Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

02 грудня 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] про визнання права власності на нежиле приміщення , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу № 2405 від 16.10.2001р. їй на праві приватної власності належить нежиле приміщення під магазин, вбудоване в жилий будинок, розташоване в [ADDRESS], що складає 17/1000 часток від всього будинку.Вона звернулася до Відповідача з пропозицією щодо укладання договору купівлі-продажу вищевказаного приміщення. Відповідно до умов запропонованого договору купівлі-продажу об'єктом продажу є нежиле приміщення під магазин, вбудоване в жилий будинок, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] як одна ціла одиниця нерухомого майна.Відповідач, не погоджується з тим, що належне мені приміщення складає одну цілу одиницю об'єкту нерухомості, а вважає, що приміщення під магазин належить мені на праві спільної часткової власності із іншими власниками жилих та нежилих приміщень будинку.Це порушує її законні права та інтереси. У зв'язку із цим вона вимушена звертатися до суду з питанням щодо визнання права власності на одну цілу одиницю об'єкта нерухомості.на підставі договору дарування нежилого приміщення від 22.03.2002р. Просить суд визнати за нею право власності на одну цілу одиницю об'єкту нерухомості - нежиле приміщення під магазин, вбудоване в жилий будинок загальною площею 35,5 кв.м., в тому числі: 1 - торгівельний зал площею 25,6 кв.м., 2 - службова площею 7,0 кв.м., 3 - туалет площею 2,9 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS]. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явилася, але надала суду заяву, у якій просить слухати справу за її відсутності, просить задовольнити пред'явлені позовні вимоги у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час розгляду справи повідомлялася належним чином, повідомлень про причини неявки від відповідача не надійшло, згідно ст. 224 ЦПК України, суд на підставі наявних у справі доказів, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані суду докази у справі, суд приходить до висновку про необхідність задоволення заявленого позову [PERSON] про визнання права власності на нежиле приміщення у повному обсязі з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.1 ст.637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.213 Цивільного кодексу України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). Нормою частини 2 ст.213 Цивільного кодексу України передбачено, що на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Нормою частини 3 ст.213 Цивільного кодексу України передбачено, що при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Нормою частини 4 ст.213 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном за власним розсудом . Відповідно до ст.319 Цивільного кодексу України. Діяльність власника може бути обмежена лише у випадках, встановлених законом. Згідно зі ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Спільна власність виникає під час придбання у власність двох або більше осіб майна, яке не може бути поділене без зміни призначення або не підлягає поділу відповідно до закону. Право спільної власності здійснюється кількома особами, які називаються співвласниками. Право власності кожного з учасників розповсюджується на весь об'єкт в цілому, а не на його частину. Правовий режим спільної власності встановлюється із врахуванням інтересів всіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження спільною власністю здійснюється зі згоди всіх учасників. Згідно зі ст.359 ЦК України доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками. Згідно договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 16.10.2001 року зареєстрованого на товарній біржі «Євгенія-Сервіс» № 2405 нежиле приміщення , вбудоване в жилий будинок, яке складає 17/1000 часток від усього будинку ,розташоване в [ADDRESS] належить [PERSON] Договір купівлі-продажу зареєстровано у БТІ м. Краматорська 18.10.2001 року , реєстраційний номер № 1007. Судом встановлено, що під час укладання договору дарування від 16.10.2001р. було невірно витлумачено право власності, а відповідно невірно описаний об'єкт нерухомого майна, що призвело до виникнення спільної часткової власності, а не права приватної власності на одну цілу одиницю із сукупністю усіх складових права власності, незалежно від волі інших осіб. На підставі наведеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню шляхом визнання за позивачем [PERSON] право власності на одну цілу одиницю об'єкту нерухомості - нежиле приміщення під магазин, вбудоване в жилий будинок загальною площею 35,5 кв.м., в тому числі: 1 - торгівельний зал площею 25,6 кв.м., 2 - службова площею 7,0 кв.м., 3 - туалет площею 2,9 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS].

Outcome: approved