Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

03.08.2015 позивач ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 27.12.2007 між АКІБ «Укрсиббанк», який в подальшому змінив свою організаційну форму на ПАТ «Укрсиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11280126000, згідно з умовами якого відповідачу було надано кредит в розмірі 197751,00 доларів США з кінцевим терміном його повернення 28.12.2037 та з оплатою 11,90 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачем був укладений договір іпотеки № 74611, предметом якого є квартира [ADDRESS], яка належить відповідачу на праві власності. Оскільки відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, утворилась заборгованість за кредитним договором на загальну суму 3958859,11 грн. 08.12.2011 між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. В зв'язку з чим позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, яким є нерухоме майно для задоволення вимог в розмірі 3958859,11 грн, шляхом визнання права власності на нього за позивачем. Представник позивача подала до суду заяву, у якій просила розглянути справу без участі представника, позовні вимоги підтримуються у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення заперечень немає. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за адресою місця реєстрації та за місцезнаходженням майна (об'єкту іпотеки), проте судова кореспонденція на адресу суду повернулась з довідкою поштового відділення на конверті, у якій вказано причину повернення за закінченням терміну встановленого строку зберігання. Заяви, клопотання, письмові заперечення від відповідача не надходили до суду. Відповідно до вимог ст. ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення, оскільки представник позивача не заперечував проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає задоволенню. Як встановлено в судовому засіданні, 27.12.2007 між АКІБ «Укрсиббанк», який в подальшому змінив свою організаційну форму на ПАТ «Укрсиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11280126000, згідно з умовами якого відповідачу було надано кредит в розмірі 197751,00 доларів США з кінцевим терміном його повернення 28.12.2037 та з оплатою 11,90 % річних за користування кредитом /а. с. 7-12/. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачем був укладений договір іпотеки № 74611, предметом якого є квартира [ADDRESS], яка належить відповідачу на праві власності /а. с. 26-29/. ПАТ «Укрсиббанк» виконав свої зобов'язання перед відповідачем [PERSON], надав їй грошові кошти в розмірі 197751,00 доларів США. 08.12.2011 між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами /а. с. 37/. Відповідно до зазначеного договору, до позивача ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору та договору іпотеки у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора. Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом, що визначено ст. 514 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно умов кредитного договору відповідач [PERSON], який є позичальником за кредитним договором, взяв на себе зобов'язання погашати кредит, сплачувати нараховані проценти за користування кредитом, відповідно до наведеного у додатку № 1 до договору графіку погашення заборгованості /а. с. 13-20/. Як встановлено судом, відповідач не виконує взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, зокрема, не погашає у добровільному порядку заборгованість за кредитом, відсотками, в зв'язку з чим у останнього утворилася заборгованість за кредитним договором /а. с. 30/. Частиною 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі порушення основного зобов'язання та(або) умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. 14.07.2015 позивач направив відповідачу лист-вимогу про усунення порушень умов договору про надання споживчого кредиту від 27.12.2007 /а. с. 31, 32/. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором, загальна сума заборгованості станом на 10.07.2015, становить 3958859,11 грн., з яких 2615662,83 грн. - сума заборгованості за кредитом, 1204347,32 грн. - сума заборгованості за відсотками, 129663,80 - пеня, 9185,16 грн. - сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по відсотках Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, що визначено ст. 526 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Статтею 24 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Перехід права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки до нового кредитора - ПАТ «Дельта Банк» підтверджується договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, укладеним 08.12.2011 між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» та актом прийому-передачі документації від 01.03.2012 за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011, в якому зазначено, що первісним кредитором передані права вимоги за кредитним договором № 11280126000 та договором іпотеки № 74611 /а. с. 39/. Проте, відповідач станом на 16.05.2016 свої зобов'язання щодо повернення позики не виконав. Згідно із ст. 14 Цивільного кодексу України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч 3ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Пунктом 4.3. договору іпотеки передбачено, що право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю. Згідно з п. 4.4. іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду та/або виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до чинного законодавства України. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. З наведених вище підстав, підтверджених відповідними доказами, які були перевірені судом під час розгляду справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. При зверненні до суду позивач звільнений від сплати судового збору, тому враховуючи викладене, суд вважає за необхідне, відповідно до ст. 88 ЦПК України, стягнути з відповідача в дохід Держави судовий збір у розмірі 3654 грн. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved