Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

04.08.2020 року Житловобудівельне товариство «Росія» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, в якому просило стягнути з [PERSON] на користь Житловобудівельного товариства «Росія» заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з жовтня 2016 року по жовтень 2019 року в розмірі 36916,70 гривень та судовий збір. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що Житлово-будівельне товариство «Росія» є балансоутримувачем (управителем) багатоквартирного будинку, який розташовано за адресою: [ADDRESS] , виконує обов`язки щодо забезпечення технічного стану будинку та його обладнання, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу звітність передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління Будинком і забезпечує його належну експлуатацію, забезпечує укладання договорів на виконання послуг тощо. В свою чергу, [PERSON] яка є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 76,1 кв. м. з 16.07.2008 року, є споживачем житлово-комунальних послуг, які надаються позивачем, однак ухиляється від виконання свого обов`язку по внесенню плати за житлово-комунальні послуги, у зв`язку з чим станом на жовтень 2019 року у неї утворився борг за оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 36 916,70 грн. Ухвалою суду від 12.08.2020 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін з призначенням судового засідання на 01.09.2020 року. 01.09.2020 року на адресу суду надійшов відзив представника [PERSON] - [PERSON] яким представник просить суд відмовити в задоволенні позову повністю, посилаючись на те, між сторонами не укладалось жодних договорів, позивачем не доведено, що відповідач користується житлово-комунальними послугами, які надаються позивачем, а також, що позивач не мав права встановлювати тарифи на комунальні послуги у розрахунку 19,00 грн за 1 кв.м. загальної площі приміщення, а відтак у відповідача не виникло обов`язку по їх сплаті. Разом із відзивом до суду надано заяву про застосування строку позовної давності відносно періоду з жовтня 2016 року по липень 2017 року включно. 01.09.2020 року у судовому засіданні за участю відповідача особисто та представників сторін, відзив на позовну заяву долучено до матеріалів справи, та оголошено перерву для надання позивачу строку на підготовку відповіді на відзив до 29.10.2020 року. 15.09.2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив представника позивача з додатками, в якій позивач посилався на Висновок експертного дослідження за результатами проведеного економічного дослідження № 13424/15-45 від 18.08.2015 р., з наведенням статей витрат на підставі яких встановлено тариф у розмірі 19 грн за 1 кв. м. 29.10.2020 року для забезпечення можливості надання письмових пояснень, розгляд справи відкладено на 18.11.2020 року. Клопотання про приєднання доказів, що надані разом з відповіддю на відзив, залишено без розгляду. 17.11.2020 року на виконання протокольної ухвали суду, представником позивача надано заяву з щомісячним розрахунком заборгованості з врахуванням строку позовної давності за період з 05.08.2017 року по 05.08.2019 року. 18.11.2020 року у судовому засіданні за участю відповідача особисто та його представника долучено до матеріалів справи розрахунок заборгованості, оголошено перерву для ознайомлення із розрахунком заборгованості відповідача. Розгляд справи відкладено на 20.01.2021 року. 20.01.2021 року до суду надійшли заперечення відповідача на заяву позивача щодо розрахунку заборгованості. 20.01.2021 року у судовому засіданні за участю відповідача та його представника долучено заперечення відповідача до матеріалів справи, відкладено розгляд справи на 24.03.2021 року. 22.03.2021 року до суду надійшли додаткові пояснення по суті спору від сторони позивача. 24.03.2021 року у відкритому судовому засіданні за участю відповідача особисто та представників сторін, відмовлено у долученні до матеріалів справи додаткових пояснень по суті спору у зв`язку з неналежним оформленням. Представником позивача надано усні пояснення по суті спору та підтримано позов, представником відповідача надано усні заперечення щодо предмета спору, відповідачем повідомлено про невизнання позову з підстав необхідності затвердження тарифів на житлово-комунальні послуги виконавчим комітетом Одеської міської ради, та підстав економічної необґрунтованості тарифів з обслуговування будинку за адресою: [ADDRESS] . Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що Житловобудівельне товариство «Росія» є балансоутримувачем і забезпечує надання послуг з утримання багатоквартирного житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та прибудинкової території. Відповідачу - [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] що підтверджено матеріалами справи. Відповідач, починаючи з жовтня 2016 р. не виконував належним чином покладені на нього обов`язки по оплаті вартості отриманих послуг у встановлений строк, у зв`язку з чим станом на 15 жовтня 2019 року у нього утворилася заборгованість в сумі 36 916 (тридцять шість тисяч дев`ятсот шістнадцять) гривень 70 коп. Відповідач був попереджений про існування заборгованості за надані житлово-комунальні послуги та необхідність їх сплати, однак жодних заходів щодо погашення своєї заборгованості ним вжито не було. Згідно загальних умов виконання зобов`язання, установлених статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Аналізуючи доводи відповідача про необхідність затвердження тарифів на послуги з утримання будинку за адресою: [ADDRESS] , суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV (з наступними змінами та доповненнями) (далі - «Закон № 1875-IV»), залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін). Стаття 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (з наступними змінами та доповненнями), передбачає, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, такі власні (самоврядні) повноваження як встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, послуги з централізованого опалення, послуги з централізованого постачання холодної води, послуги з централізованого постачання гарячої води, послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг), транспортні та інші послуги. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги» від 01 червня 2011 р. № 869, послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій належать до другої групи житлово-комунальних послуг (ст. 14 Закону № 1875-IV). Частина 1 ст. 3 Закону № 1875-IV визначає, що предметом регулювання цього закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Згідно ч. 1 ст. 1 Закону № 1875-IV, виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Виробник - суб`єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги. За змістом частини першої статті 55 Господарського кодексу України, суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність. Стаття 3 Господарського кодексу України встановлює, що під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Діяльність негосподарюючих суб`єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участі або без участі суб`єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб`єктів. Позивач не здійснює господарської діяльності у розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Господарського кодексу України, оскільки його діяльність спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов його функціонування, а отже, ця діяльність є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючого суб`єкта. Що також підтверджується положеннями Статуту позивача. Таким чином, суд приходить до висновку, що ЖБТ «Росія» не є виконавцем (виробником) житлово-комунальних послуг з утримання багатоквартирного житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , оскільки не формує ціни на ці послуги, а є суб`єктом, який виконує свій обов`язок щодо забезпечення технічного стану будинку та його обладнання у стані, який існував під час прийняття закінченого будівництвом об`єкту до експлуатації. Також суд вважає, що відповідачем помилково ототожнюються внески (збори, платежі) на утримання будинку, визначені відповідним рішенням суб`єкта, із тарифом на житлово-комунальну послугу з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, який відповідно до статті 28 Закону Украйни «Про місцеве самоврядування» та статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» підлягає затвердженню органами місцевого самоврядування, оскільки Верховний суд України, усуваючи неоднакове застосування судом положень статей 13, 14, 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у постанові від 01 квітня 2015 р. (справа № 3-28гс15) висловив аналогічну позицію щодо різної правової природи вказаних понять. Крім того, суд критично оцінює як доводи представника відповідача про те, що тарифи ЖБТ «Росія» є економічно необґрунтованими та завищеним, так і критично оцінює посилання позивача на висновок Висновок експертного дослідження за результатами проведеного економічного дослідження № 13424/15-45 від 18.08.2015 р., оскільки цей висновок отримано без повідомлення відповідача щодо його існування, що наголошеног представникомв відповідача та з чим погоджується суд. Однак, суд враховує також те, що обгрунтованість спірних тарифів на жкп, вже була предметом розгляду в суді і обставини правомірності формування спірних тарифів вже було встановлено в межах розгляду справи № 522/22222/15-ц за позовом Житлово-будівельного товариства «Росія» до [PERSON] , що діє від власного імені та від імені свого неповнолітнього сина [PERSON] про стягнення заборгованості за надання житлово-комунальних послуг по утриманню будинку за адресою: [ADDRESS] та прибудинкової території на рівні 19 грн. за 1 кв.м., в рішенні по якій Приморського районного суду м. Одеси від 25.12.2015 року, що набрало законної сили, правомірність встановлення вказаного тарифу на підставі вказаного висновку експертного дослідження підтверджена, а відтак, згідно положень частини 4 статті 82 ЦПК України, ці обставини не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, суд розцінює обставинами які не підлягають доказуванню те, що вартість послуг по утриманню будинку за адресою: [ADDRESS] та прибудинкової території на рівні 19 грн. за 1 кв.м. загальної площі квартири станом на 01.08.2014 р. документально підтверджується у розмірі 19,45 грн., а вартість послуг по утриманню будинку за адресою: [ADDRESS] та прибудинкової території на рівні 22 грн. за 1 кв.м. загальної площі квартири станом на 24.07.2015 р. документально підтверджується у розмірі 22,24 грн. При цьому, при визначенні вартості витрат (послуг) на утримання будинку та прибудинкової території у розрахунку більшості статей не врахована інфляційна складова (вартість товарно-матеріальних цінностей, енергоносіїв, зарплата та інше). В разі врахування вказаної складової, вартість послуг по утриманню будинку за 1 кв.м. загальної площі квартири збільшиться. Стаття 16 Закону № 1875-IV (зі змінами та доповненнями) передбачає, що перелік житлово-комунальних послуг, що надаються споживачу, залежить від рівня благоустрою відповідного будинку (споруди). Забезпечення функціонування житлових будинків та прибудинкових територій здійснюється згідно із наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 76 від 17.05.2005 року «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій». Відповідно до п. 1.5. вищенаведеного наказу, утримання житлового фонду передбачає виконання робіт, передбачених наказом Держжитлокомунгоспу України від 10.08.2004 № 150 «Про затвердження Примірного переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та послуг з ремонту приміщень будинків, споруд», зареєстрованим у Мін`юсті України 21.08.2004 за № 1046/9645 (із змінами). Як встановлено судом по зазначеному рішенню, статті витрат, сукупність яких складає загальну суму витрат на утримання будинку та прибудинкової території, складаються з наступного: 1) технічне обслуговування внутрішньобудинкових мереж водопостачання та водовідведення; 2) технічне обслуговування систем вентиляції, димовидалення, газового обладнання; 3) технічне обслуговування мереж дренажної системи, систем кондиціонування, аварійне обслуговування; 4) послуги диспетчеризації, чергування диспетчера ліфтів; 5) технічне обслуговування електромереж та устаткування, метрологія обладнання будинку; 6) технічне обслуговування ліфтів; 7) опалення (газопостачання) місць загального користування; 8) спеціальний резервний фонд витрат на ремонтно-відновлювальні роботи; 9) витрати на прибирання та утримання місць загального користування; 10) витрати на охорону будинку, обслуговування обладнання; 11) витрати на вивезення твердих побутових відходів; 12) витрати на освітлення місць загального користування; 13) витрати на прибирання прибудинкової території, полив; 14) витрати на домоуправління та бухгалтерію; 15) витрати на благоустрій прибудинкової території; 16) послуги з реєстрації, зняття з реєстрації та інше; 17) вартість оренди земельної ділянки. При цьому, забезпечення виконання зазначених вище робіт, надання послуг та внесення відповідних платежів, на переконання суду є обов`язком позвиача в силу вимог Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій та Переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та послуг з ремонту приміщень будинків, споруд. Таким чином, суд вважає, що встановлений тариф у розмірі 19 грн. за 1 кв. м. загальної площі квартири є обгрунтованим та відповідає вимогам Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 01.06.11 р. № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги». Крім того, праву споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (зі змінами та доповненнями) обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. За змістом ст. 322 Цивільного кодексу України, тягар утримання майна покладається на його власника. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 Цивільного кодексу України. Згідно зазначеної статті, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Враховуючи це, суд вважає, що між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини, оскільки Позивач забезпечує надання житлово-комунальних послуг, а Відповідач ними користується. Згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом (ст. 20). В свою чергу, відповідачем не заперечувався факт отримання послуг, так само і не заперечувався факт відсутності оскарження дій позивача пов`язаних із встановленням тарифів на послуги та саме надання таких послуг позивачем у необхідному та якісному обсязі. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон). Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник (частина друга статті 19 Закону). Власником Закон визначає фізичну або юридичну особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку (абзац сьомий частини першої статті 1 Закону). А споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (абзац чотирнадцятий частини першої статті 1 Закону). Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (частина перша статті 19 Закону). За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України). Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (частина перша статті 29 Закону). Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону). Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16). Аналогічна позиція висловлена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року у справі № 712/8916/17. Таким чином, суд приходить до висновку, що відсутність укладеного між сторонами договору про надання послуг, не є підставою, для звільнення відповідача від виконання покладених на неї обов`язків по сплаті послуг на утримання будинку та прибудинкової території, а відтак, відповідач має сплатити заборгованість на користь позивача, яка утворилась внаслідок неповною оплати. Одночасно з цим, суд зауважує, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з врахуванням заявленої відповідачем заяви про застосування строків позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16(пункт 138)). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)). Переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників. Подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи за її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлагяєть задовленню за період з 05.08.2017 року по 05.08.2019 року, в іншій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку зі спливом строків позовної давності, з чим погодився позивач. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. На підставі встановлених у судовому засіданні фактів, оцінки наданих сторонами доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог Житловобудівельного товариства «Росія» та стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості по сплаті за житлово-комунальні послуги сумі 27 208 (двадцять сім тисяч двісті вісім) гривень 84 коп. Відповідно до змісту ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial