтвердження позивачем не надано жодного доказу. Кімната позивача стоїть порожня, її ніхто не використовує та позивач з проханням надати ключі не звертався. До того ж, відсутність порушень з боку відповідача вже встановлена в рішенні суду щодо визначення порядку користування житлом між сторонами. 02.03.2017 року судом відкрито провадження у справі. 02.05.2018 року згідно Ухвали справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач у судове засіданні не з'явився, повідомлений належним чином. Відповідач у судовому засіданні позов не визнала з підстав, зазначених у відзиві. Відповідно до положень ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Отже, з урахуванням необхідності дотримання строків розгляду справи, передбачених ЦПК України, суд вважає, що клопотання позивача про відкладення не підлягає задоволенню, оскільки матеріали справи містять подані відповідачем відзив на позов, 11.07.2018 року позивачу судом , у судовому засіданні, було запропановано надати відповідь на відзив, якою він не скористався та не надав доказів поважності причин своєї неявки, що дає можливість розглянути справу на підставі наданих сторонами доказів . Дослідивши надані докази та встановивши правовідносини, які виникли між сторонами, суд при вирішенні справи виходить з такого. З матеріалів справи вбачається, що позивачу та відповідачу на праві власності належить квартира №70 в будинку №36 по вул. 1-а Лінія в м. Миколаєві, по 1/2 частині кожному (а.с.4). 12.01.2017 року Ленінським районним судом м. Миколаєва ухвалено рішення по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про реальний поділ квартири, визначення порядку користування квартирою та зобовязання не чинити перешкоди у користуванні часткою квартири,відповідно до якого позовні вимоги задоволено частково. А саме, визначено порядок користування квартирою № 70 в буд. 36 по вул. Лінія перша в м. Миколаєві, виділивши у користування [PERSON] житлову кімнату площею 11,2 кв. м. та балкон, площею 3 кв. м., виділивши у користування [PERSON] житлову кімнату площею 14,6 кв. м., залишивши у загальному користуванні співвласників кухню, площею 5,9 кв. м., ванну, площею 2,7 кв. м., вбиральню, площею 1,1 кв. м., коридор, площею 4,2 кв. м. В задоволенні вимог про реальний поділ квартири та зобов'язання відповідача не чинити перешкод у користуванні часткою квартири відмовлено. У відповідності з ч.1\~ст.316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ч.1\~ст.317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ч.1 та ч.2\~ст.319 Цивільного кодексу України\~передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до\~ст.41 Конституції України ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та\~ст. 321 Цивільного кодексу України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Позбавлення цього права чи обмеження у його здійсненні можливе лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1\~ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував наявність перешкод з боку відповідача у використанні позивачем своєї частини квартири. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб , поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду\~ цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними\~ у визначеному\~ законом порядку\~ та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Суд оцінює докази відповідно до вимог ЦПК України\~ за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також\~ достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування,\~ не можуть\~ вважатися встановленими в цивільній справі,\~ якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Жоден доказ не має\~ для суду\~ наперед встановленого значення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Недоведеність обставин, на яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову через його недоведеність.

Outcome: dismissed