Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-30 00:00:00

02 травня 2018 року представник позивача звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з зазначеним позовом. В прохальній частині позову позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 095/03-16064-ДК від 13.12.2007 року, яка становить 244710,73 (двісті сорок чотири тисячі сімсот десять доларів США 73 цента) доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 05.03.2018 рік становить 6943620,44 (шість мільйонів чотириста дев`яносто три тисячі шістсот двадцять гривень 44 коп.) гривень, а саме: заборгованість по основній сумі кредиту - 84600,45 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 05.03.2018 становить - 2244949,42 грн.; заборгованість за відсотками - 108756,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 05.03.2018 становить 2885938,78грн.; заборгованість за нарахованою пенею - 51354,28 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 05.03.2018 становить 1362732,24грн. Звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом застосування процедури продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, що становить 412694,00 (чотириста двадцять тисяч шістсот дев`яносто чотири гривні 00 коп.) гривень. Стягнути з відповідача на користь ПАТ «Укрсоцбанк» суму судового збору у розмірі 6190,41 шість тисяч сто дев`яносто грн. 41 коп.) гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 13.12.2007 року [PERSON] (на далі відповідач) уклала з ПАТ «Укрсоцбанк» (на далі Банк) Договір кредиту №095/03-16064-ДК. Відповідно до умов кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 85000 (вісімдесят п`ять тисяч) доларів США, а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повернути кредит, з врахуванням відсотків за користування кредитом, в строк до 12.12.2027 року включно (п. 1.1. Кредитного договору). Банк свої зобов`язання за Кредитним договором виконав, надавши кредитні кошти, позичальник свої зобов`язання належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 05.03.2018 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором складає 244710,73 (двісті сорок чотири тисячі сімсот десять доларів США 73 цента) доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 05.03.2018 рік становить 6493620,44 (шість мільйонів чотириста дев`яносто три тисячі шістсот двадцять гривень 44 коп.) гривень. Таким чином, оскільки зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконується, у відповідача наявна непогашені заборгованість. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між відповідачем та позивачем було укладено іпотечний договір №095/03-16064-ІР від 13.12.2007 року. Відповідно до умов Іпотечного договору, в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0.0740 га. Розташована в [ADDRESS] кадастровий номер: 1210100000:09:496:0021, житловий будинок загальною площею 58.4 кв.м. розташований в [ADDRESS] . На підставі викладеного просить суд задовольнити позов (а.с. 1-4). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22.05.2018 року по даній справі було відкрито провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання (а.с. 96). 15.08.2018 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с. 110). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18.12.2018 року дана позовна заява була залишена без розгляду (а.с. 137, 138). 21.05.2019 Дніпровським апеляційним судом винесено постанову, якою апеляційну скаргу товариства «Укрсоцбанк» - задоволено. Ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська м. Дніпропетровська від 18 грудня 2018 року скасувати, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 181 - 183). В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення представника позивача, думку відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Судом встановлено, що відповідно що 13 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», найменування якого змінено на АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 095/03-16064-ДК, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредит у сумі 85000 доларів США, а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором повернути кредит, з врахуванням відсотків за користування кредитом, в строк до 12.12.2027 року включно (а.с. 6,7). В якості забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №095/03-16064-ІР, 13 грудня 2007 року між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», найменування якого змінено на АТ «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір №095/03-16064-ІР, відповідно до умов якого в іпотеку банку було передано нерухоме майно, а саме: домоволодіння, яке складається з: А-1 житловий будинок (саман обкл.. цеглою), житловою площею 31,1 кв.м., загальною площею 58,4 кв.м., Б - сарай (шлакобетон), В-вбиральня (цегла), Д - навіс, Е-навіс, 1-9,І - споруди, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартість за взаємною згодою Сторін цього Договору 80735,05 доларів США (вісімдесят тисяч сімсот тридцять п`ять доларів США 05 центів); земельну ділянку, яка стане власністю в майбутньому, пл.. 0,0740га, кадастровий номер: 1210100000:09:496:0021, що розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, вартістю за взаємною згодою сторін цього договору 19264,95 доларів США (а.с. 9-11). Згідно договору купівлі продажу житлового будинку від 30.12.2007 року, серії ВСК №136716 зареєстрованого в реєстрі за №2312 посвідченого приватним нотаріусом Білоконь Р.В., вбачається що [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] (а.с. 60). Відповідно до звіту № ВА 180215-003 про незалежну оцінку вартості домоволодіння складеного оцінювачем [PERSON] від 16 лютого 2018 року, вбачається, що ринкова вартість домоволодіння №85, загальною площею 58,4м 2 , що розташоване на земельній ділянці загальною площею 0,074 га за адресою: [ADDRESS], складає: 412694 гривні (а.с. 16-58). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 04.01.2018 за №109956103 вбачається, що право власності на 1/2 домоволодіння за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с. 87-91). Статтею 4.1 цього договору передбачено право звернення стягнення на Предмет іпотеки для задоволення своїх вимог, відповідно до Договору кредиту. Так п. 4.2 передбачено у разі порушення Іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим Договором, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання за Договором кредиту, а в разі його невиконання - звернути стягнення на Предмет іпотеки. Пунктом 4.3 договору визначено, що Іпотекодавець в будь-який час до моменту реалізацію Предмета іпотеки має право припинити звернення на нього стягнення шляхом повного виконання забезпечення іпотекою зобов`язань. Так, відповідно до ст. 589 ЦК України, ч.1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно до частини першої, другої статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Судом встановлено, що умовами договору іпотеки сторони узгодили, що у випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом шляхом передачі іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань , в порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку». Цей договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки (пункти 4.1., 4.2., 4.3., 4.4., 5.1., 5.2., 5.3., 6.1., 6.2., іпотечного договору). Позичальник свої зобов`язання належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 05.03.2018 року утворилася заборгованість за кредитним договором складає 244710,73 (двісті сорок чотири тисячі сімсот десять доларів США 73 цента) доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 05.03.2018 рік становить 6493620,44 (шість мільйонів чотириста дев`яносто три тисячі шістсот двадцять гривень 44 коп.) гривень. У п. 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов`язання не є перешкодою для реалізації права іпотеко держателя звернутись у будь який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотеко держателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене та встановлені у судовому засіданні обставини, надані докази, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтований та підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до імперативних приписів частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати, які складаються з судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову у розмірі 6190 грн. 41 коп.

Outcome: approved