Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-13 00:00:00

02.07.2013 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», просить визнати недійсними договір кредиту №946/30-56 від 02.11.2005 р. та іпотечний договір від 07.11.2005 року, що укладені між сторонами по справі. Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.11.2005 р. між позивачем та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» був укладений договір кредиту №946/30-56, відповідно до умов якого позивачу наданий кредит на споживчі потреби в сумі 25000 доларів США строком до 02.11.2012 р. З метою забезпечення виконання позичальником обов'язків за кредитним договором між сторонами був підписаний іпотечний договір від 07.11.2005 р., на підставі якого в іпотеку банку передана квартира [ADDRESS]. Вартість предмета іпотеки встановлена за домовленістю сторін та складає 197 738,00 грн. Позивач вважає вказані договори недійсними, оскільки вони були укладені під впливом оману зі сторони відповідача і помилки зі сторони позивача, яка була допущена ним під впливом омани, без оцінки можливості суттєвої зміни обставин і умов виконання договорів, прихованих банком. Так вартість майна, переданого в іпотеку, встановлена в гривні, а сума кредиту, обслуговування кредиту та розмір штрафних санкцій встановлені в доларах США, що поставило позивача та банк в нерівні умови, так як курс гривні за вказаний період часу значно впав. При зміні курсу долара до гривні у зв'язку з падінням її курсу після укладання кредитного договору заставне майно знецінилось більш ніж у 1,5 рази, в той час як вартість споживчого кредиту збільшилась в такій же пропорції. Дані обставини, а також зміна законодавства та умов роботи поставило позивача в тяжке матеріальне становище, в нерівні умови з банком та позбавило змоги своєчасно розрахуватись по кредиту. Крім того, банк не повідомив позивача про те, що ризик у разі укладання кредитного та іпотечного договорів несе лише [PERSON], що є обманом споживача та підставою для визнання кредитного договору недійсним на підставі ст.230 ЦК України. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав з викладених підстав, зазначав, що світова криза поставила позивача в скрутне матеріальне ставище, на його думку, банк повинен був попередити [PERSON] про можливість настання світової кризи - і у цьому полягає омана. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що оскільки позивачем не надано доказів про те, що кредитний договір №946/30-56 був укладений під впливом обману, доводи викладені в позовній заяві, є лише його міркуванням. Як вбачається з кредитного договору, договору іпотеки, додаткової угоди №1 від 17.10.2008 р., додаткової угоди №2 від 29.05.2009 р. всі документи підписані безпосередньо [PERSON], а тому його твердження, що вони були укладені ним під впливом обману зі сторони банку є неправомірними та необґрунтованими. Також представник зазначав, що позивач звернувся до суду з даним позов з метою затягування розгляду справи по позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 02.11.2005 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») та [PERSON] було укладено Договір кредиту №946/30-56, відповідно до умов якого [PERSON] у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання були надані гроші в сумі 25 000,00 доларів США зі сплатою 13,00 відсотків річних з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 02.11.2012 року. Відповідно до п. 1.2 Договору кредиту кредит надавався позичальнику на споживчі потреби. З метою забезпечення виконання умов договору №946/30-56 від 02.11.2005 року між позивачем та [PERSON] 07.11.2005 р. укладений іпотечний договір за реєстровим номером 1534, посвідчений приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу [PERSON], за умовами якого в іпотеку банку передано нерухоме майно, а саме: двокімнатна квартира житловою площею 28,90 кв.м, загальною площею 50,20 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та належить [PERSON] на праві власності. Вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 197738,00 грн. 17.10.2008 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладена додаткова угода №1 про внесення змін до договору кредиту №946/30-56 від 02 листопада 2005 року, відповідно до п. 1.1. якої з 20.10.2008 року встановлена процентна ставка за користування кредитом на рівні 15,00% річних. З наданої довідки-розрахунку вбачається, що у зв'язку з тим, що [PERSON] не виконував свої зобов'язання, станом на 17.06.2013 року виникла заборгованість в сумі 80 124,59 грн. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно з ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до п.п.15,16 постанови №5 пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Судом встановлено, що відповідачем у письмовій формі була надана позивачу повна інформація щодо умов надання кредиту. Позивач власноруч підписав кредитний договір №946/30-56 від 02.11.2005 р., іпотечний договір від 07.11.2005 року, додаткову угоду №1 від 17.10.2008 р. та протягом тривалого часу виконував його, зокрема, шляхом сплати щомісячних платежів. Сторона, підписуючи договір, своїм підписом засвідчує, що ознайомлена та погоджується з його умовами. Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З урахуванням вищенаведеного та встановлених обставин справи суд доходить висновку, що позивачем не доведено факту його обману банком щодо умов кредитного та іпотечного договорів, прав та обов'язків позивача, тому відсутні підстави для визнання укладених між сторонами кредитного та іпотечного договорів недійсними з підстав, передбачених ст.230 ЦК України. На підставі ст.ст. 229, 230 ЦК України,

Outcome: dismissed