Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

04 квітня 2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними договорів позик, договорів іпотеки та повернення сторін у попередній стан шляхом визнання права власності на квартиру. Свої вимоги мотивував тим, що 16 липня 2015 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики строком на 2 місяці на суму 65000 гривень, що датований 24 червня 2015 року. На забезпечення повернення вказаної позики між сторонами також підписано договір іпотеки від 16 липня 2015 року. 07 жовтня 2015 року [PERSON] набула право власності на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Зазначені договори були укладені шляхом обману, оскільки при їх підписанні третіми особами навмисно були повідомлені йому неправильні відомості про обставини, що мали значення для укладання договорів. Зокрема, було повідомлено, що договір позики за будь-яких умов може бути за його бажанням пролонгований на більший термін у разі відсутності в нього коштів. Він ніколи не мав наміру продавати свою квартиру, а тим більш віддавати її безкоштовно [PERSON], оскільки будь-якого іншого житла в нього немає. З 2015 року Генеральною прокуратурою України розслідується кримінальне провадження по факту заволодіння його квартирою шляхом обману та зловживання довірою за ч. 4 ст. 190 КК України. У ході досудового розслідування встановлено, що при підписанні договору позики [PERSON] 65000 гривень йому не передавала. На 11-й день після набуття права власності на спірну квартиру, [PERSON] уклала з відповідачем [PERSON] договір позики від 22 жовтня 2015 року на суму 756595 гривень, у забезпечення якого спірна квартира була передана в іпотеку (договір іпотеки від 22 жовтня 2015 року). Грошових коштів після укладання договору позики [PERSON] від [PERSON] не отримувала, цей договір був засобом продовженням плану з незаконного відібрання його квартири з метою її подальшого перепродажу, тому договір є фіктивним, тобто підписаним лише для виду, без наміру створити правові наслідки, передбачені договором позики. З урахуванням викладеного та заяви про уточнення позовних вимог, просив суд ухвалити рішення, яким: -визнати недійсними договір позики, укладений 24 червня 2015 року, між ним та [PERSON]; -визнати недійсним договір іпотеки № 4172, укладений 16 липня 2015 року, між ним та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу [PERSON]; -визнати недійсним договір позики, укладений 22 жовтня 2015 року, між [PERSON] та [PERSON]; -визнати недійсним договір іпотеки № 1781, укладений 22 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу [PERSON]; -повернути сторін договору іпотеки від 16 липня 2015 року в попередній стан шляхом визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 27,2 кв. метри, житловою - 13,5 кв. метри (т. 1, а.с. 123-126). У судове засідання сторона позивача не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Зазначила, що пред'явлений позов підтримує та не заперечує проти ухвалення заочного рішення в справі. До суду були подані письмові пояснення за підписом представника позивача (т. 1, а.с. 137-140). У поясненнях зазначено, що в 2014 році ВДВС Солом'янського району м. Києва було відкрито виконавче провадження № 2-4903/13 про стягнення з [PERSON] 51349 гривень 45 копійок на користь ПАТ «КБ ПриватБанк». У квітні 2015 року належна на праві власності [PERSON] квартира [ADDRESS] - предмет спору за позовом була виставлена ВДВС Солом'янського району м. Києва на прилюдні торги на 06 травня 2015 року. 18 квітня 2015 року [PERSON] особисто борг був сплачений самостійно, про що до ВДВС були надані відповідні документи, але державний виконавець ВДВС Солом'янського району під різними приводами не знімав продаж квартири з прилюдних торгів. Тоді позивач почав шукати в мережі Інтернет оголошення з пропозиціями по наданню допомогти у вирішенні вказаного питання, оскільки розумів, що квартира може бути продана, хоча борг вже ним сплачений. Так, [PERSON] знайшов оголошення, за яким надавались послуги по зняттю арешту з нерухомості, викупу майна на прилюдних торгах, надання коштів на погашення боргів у терміновому порядку. Жінка, яка представилась, як [PERSON] запропонувала свою допомогу на прилюдних торгах за винагороду, зокрема пропонувала або швидко знайти людей, які зможуть викупити квартиру з торгів та переоформити її на [PERSON], або нададуть гроші для погашення боргу. Для цього вона запропонувала скористатись наступною схемою: взяти гроші в борг під низькі відсотки у людей, яких вона допоможе швидко знайти, щоб погасити борг, а потім [PERSON] зможе передати свою квартиру в заставу і буде протягом року поступово повертати борг з невеликими відсотками. Він пояснив їй, що борг вже сплачений та необхідно лише зняти квартиру з продажу та скасувати арешт, оскільки державний виконавець відмовляється це зробити. [PERSON] повідомила, що вона зможе за винагороду в 55000 гривень швидко вирішити це питання безпосередньо на прилюдних торгах. У позивача таких грошей не було, а квартира була арештована, тому [PERSON] запропонувала оформити 55000 гривень за надання нею послуг договором позики, щоб [PERSON] міг виплатити їй гроші поступово. Позивач погодився на її пропозицію та передав оригінал правовстановлюючого документу на квартиру, а вона пообіцяла йому, що питання зняття з квартири з торгів вирішить позитивно і дуже швидко, оскільки знайшла приватного інвестора, який надасть їй 55000 гривень для вирішення всіх питань з ВДВС. Дійсно квартира була знята з публічних торгів 05 травня 2015 року, тобто за день до продажу. З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що борг [PERSON] був виплачений ще 18 квітня 2015 року, і з цього часу виконавче провадження вже підлягало закриттю. У подальшому [PERSON] займалася зняттям арешту з квартири. Незважаючи на те, що виконавче провадження № 2-4903/13 було закрито 14 травня 2015 року та припинено чинність арешту, [PERSON] отримала 06 липня 2015 року у ВДВС Солом'янського району м. Києва постанову про зняття арешту повторно. Примірник цієї постанови в матеріалах виконавчого провадження взагалі відсутній, однак його копія надана органами реєстраційної служби. Лише 15 липня 2015 року арешт зі спірної квартири було знято в державному реєстрі заборон. У той же день [PERSON] повідомила, що [PERSON] повинен приїхати до нотаріуса та підписати ряд документів з приватним інвестором, який надав кошти для вирішення всіх питань на прилюдних торгах, та для зняття арешту з квартири. 16 липня 2015 року позивач приїхав у приміщення офісу нотаріуса [PERSON], де [PERSON] представила йому особу на ім'я [PERSON] і сказала, що з цією жінкою буде оформлено боргові документи. [PERSON] - відповідач у справі пояснила, що головним видом її діяльності є надання таким людям як [PERSON] кредитів по всій Україні, що документи підписуються на дуже вигідних умовах лише під 2 % на місяць, і якщо [PERSON] наприклад здасть свою квартиру в оренду, він зможе дуже швидко розрахуватися. Крім того, в присутності нотаріуса [PERSON] та [PERSON] йому пояснювали, що договір позики може бути пролонговано в будь-який час, єдине що йому треба буде робити - це вчасно виплачувати 2 % за договором. Зі слів [PERSON], помічник нотаріуса виніс документи - один білий аркуш паперу і один синій. На білому аркуші була записана сума боргу на 65000 гривень. На питання [PERSON] чому у документі стоїть сума 65000 гривень, а не 55000 гривень, про які вони домовлялися, [PERSON] пояснила, що 10000 гривень це податки, які необхідно сплатити за оформлення нотаріусом документів про зняття арешту, реєстрації квартири в реєстрі та передачі квартири у заставу, і що це обов'язкова процедура для оформлення гарантій сплати ним 55000 гривень за надану нею допомогу. Ніяких документів нотаріус особисто [PERSON] не видав, всі папери залишилися у [PERSON] Через півтора місяці після підписання у нотаріуса договорів, [PERSON] запропонувала [PERSON] приїхати знову до нотаріуса начебто для пролонгації строку боргу, де йому була вручена заява [PERSON], про те, що остання вимагає протягом 30-ти днів повернути борг або вона стане власником його квартири. Отримавши вказану заяву, [PERSON] 09 вересня 2015 року передав [PERSON] 900 доларів США та намагався домовитися про перенесення строків, однак остання відповіла категоричною відмовою. Зрозумівши, що його обманули, [PERSON] домовився з батьками, що вони повернуть його борг і неодноразово телефонував [PERSON], щоб підписати документи про отримання нею коштів, однак остання відповідала відмовками, пояснювала, що знаходиться у м. Харкові, де у неї також є кредитори, і в даний час вона не може приїхати в м. Київ. 21 жовтня 2015 року [PERSON], представившись представником [PERSON], виселила з квартири квартирантів, що там мешкали, змінила замок на дверях квартири, заселила туди незнайомих чоловіків та пояснила, що договором іпотеки заборонено здавати квартиру у оренду без згоди [PERSON] З 22 жовтня 2015 року спірна квартира повністю зі всіма особистими речами, меблями, побутовою технікою [PERSON] була виставлена [PERSON] на продаж. Згодом з'ясувалось, що ще 07 жовтня 2015 року приватним нотаріусом [PERSON] видане свідоцтво про реєстрацію права власності на спірну квартиру на ім'я [PERSON] Крім того, приватний нотаріус [PERSON] 22 жовтня 2015 року оформила іпотеку на квартиру між [PERSON] та [PERSON], та позику за якою начебто [PERSON] взяла у борг у [PERSON] 756595 гривень. 27 жовтня 2015 року [PERSON] звернутися до органів міліції з заявою про скоєння щодо нього шахрайства, в якій зазначив, що між ним та [PERSON] існувала лише домовленість про виплату відсотків та поступову виплати 55000 гривень з обов'язковою пролонгацією строків. Він не знав, що надав право на продаж своєї квартири та не збирався цього роботи, а [PERSON] та [PERSON] навмисно ввели його в оману. У жовтні 2015 року за заявою [PERSON] до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено кримінальне провадження за № 12015100020004972 за ознаками ч. 4 ст. 190 КК України щодо [PERSON] За результатами розслідування [PERSON] разом з іншими учасниками злочину в даний час підозрюється в 7 епізодах шахрайства та інших тяжких злочинах. На даний час кримінальне провадження передане на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва. Досудовим розслідуванням встановлено, що [PERSON] разом з іншими членами банди протягом 2015-2016 років організовано та здійснено ряд тяжких та особливо тяжких злочинів, пов'язаних з незаконним заволодінням житлом та майном жителів м. Києва. Одним з епізодів, за яким висунуто підозру членам банди, є факт незаконного заволодіння відповідно до розробленої співучасниками злочинної схеми, шляхом обману та зловживання довірою квартирою [ADDRESS], що була предметом іпотеки. Позивач [PERSON] визнаний потерпілим у вказаному кримінальному провадженні. Таким чином, [PERSON] шляхом спонукання [PERSON] до підписання ряду документів з [PERSON] штучно створила заборгованість перед останньою з метою заволодіння спірною квартирою. Будучи допитаною в якості свідка під час проведення досудового розслідування [PERSON] пояснила, що ніяких коштів [PERSON] вона не передавала, а приїжджала в офіс до нотаріуса на прохання [PERSON] та за винагороду в 300 гривень підписала ряд документів, суті яких вона не знає. Також від [PERSON] 756595 гривень вона ніколи не отримувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась. Будь-яких заяв чи клопотань щодо поважності причин неявки у судове засідання до суду подано не було. У матеріалах справи міститься лише клопотання сторони відповідача від 17 жовтня 2016 року з пропозицією вирішення спору в позасудовому порядку (мирним шляхом), у якому запропоновано визнати за [PERSON] право власності на спірну квартиру за умови внесення на депозит суду заборгованості за договором позики в сумі 336262 гривні 60 копійок. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. Будь-яких заяв чи клопотань щодо поважності причин неявки у судове засідання до суду подано не було. Суд за письмовою згодою сторони позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 24 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого останній отримав 65000 гривень, що на день передачі грошових коштів становить 3020 доларів США за курсом НБУ під 2 % в місяць на залишок заборгованості. Строк повернення коштів - не пізніше 24 серпня 2015 року за адресою проживання позикодавця. Згідно з умовами договору, якщо позичальник виконав всі зобов'язання за цим договором, цей договір підлягає пролонгації за домовленістю сторін, при цьому на позичальника не покладаються витрати, що можуть бути пов'язані з такою пролонгацією. При несвоєчасному поверненні позики [PERSON] має сплатити пеню в розмірі 1,0 відсотка від заборгованості за кожен день прострочки сплати позики (т. 1, а.с. 27). З метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором, 16 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 4172 (т. 1, а.с. 28-29). Предметом договору іпотеки є квартира [ADDRESS], загальною площею 27,2 кв. метри, житловою - 13,5 кв. метри, що належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житла Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації 27 серпня 2004 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 27 вересня 2004 року № 32582. Сторони оцінили предмет іпотеки у 200 тисяч гривень. Звертаючись в суд з позовом, [PERSON] порушував питання про визнання недійсними договорів позики від 24 червня 2015 року та договору іпотеки від 16 липня 2015 року, укладених між ним та [PERSON], оскільки він не мав наміру та в дійсності не отримував грошових коштів від [PERSON] Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Вбачається, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13 та № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року. Згідно з частинами 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 ст. 203 цього Кодексу. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з'ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Відповідно до частин 1, 2 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. З матеріалів справи вбачається, що згідно з протоколом допиту свідка [PERSON] від 20 вересня 2016 року, здійсненого заступником начальника першого слідчого відділу Департаменту розслідування особливо важливих справ у сфері економіки Генеральної Прокуратури України Павлюка Ф.В., [PERSON] особисто [PERSON] грошей не передавала і не позичала. Договірних відносин з [PERSON] не має, до моменту зустрічі у приватного нотаріуса КМНО [PERSON] ніколи [PERSON] не бачила (т. 1, а.с. 145-152). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що договір позики від 24 червня 2015 року є недійсним, оскільки [PERSON] підписуючи договір позики на виконання його умов не передавала [PERSON] обумовлених цим договором коштів. У такому випадку між сторонами відсутні договірні чи інші зобов'язальні правовідносини. Згідно з вимогами ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Недійсність правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання не спричиняє недійсність основного зобов'язання. Вбачається, що договір іпотеки, укладений 16 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований за № 4172, також є недійсним, оскільки його було укладено на забезпечення виконання обов'язків позивача за основним договором. Зазначене ґрунтується на нормах ч. 2 ст. 548 ЦК України - недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Вимога позивача про визнання недійсними договору позики, укладеного 22 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] задоволенню не підлягає з огляду на таке. З матеріалів справи убачається, що 22 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладеного договір позики, за яким остання отримала грошові кошти у розмірі 756595 гривень, що за курсом НБУ становить 35000 доларів США (т. 1, а.с.72). З метою забезпечення виконання умов договору позики, 22 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно якого, [PERSON] передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] (т. 1, а.с.65-67). Згідно з цим договором предмет іпотеки належить [PERSON] на підставі: договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 16 липня 2015 року в реєстрі за № 4172, право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване 07 жовтня 2015 за № 11547053, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна № 682073880000. Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (ч. 1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України). Згідно з частинами 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину ( ст. 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2 ,4, 14, 215 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення обов'язків елемента конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду України у справах № 6-2552цс16 від 18 січня 2017 року та у справі № 6-2360цс16 від 01 лютого 2017 року. Разом з тим, [PERSON] не є тією «заінтересованою особою», яка може оскаржити договір позики, оскільки він не був його стороною, не може надати доказів того, що правочин був укладений без настання реальних наслідків, що були направлені на його укладення. Позивач також просить ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір іпотеки, укладений 22 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрований за № 1781. Зазначений договір іпотеки, укладений між [PERSON] та [PERSON], позивач не був його стороною. Разом з тим, цей договір стосується квартири [ADDRESS], що належала [PERSON] Суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача про визнання недійсним договору позики, укладеного 24 червня 2015 року, між позивачем та [PERSON] та про визнання недійсним договору іпотеки, укладеного 16 липня 2015 року, між позивачем та [PERSON] Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Оспорюваний договір іпотеки від 22 жовтня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], є похідним від попередніх договорів. Укладення зазначеного договору іпотеки призвело до виникнення заборони на розпорядження квартирою [ADDRESS], що належала [PERSON] Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення таких вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд з'ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. За таких обставин, вимога позивача про визнання недійсним договору іпотеки, укладеного 22 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], зареєстрованого за № 1781, ґрунтується на законі. Не підлягає задоволенню вимога позивача про повернення сторін договору іпотеки від 16 липня 2015 року в попередній стан, шляхом визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ч. ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно з положеннями частин 2 та 3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Оспорюваний правочин Цивільний кодекс України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за ст. 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції, може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі №6-2407цс15. Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, що дають право витребувати в набувача це майно. У випадках, коли в позовах заявляються вимоги про віндикацію та реституцію, суд повинен самостійно визначати, яку вимогу по суті (а не за формою) пред'являє позивач, і, відповідно, застосувати належні норми законодавства,

Outcome: partial