Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-22 00:00:00

03 квітня 2018 року [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. На підтвердження позовних вимог посилається на те, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 25 квітня 2015 року Від цього шлюбу сторони мають дитину - [PERSON], [INFO]. Причиною розпаду сім'ї зазначила систематичне застосування фізичного насилля, що в результаті призвело до втрати почуття взаємоповаги та розуміння. Шлюбні відносини припинені з грудня 2017 року. Вказує, що відповідач у добровільному порядку не виконує свого обов'язку по утриманню дитини. У зв'язку з цим позивач просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, а також стягувати з нього аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення [PERSON] повноліття. Ухвалою суду від 23.06.2018 суд вирішив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, суд вважає можливим ухвалити рішення про часткового задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони 25 квітня 2015 року зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Миргороду реєстраційної служби Миргородського міськрайонного управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 99 (а.с. 4). Від цього шлюбу подружжя має дитину - [PERSON], [INFO] (а.с.5). На даний час сім'я фактично розпалася, сторони проживають за різними адресами, шлюбні відносини припинені з грудня 2017 року. Згідно з ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, тому суд приходить до висновку про необхідність розірвання шлюбу. Оскільки позивачем заявлено клопотання про залишення прізвища «[PERSON]», суд вважає що підстав для зміни її прізвища на дошлюбне, у відповідності до ст.113 СК України, немає. Окрім того, судом встановлено, що відповідач в добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, хоч відповідно до статті 180 Сімейного Кодексу України зобов'язаний утримувати дитину та має таку можливість, оскільки є працездатним та має задовільний стан здоров'я. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти підлягають стягненню з дня пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття. Висновком ЛКК Дитячої міської клінічної лікарні м. Полтави № 46 від 06.04.2016 року, встановлено наявність важкої форми захворювання щитоподібної залози у [PERSON], що свідчить про погіршений стан здоров'я дитини (а.с.6). У відповідності до ч.1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд, з урахуванням погіршеного стану здоров'я та матеріального становища дитини, наявності у платника аліментів інших дітей, відсутності належних, достатніх, допустимих та достовірних доказів щодо наявності у відповідача рухомого та нерухомого майна, грошових коштів або витрат платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, приходить до висновку про необхідність часткового задоволення даної позовної вимоги, та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу щомісячно, але не менше мінімальної суми, встановленої законодавством для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. При здійснені розподілу судових витрат між сторонами, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн. Від сплати судового збору за позовну вимогу, щодо стягнення аліментів, позивач звільнений у відповідності до п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». У відповідності до ч.ч.1, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позовні вимоги судом задоволені в повному обсязі, судовий збір сплачений при зверненні до суду у розмірі 704, 80 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Судовий збір у розмірі 704, 80 грн. за позовну вимогу від сплати якої позивач був звільнений в силу закону, підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved