Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

03.03.2021 позивачка звернулась до суду із вищевказаним позовом, який уточнила 18.05.2021, та просить суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] », стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на кожну дитину відповідного віку щомісячно, починаючи із дня подання даної заяви і до досягнення дітьми повноліття. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21.08.2009 вони з відповідачем уклали шлюб, зареєстрований відділом РАЦС Решетилівського УЮ Полтавської області. Від спільного шлюбу мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, тому що вони мають різні погляди на сімейне життя та обов`язки, відсутнє взаєморозуміння та повага один до одного. Шлюбні стосунки з відповідачем припинилися пів року тому. Вважає, що подальше подружнє життя з відповідачем буде суперечити її інтересам. Малолітні діти перебувають на утриманні позивачки. Вона вважає, що відповідач має змогу і повинен брати участь в утриманні дітей до досягнення ними повноліття, тому просить суд стягнути з нього аліменти на утримання дітей. 11.03.2021 відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено відкрите судове засідання. 19.05.2021 ухвалою суду прийнято до розгляду заяву позивачки про зменшення позовних вимог. У встановлений судом строк, відповідач правом на надання відзиву не скористався. У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. 19.05.2021 позивачкою подано до суду клопотання, у якому вона просить суд розглядати справу за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Вказує, що відповідач працює механізатором у СФГ «Самойленко» (а.с.37). 19.05.2021 відповідач надав до суду клопотання, у якому він просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Вказує, що подружні стосунки між ним із позивачкою припинились із вересня 2020 року. Спору про визначення місця проживання дитини між ними немає (а.с.38). Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України справу розглянуто за відсутності сторін, які надіслали на адресу суду заяви з проханням справу розглянути за їх відсутності. Судовий розгляд справи здійснювався на підставі наявних письмових доказів у матеріалах справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом судом справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 21.08.2009 [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) перебувають у шлюбі, зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану Решетилівського районного управління юстиції Полтавської області, що підтверджується актовим записом № 72 згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 21.08.2009 (а.с.8). Подружні стосунки та ведення спільного господарства сторони фактично припинили з вересня 2020 року. Сторони мають двох спільних малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 28.12.2009 та серії [NUMBER] від 08.07.2013 (а.с.9-10). З довідки виконавчого комітету Решетилівської міської ради Полтавської області від 02.03.2021 № 10-12/1870 вбачається, що малолітні діти сторін проживають разом із позивачкою (а.с.12). Позивачка перебуває на обліку як безробітна в Решетилівській районній філії Полтавського ОЦЗ з 11.02.2021, що підтверджується відповідною довідкою від 02.03.2021 № 65 (а.с.13). Згідно посвідчення серії [NUMBER] від 07.09.2018, [PERSON] отримує соціальну допомогу на дитину-інваліда - [PERSON] (а.с.11). Спір щодо визначення місця проживання дітей на момент розгляду даної справи між сторонами відсутній. Судом також встановлено, що діти перебувають на повному матеріальному утриманні позивачки. Відповідач не бере участі у витратах, пов`язаних з утриманням дитини. Відповідач інших утриманців не має, не є інвалідом, є працездатним, має стабільний дохід, працює механізатором у СФГ «Самойленко». Спір у справі виник із сімейних правовідносин та його вирішення регулюється нормами сімейного законодавства. Згідно з положеннями ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Частиною 2 статті 104 СК України визначено, що підставою припинення шлюбу є його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч. 2 ст. 112 СК України). Судом встановлено, що сторони припинили подружні стосунки з вересня 2020 року, позивачка наполягає на розірванні шлюбу та не бажає продовжувати подружні стосунки. У позовній заяві вказує, що примирення та подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе, має чітку та однозначну позицію з цього питання. Відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує, суд вважає, що відмова в розірванні шлюбу може бути розцінена, як примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки сім`я розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (ч. 3 ст. 115 СК України). Позивачка скориставшись правом на вибір прізвища після розірвання шлюбу, яке встановлене ст. 113 СК України, просить залишити їй прізвище « [PERSON] ». Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, а проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789XІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 182 СК визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно зі ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) батьків, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Як встановлено судом, малолітні діти, батьками яких є сторони у справі перебувають на повному матеріальному утриманні позивачки. Відповідач не бере участі у витратах, пов`язаних з утриманням дітей, а добровільна допомога не носить постійного характеру, тобто не виконує обов`язку щодо утримання своїх малолітніх дітей, встановленого ст. 180 СК України. З огляду на зазначене, враховуючи стан здоров`я малолітньої [PERSON] , матеріальний стан позивачки, зважаючи на матеріальний стан відповідача, який є здоровим, працездатним, має постійне місце роботи та не має на утриманні інших осіб, суд приходить до висновку, що наявні підстави для задоволення позову та стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки заробітку відповідача, починаючи з дня пред`явлення даного позову до суду, тобто з 03.03.2021 до досягнення дітьми повноліття. Таким чином, суд вважає за необхідне прийняти визнання відповідачем позову. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає стягнення аліментів у межах суми за один місяць до негайного виконання. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.3. ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів. Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічні положення закріплені в ч. 3 ст. 7 Закону Україна «Про судовий збір». Позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». З огляду на зазначене та враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, на підставі норм ч.1 ст.142 ЦПК України, ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 50% ставки, яка підлягала сплаті при пред`явленні даного позову. Так, при поданні даного позову, судовий збір повинен був бути сплачений у розмірі 908 грн. Враховуючи норми ч. 1 ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», на користь держави з відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 454 грн (908 х 50% = 454). При зверненні до суду з даним позовом позивачкою сплачено судовий збір за позовну вимогу про розірвання шлюбу у розмірі 908,00 грн, що підтверджується квитанцією № 0.0.2036843430.1 від 02.03.2021 (а.с.1). Таким чином, враховуючи норми ч. 1 ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», на користь позивачки підлягає поверненню 50% сплаченого нею судового збору, що становить 454 грн (908 х 50% = 454). Інші 50% сплаченого позивачкою судового збору, що становить 454 грн, підлягають стягненню на її користь з відповідача. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. З огляду на зазначене, з відповідача підлягають стягненню наступні судові витрати: - на користь позивачки - витрати зі сплати судового збору за позовною вимогою про розірвання шлюбу у розмірі 454,00 грн; - в дохід держави - витрати зі сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів у розмірі 454,00 грн. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 104, 105, 110, 112-115, 180, 182, 183, 191 СК України,

Outcome: approved