Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

04.04.2021 представник позивача адвокат Ломакін В.В. звернувся в суд з позовом до відповідачів, в якому просить визначити частки у спільній частковій власності на квартиру [ADDRESS] , визнавши за позивачем та відповідачем право власності по Ѕ частки на вказану квартиру. Позов мотивує тим, що 07.02.2021 сторони уклали шлюб, який розірвано рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21.10.2020. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі 18.04.2018 сторонами придбана трьохкімнатна квартира [ADDRESS] . Покупцем спірної квартири є відповідач, яка відмовляється в нотаріальному порядку укласти договір про визначення часток, а також не визнає право спільної сумісної власності позивача на спірну квартиру. 26.04.2021 відповідачем подано зустрічну позовну заяву, в якій просить прийняти дану позовну до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднати в одне провадження. Крім того просить поділити майно, набуте сторонами за час шлюбу, виділивши та визнавши за кожним Ѕ ідеальну частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 28,7 кв.м, житловою площею 16 кв.м. Позовні вимоги мотивовані тим, що за час шлюбу з [PERSON] придбали вказану квартиру, покупцем якої вказаний чоловік. Враховуючи, що [PERSON] вважає дану квартиру своєю, позивач за зустрічним позовом змушена звернутись в суд. Ухвалою суду від 07.05.2021 зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного нажитого майна подружжя об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення часток у спільній сумісній власності подружжя. Представник позивача за первісним позовом свій позов підтримав. Просить його задоволити. Не заперечує щодо задоволення зустрічного позову. Відповідач за зустрічним позовом та її представник в судовому засіданні зустрічний позов підтримали, просять його задоволити, а в задоволенні первинного позову - відмовити. З`ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1\~ст.16 ЦК\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За положенням частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09.11.2020 у справі №442/5731/20 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був укладений 15.02.2007. Позивач за первісним позовом, вважаючи квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, просить визначити частки у спільній частковій власності подружжя на дану квартиру, при цьому покликається на ст..392 ЦК України, яка передбачає право власника на пред`явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 18.04.2018, посвідченого приватним нотаріусом Спариняк Л.В. [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно №121078948 від 18.04.2018 підтверджується право власності [PERSON] на вказану квартиру. У відзиві на позовну заяву відповідач не заперечує факту придбання квартири [ADDRESS] в період спільного подружнього життя з позивачем та за спільно зароблені кошти. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких визнання права. Враховуючи зміст ст..392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено особою власником майна, право якої оспорюється або не визнається іншою особою і у разі втрати особою документа, який засвідчує її право власності. Вимогами ст..13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на вказане вище слідує, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту свого права, оскільки ст. 392 ЦК України не регулює питання поділу спільного сумісного майна подружжя. Ст. 392 ЦК України містить умови за яких суд за їх наявності може задоволити позов. Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, що відповідач не визнає його права власності на спірну квартиру та відмовляється іти до нотаріуса і такі докази в матеріалах справи відсутні, відтак позов [PERSON] про визначення часток у спільній сумісній власності подружжя до задоволення не підлягає. У зустрічній позовній заяві [PERSON] просить поділити набуту під час шлюбу квартиру [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу від 08.07.2009, посвідченого приватним нотаріусом Цимбалюк Г.В. [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS] . Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №23298256 від 14.07.2009 підтверджується право власності [PERSON] на вказану квартиру. У відзиві на зустрічну позовну заяву представник позивача за первісним позовом не заперечив проти факту набуття у шлюбі квартири [ADDRESS] та визнання такої об`єктом спільної сумісної власності сторін. З приводу застосування ст..60 СК України Верховний Суд України зробив наступні висновки. У справах №6-612цс15, №6-2641цс15 вказав, що для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У справах №6-2333цс15, №6-2641цс15 наголошено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Отже, при вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановлені факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування свої вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном. Враховуючи вищезазначене, судом встановлено, а сторонами підтверджено, що квартира [ADDRESS] придбана в період шлюбу, за спільні кошти, а тому є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , отже їх частки у власності є рівними. Таким чином, зустрічний позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Щодо витрат сторін по оплаті судового збору, то суд прийшов до переконання, що такі фактично одинакові, а тому відшкодуванню однією стороною іншій не підлягають.

Outcome: dismissed