Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-14 00:00:00

03 вересня 2018 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 02 квітня 2008 року між кредитодавцем, правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №ML-301/149/2008, за умовами якого вказаний відповідач отримав від банку кредит в розмірі 15000 доларів США, зобов'язавшись повернути кредит до 03 квітня 2023 року щомісячними платежами, сплативши проценти за користування кредитом за плаваючою ставкою. Виконання [PERSON] договірних зобов'язань із повернення кредиту забезпечено в повному обсязі порукою відповідача [PERSON], оформленою договором поруки №SR-301/149/2008 від 02 квітня 2008 року. Посилаючись на те, що внаслідок неналежного виконання позичальником своїх договірних зобов'язань станом на 07 вересня 2017 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 11813,38 доларів США, позивач просив суд стягнути вказаний борг солідарно з відповідачів, поклавши на останніх і судові витрати по справі. В судове засідання сторони не з'явились, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, від відповідачів до суду відзиви на позов не надходили. Разом з тим, стороною позивача суду подана заява про розгляд справи за відсутності представника позивача, в якій також вказується на підтримання позовних вимог в повному обсязі та відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.223, 280 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 02 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», як кредитодавцем, правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON], як позичальником, укладено Кредитний договір №ML-301/149/2008, за умовами якого, з урахуванням Додаткового договору №1 від 02 березня 2009 року до Кредитного договору №ML-301/149/2008 від 02 квітня 2008 року, вказаний відповідач отримав кредит в розмірі 15000 доларів США при кредитному ліміті в 40000 доларів США, зобов'язавшись повернути кредит до 03 квітня 2023 року шляхом сплати щомісячних ануїтетних платежів згідно графіку повернення кредиту, а також сплативши проценти за користування кредитом за плаваючою процентною ставкою в розмірі 5,99% річних + FIDR. Кредитним договором також передбачено відповідне право кредитора вимагати від позичальника дострокове повернення кредиту у випадку порушення останнім своїх кредитних зобов'язань за договором, а також кореспондуючий цьому праву обов'язок позичальника здійснити таке дострокове повернення кредиту протягом 30 днів з дати одержання позичальником відповідної письмової вимоги банку про здійснення такого повернення. (а.с.13-42, 50-51, 55-68) Також судом в ході розгляду справи встановлено, що з метою забезпечення виконання відповідачем [PERSON] взятих на себе договірних кредитних зобов'язань між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», як кредитодавцем, правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON], як поручителем, 02 квітня 2008 року укладено Договір поруки №SR-301/149/2008. За умовами такого договору відповідач [PERSON] зобов'язалась перед кредитодавцем відповідати солідарно та в повному обсязі із позичальником [PERSON] за невиконання останнім взятих на себе договірних зобов'язань за Кредитним договором №ML-301/149/2008 від 02 квітня 2008 року. (а.с.42-43, 52-68) Із матеріалів справи також встановлено, що позичальник не виконує належним чином взяті на себе грошові зобов'язання, внаслідок чого утворилась заборгованість перед позивачем, яку останній, скориставшись передбаченим договором правом, своїми письмовими досудовими вимогами від 18 липня 2018 року просив відповідачів погасити, здійснивши дострокове повернення кредиту. Зазначені письмові досудові вимоги позивача відповідачами не виконані, а розмір заборгованості за кредитом станом на 07 вересня 2017 року становить 11813,38 доларів США, з яких: 9352,12 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 2461,26 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом. (а.с.7-12) Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, окрім положень зазначених вище договорів, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про банки і банківську діяльність». Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір, який є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов'язково укладається в письмовій формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України), а також договір поруки (ст.553 ЦК України). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Положеннями ст.524 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Нормою ст.533 ЦК України визначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Таким законом є ст.193 ЦК України, ст.524 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Закон України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», а також Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». При цьому заборони на виконання грошового зобов'язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, означене чинне законодавство не містить. Відповідно до норми ст.1050 ЦК України, в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов'язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів. При цьому за змістом ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ст.ст.546, 547 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватись порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна або кілька осіб. Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Нормою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов'язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача за Кредитним договором №ML-301/149/2008 від 02 квітня 2008 року (з урахуванням Додаткового договору №1 до нього від 02 березня 2009 року) та Договором поруки №SR-301/149/2008 від 02 квітня 2008 року, приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між ЗАТ «ОТП Банк» та відповідачами вказаних договорів із дотриманням вимог законодавства, а також встановлено, що правонаступником кредитодавця за даними зобов'язаннями є позивач, та підтверджено невиконання відповідачами, на відміну від кредитодавця, своїх зобов'язань за даними договорами, що зумовило виникнення кредитної заборгованості у вказаному позивачем розмірі та права у позивача вимагати дострокове повернення кредиту із кореспондуючим цьому праву обов'язком відповідачів здійснити таке повернення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі. Приймаючи рішення про задоволення позову, суд у відповідності до вимог ст.263 ч.4 ЦПК України враховує висновки щодо правових підстав та можливості ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, які викладені в постановах Великої Плати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, в постановах Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі №638/1841/14-ц, від 09 січня 2019 року у справі №755/6099/16-ц, від 23 січня 2019 року у справі №0430/2301/2012. З огляду на означені правові позиці, враховуючи, що кредит був правомірно наданий відповідачу [PERSON] в іноземній валюті та позивач, який є правонаступником кредитодавця, просить стягнути кредитну заборгованість в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч.3 ст.533 ЦК України. Задовольняючи позов, суд не застосовує положення ст.263 ч.2 ЦК України та норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на які посилається сторона позивача, оскільки вказані норми за своїм змістом регулюють питання мораторію щодо звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, а не стягнення заборгованості за кредитним договором, що має місце у даній справі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідачів в рівних частках на користь позивача понесені останнім при зверненні до суду із даним позовом судові витрати в розмірі 4604,07 гривень, тобто по 2302,04 гривень з кожного. (а.с.1) На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved