Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

04.04.2016 року позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] міської ради Чернівецької області про визнання права, припинення дій, які порушують право, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. В обгрунтування позову зазначає, що рішенням сесії [PERSON] міської ради від 30.07.2009р. № 143 «Про надання згоди на передачу у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд» (п.4) (надалі рішення № 143 від 30.07.2009р.) їй було надано згоду на передачу у приватну власність земельної ділянки №141, площею 0,1 га, під індивідуальне будівництво та обслуговування господарських споруд. На виконання рішення № 143 від 30.07.2009р. позивач уклала договори від 17.12.2009р. на виробництво науково-технічної продукції (послуг), проте, роботи не виконані, оскільки працівники міської ради не надали доступу до необхідної документації, обгрунтувавши таку відмову відміною рішення № 143 від 30.07.2009р. рішенням сесії [PERSON] міської ради від 26.11.2009р. № 229 «Про відміну деяких рішень міської ради» (надалі рішення № 229 від 26.11.2009р.). При цьому, зазначає, що оскаржуване рішення № 229 від 26.11.2009р. нею отримано лише 28.03.2016р. Вважає, що відповідач не мав права відміняти своє раніше прийняте рішення, яке по суті є актом індивідуальної дії, не мав права відмовляти у надані доступу до необхідної для виконання землевпорядних робіт документації та на даний час заперечує її право на одержання у власність земельної ділянки, а тому просить: - визнати її право на передачу їй у приватну власність земельної ділянки № 141, площею 0,1 га, під індивідуальне будівництво та обслуговування господарських споруд відповідно до п. 4 рішення сесії [PERSON] міської ради від 30.07.2009р. № 143 «Про надання згоди на передачу у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд» в м. Новодністровськ, Чернівецької області; - визнати незаконним та скасувати рішення сесії [PERSON] міської ради від 26.11.2009р. № 229 «Про відміну деяких рішень міської ради» в частині відміни рішення [PERSON] міської ради від 30.07.2009р. № 143 «Про надання згоди на передачу у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд» стосовно неї; - зобовязати [PERSON] міську раду Чернівецької області припинити вчиняти будь-які дії, що унеможливлюють оформлення нею землевпорядної документації відповідно до п. 4 рішення сесії [PERSON] міської ради від 30.07.2009р. № 143 «Про надання згоди на передачу у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд» на земельну ділянку № 141, площею 0, 1 га, під індивідуальне будівництво та обслуговування господарських споруд (в м. Новодністровськ, Чернівецької області) та не вчиняти будь-яких інших перепон по виготовленню технічної документації із землеустрою щодо цієї земельної ділянки. В подальшому, 16 серпня 2016р., позивач подала заяву про збільшення та уточнення позовних вимог (а.с. 165-167 т. 1), згідно якої, незмінюючи предмет та підставу позову, просить суд: - визнати незаконним та скасувати п. 3 рішення [PERSON] міської ради від 24.09.2009р. № 170 «Про протест прокурора Сокирянського району», яким було вирішено заяви громадян про виділення земельних ділянок для будівництва житла розглянути після затвердження генерального плану м. Новодністровськ та виготовлення проекту землеустрою; - визнати незаконним та скасувати рішення [PERSON] міської ради від 26.11.2009р. № 229 «Про відміну деяких рішень міської ради» в частині відміни рішення [PERSON] міської ради від 30.07.2009р. № 143 «Про надання згоди на передачу у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд» стосовно неї; - визнати її право на передачу їй у приватну власність земельної ділянки № 141, площею 0,1 га, під індивідуальне будівництво та обслуговування господарських споруд відповідно до п. 4 рішення [PERSON] міської ради від 30.07.2009р. № 143 «Про надання згоди на передачу у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд», розташованої в ХІІ-му кварталі м. Новодністровськ, Чернівецької області по вул. Ясній; - зобовязати [PERSON] міську раду Чернівецької області припинити вчиняти будь-які дії, що унеможливлюють оформлення нею землевпорядної документації відповідно до п. 4 рішення [PERSON] міської ради від 30.07.2009р. № 143 «Про надання згоди на передачу у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд» на земельну ділянку № 141, площею 0, 1 га, під індивідуальне будівництво та обслуговування господарських споруд, розташовану в ХІІ-му кварталі м. Новодністровськ, Чернівецької області по вул. Ясній, та не вчиняти будь-яких інших перепон по виготовленню технічної документації із землеустрою щодо цієї земельної ділянки. 30 серпня 2016р. представник позивача [PERSON] заявив клопотання про залишення без розгляду позовної заяви в частині позовної вимоги про визнання незаконним та скасування п. 3 рішення [PERSON] міської ради від 24.09.2009р. № 170 «Про протест прокурора Сокирянського району», яким було вирішено: «Заяви громадян про виділення земельних ділянок для будівництва житла розглянути після затвердження генерального плану м. Новодністровськ та виготовлення проекту землеустрою», яке задоволено ухвалою суду від 30.08.2016р. та в цій частині позов [PERSON] залишено без розгляду (а.с. 211 т. 1). 13 вересня 2016р. позивач подала заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 5-6 т. 2), згідно якої, незмінюючи предмет та підставу позову, остаточно просить суд: - визнати незаконним та скасувати рішення [PERSON] міської ради від 26.11.2009р. № 229 «Про відміну деяких рішень міської ради» в частині відміни рішення [PERSON] міської ради від 30.07.2009р. № 143 «Про надання згоди на передачу у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд» стосовно неї; - визнати її право на передачу їй у приватну власність земельної ділянки № 141, площею 0,1 га, під індивідуальне будівництво та обслуговування господарських споруд відповідно до п. 4 рішення [PERSON] міської ради від 30.07.2009р. № 143 «Про надання згоди на передачу у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд», розташованої в ХІІ-му кварталі м. Новодністровськ, Чернівецької області по вул. Весняній, та пронумеровану за діючим детальним планом забудови центральної частини міста за № 147; - зобовязати [PERSON] міську раду Чернівецької області припинити вчиняти будь-які дії, що унеможливлюють оформлення нею землевпорядної документації відповідно до п. 4 рішення [PERSON] міської ради від 30.07.2009р. № 143 «Про надання згоди на передачу у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд» на земельну ділянку № 141, площею 0, 1 га, під індивідуальне будівництво та обслуговування господарських споруд, розташовану в ХІІ-му кварталі м. Новодністровськ, Чернівецької області по вул. Весняній, пронумеровану за діючим детальним планом забудови центральної частини міста за № 147 та не вчиняти будь-яких інших перепон по виготовленню технічної документації із землеустрою щодо цієї земельної ділянки. В судове засідання 13.09.2016р. позивач [PERSON] не зявилася; жодних заяв чи клопотань суду не надала. При цьому, в судовому засіданні 01.08.2016р. позивач [PERSON], надаючи пояснення суду, зазначила, що на виконання рішення № 143 від 30.07.2009р. вона уклала договори від 17.12.2009р. на виробництво науково-технічної продукції (послуг). Землевпорядна організація після укладення договорів в кінці 2009р.- на початку 2010р., точну дату пригадати не могла, звернулась у міську раду за отриманням документів, необхідних для розробки технічної документації на земельну ділянку, та отримала інформацію від працівників міської ради про те, що рішення № 143 від 30.07.2009р. відмінено рішенням [PERSON] міської ради від 26.11.2009р. № 229 «Про відміну деяких рішень міської ради». Таку інформацію орінтовно у 2010році вперше їй передала землевпорядна організація. Окрім того, [PERSON] підтвердила, що із усних повідомлень працівників міської ради їй було відомо про відміну рішення № 143 від 30.07.2009р. рішенням № 229 від 26.11.2009р., зокрема, одне із перших таких усних повідомлень вона отримала в кінці 2009року, напередодні повернення із місцевого бюджету їй коштів в сумі 60 тис. грн., які нею були внесені на виконання рішення № 143 від 30.07.2009р. та Програми розбудови міста [PERSON] на 2009-2012роки, а також отримала від відповідача лист-розяснення щодо ситуації, яка склалась, в якому, зокрема, згадувалось про оскаржуване рішення. При цьому, наголосила, що копії оскаржуваного рішення № 229 від 26.11.2009р. відповідач їй не надсилав та таку вона отримала лише 28.03.2016р. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги, викладені в заяві про уточнення позовних вимог від 13.09.2016р., підтримав з підстав, наведених в позовній заяві. В обгрунтування позовних вимог додатково зазначив, що в судових засіданнях було встановлено, що протест прокурора стосувався виключно Програми розбудови міста [PERSON] на 2009-2012роки, яка була скасована рішенням ради № 170 від 24.09.2009р. Відтак, вважає, що протест не був та не міг бути підставою для скасування рішення № 143 від 30.07.2009р. Зазначає, що станом на 2009р. був затверджений генеральний план міста, було надано дозвіл на розробку детального плану забудови ІІІ-IV мікрорайонів міста, зокрема, ПП «Пролиск ЛКБ» було розроблено графічний план-схему забудови, який затвердженого міським головою 07.07.2009р., та виконано роботи по виносу кутів поворотів меж І та ІІ кварталів для розробки проекту індивідуальної забудови. Вищезгаданий план-схема забудови І-ІІ кварталів м. Новодністровськ було взято за основу при прийнятті рішення № 143 від 30.07.2009р. для визначення місцязнаходження земельних ділянок, в тому числі земельної ділянки № 141. Вважає, що міська рада не мала повноважень скасовувати власне раніше прийняте рішення як акт індивідуальної дії про надання у приватну власність земельної ділянки, яке носить вичерпний характер. Окрім того, вважає, що не підлягає застосуванню до вказаних правовідносин строк позовної давності, про який зазначає відповідач, з наступних підстав. Так, позивач не отримувала копії оскаржуваного рішення до 28.03.2016р., а відповідач не надав доказів зворотнього, оскільки наявність супровідних листів про відправку копії рішення ради не свідчить про отримання такої кореспонденції позивачем. Також, стверджує, що незважаючи на те, що позивачу було в цілому відомо про скасування рішення № 143 від 30.07.2009р. в невизначеній щодо неї частині, дії відповідача, зокрема, неодноразові відповіді, остання від 11.07.2016р., про те, що заяви позивача від 26.02.2010р. перебувають на контролі у міській раді, свідчать про визнання відповідачем наявності зобовязання перед позивачем, а тому строк позовної давності вважається перерваним. З огляду на зазначене, просить позов задоволити в повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] в судових засіданнях позовні вимоги не визнали повністю, проти задоволення позову заперечували, в тому числі з підстав, наведених у письмових запереченнях від 04.07.2016р. та від 29.08.2016р. (а.с. 95-111, 204-207). Так, в письмових запереченнях зазначено, що рішення № 143 від 30.07.2009р. було винесено міською радою в межах Програми розбудови міста [PERSON] на 2009-2012роки, затвердженої рішенням від 18.06.2009р. № 87. Однак, згадана вище Програма була скасована рішення ради від 24.09.2009р. № 170 як незаконна за результатами розгляду протеста прокурора 15.09.2009р. та в подальшому було скасовано рішення ради, які приймались на виконання такої Програми. Звертає увагу на те, що міська рада вправі приводити у відповідність із законодавством прийняті нею рішення з питань регулювання земельних відносин, використання та охорони земель відповідно до абз. 2 п. б ст. 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель». Окрім того, зазначає, що Законом України «Про планування та забудову територій» було передбачено порядок планування та забудови територій, зокрема, затвердження генерального плану міста, схем планування території на місцевому рівні, затвердження місцевих правил забудови, режиму забудови, що враховується при розробленні землевпорядної документації тощо. Оскільки відповідна містобудівна документація була відсутня, то це також стало підставою для скасування рішення № 143 від 30.07.2009р. При цьому, просить врахувати, що про оскаржуване рішення № 229 від 26.11.2009р. позивачу було відомо ще у 2010році, а кошти, сплачені в місцевий бюджет, останній було повернуто. Також вказує, що відповідачем при прийнятті рішення № 143 від 30.07.2009р. було допущено порушення законодавства в частині черговості надання земельних ділянок. Окрім того, вважає, що невідповідають дійсності твердження представника позивача про затвердження плану-схеми розбудови І-ІІ кварталів міста та винесення меж земельних ділянок в натурі на місцевості, оскільки рішення № 150 від 18.09.2009р. «Про затвердження план-схеми організації території І-ІІ кварталів для індивідуальної забудови м. Новодністровськ», яке знаходиться в архіві міської ради, не підписане міським головою, а з письмових пояснень колишнього голови КП «Новодністроський житловик» вбачається, що останній участі у винесенні меж земельних ділянок в натурі на місцевості не брав, що спростовує надані представником позивача письмові пояснення ФОП [PERSON] З огляду на зазначене, просить в задоволенні позову відмовити. 11 липня 2016р. представником відповідача подано заяву від 11.07.2016р. № 1287 про застосування строку позовної давності (а.с. 128-130), в обгрунтування якої зазначено, що оскаржуване рішення № 229 від 26.11.2009р. було надіслано позивачу 10 грудня 2009р., що підтверджується супровідним листом № 1714. Проінформованість позивача про оскаржуване рішення підтверджується також поясненнями її представника [PERSON], згідно яких [PERSON] про таке рішення повідомили у 2010році представники землевпорядної організації, та письмовими заявами позивача від 26.02.2010р. вх. № С-95 та № С-96, згідно яких [PERSON] стверджує, що отримала оскаржуване рішення № 229 від 26.11.2009р. Таким чином, у лютому 2010року позивач знала про оскаржуване рішення, однак в суд звернулась лише 04.04.2016р., тобто із пропуском трьохрічного строку позовної давності. З огляду на зазначене, просить застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази по справі, встановив, що 13.07.2009р. [PERSON] звернулась до відповідача із заявою вх. № С-510 про виділення земельної ділянки під індивідуальну забудову, що підтверджується журналом звернень громадян 2009рік (а.с. 215-276 т.1). 30 липня 2009 року рішенням [PERSON] міської ради №143 «Про надання згоди на передачу у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд» надано згоду на передачу у приватну власність земельну ділянку № 141, площею 0, 1 га, під індивідуальне будівництво та обслуговування господарських споруд [PERSON] на підставі її заяви №С-510 від 13.07.2009р.; [PERSON] до 04.08.2009р. виконати умови розділу ІІІ реалізації Програми розбудови міста [PERSON] на 2009-2012рр.; зобовязано [PERSON] виготовити технічну документацію із землеустрою, що підтверджує розміри земельної ділянки, та подати її на затвердження міській раді (а.с. 6 т. 1). Згідно умов розділу ІІІ реалізації Програми розбудови міста [PERSON] на 2009-2012рр., затвердженої рішенням [PERSON] міської ради №87 «Про затвердження Програми розбудови м.Новодністровськ», земельні ділянки площею 0, 1 га для будівництва житла рішенням сесії ради надаються громадянам після сплати ними одноразово не менше 60 тис. грн. до цільового фонду ради (а.с. 100-102 т. 1). Як вбачається із квитанції № 7250 від 03.08.2009р. [PERSON] внесла кошти в сумі 60 тис. грн. із цільовим призначенням «за земельну ділянку» на рахунок міської ради (а.с. 107). В подальшому зазначені кошти було повернуто позивачу [PERSON], що підтверджується випискою по рахунку від 27.11.2009р. (а.с. 181 т. 1). При цьому, як пояснила сама ж позивач у судовому засіданні 01.08.2016р., на момент повернення їй коштів вона була проінформована про відміну раніше прийнятого рішення № 143 від 30.07.2009р. Згідно п. 2 рішення [PERSON] міської ради №87 від 18.06.2009р. «Про затвердження Програми розбудови м.Новодністровськ» доручено міському голові видати розпорядження щодо організації практичного виконання Програми, а у вищезгаданому розділі ІІІ реалізації Програми з метою практичного виконання Програми міська рада вносить зміни до Генерального плану міста, яким передбачається індивідуальна забудова в 3-4 житлових мікрорайонах (а.с. 100-102 т. 1). На виконання вищезгаданої Програми розбудови міста між [PERSON] міською радою та ПП «Пролиск ЛКБ» укладено договір від 07.07.2009р. на виконання комплексу топографо-геодезичних робіт щодо виносу кутів поворотів меж кварталів № І, № ІІ для розроблення проекту індивідуальної розбудови м. Новодністровськ (а.с. 197 т.1). ПП «Пролиск ЛКБ» виготовило план забудови «Проект організації території кварталів І-ІІ на земельні ділянки для індивідуальної забудови», який затверджено розпорядженням міського голови 07.07.2009р. та який виносився на голосування сесії [PERSON] міської ради Чернівецької області 18.08.2009р. (а.с. 158, 186 т.1, а.с. 7-8 т. 2). Суд не бере до уваги відповідь на адвокатський запит № 04 від 01.08.2016р., наданий ФОП [PERSON], згідно якої ПП «Пролиск ЛКБ» не лише виконало топографо-геодезичні роботи по виготовленню плану забудови, а й роботи по виносу меж земельних ділянок, в тому числі земельної ділянки № 141, в натурі за участі [PERSON] (а.с. 168-170 т.1), оскільки інформація, надана згідно вищезгаданої відповіді, суперечить предмету укладеного із ПП «Пролиск ЛКБ» договору від 07.07.2009р. (ПП «Пролиск ЛКБ» повинно виконати роботи щодо виносу кутів поворотів меж кварталів в натуру (на місцевості), а не конкретних земельних ділянок). Більше того, ФОП [PERSON] не є правонаступником ПП «Пролиск ЛКБ», як про це стверджує остання, а представником позивача не надано доказів, що остання працювала в ПП «Пролиск ЛКБ» та безпосередньо брала участь у виконанні топографо-геодезичних робіт. Окрім того, в письмових поясненнях [PERSON] від 29.08.2016р. (а.с. 210 т.1) останній заперечує свою участь у будь-яких топографо-геодезичних роботах, які проводились ПП «Пролиск ЛКБ», щодо виносу меж земельних ділянок на місцевості (в натурі), а відповідач повідомив представника позивача [PERSON], що межі зазначеної ним земельної ділянки № 141 в натурі не виносились (а.с. 171 т. 1). Судом встановлено, що 24 вересня 2009р. рішенням [PERSON] міської ради № 170 «Про протест прокурора Сокирянського району» за результатами розгляду протесту від 15.09.2009р. № 1420вих-09, вирішено задоволити протест прокурора; скасувати рішення [PERSON] міської ради №87 від 18.06.2009р. «Про затвердження Програми розбудови м.Новодністровськ»; заяви громадян про виділення земельних ділянок розглянути повторно після затвердження генерального плану м.Новодністровськ та виготовлення проекту землеустрою; повернути, зокрема, [PERSON] сплачені нею кошти (а.с. 103-106 т. 1). А в подальшому, 26 листопада 2009 року рішенням [PERSON] міської ради № 229 «Про відміну деяких рішень міської ради» у звязку із скасуванням рішення від 18.06.2009р. № 87 «Про затвердження Програми розбудови міста» відмінено, зокрема, рішення міської ради «Про надання згоди на передачу у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд» від 30.07.2009 р. №143 стосовно [PERSON] (а.с. 9 т.1). В судових засіданнях представник відповідача неодноразово наголошував, що підставою відміни рішення № 143 від 30.07.2009р. було як скасуванням рішення від 18.06.2009р. № 87 «Про затвердження Програми розбудови міста», так і допущені на момент прийняття рішення № 143 від 30.07.2009р. порушення в сфері земельного законодавства, зокрема, щодо відсутності необхідної при прийнятті такого рішення містобудівної документації, а саме відсутність коригувань генерального плану, відсутність детального плану, не встановлено режим забудови територій тощо, а також допущено порушення щодо черговості розгляду заяв громадян. Так, судом встановлено, що Розпорядженням Виконавчого комітету Чернівецької обласної ради Народних депутатів № 211-р від 04.06.1990р. затверджено генеральний план смт. Новодністровськ, Сокирянського району (а.с. 117 т.1). 22 січня 2009р. рішенням № 30 [PERSON] міської ради Чернівецької області надано дозвіл на внесення змін до генерального плану забудови міста та на розробку проекту детального плану забудови території ІІІ-ІV мікрорайонів міста (а.с. 184 т. 1). На виконання вищевказаного рішення 25 лютого 2009р. розпорядженням № 40 міського голови затверджено кошторисну документацію на коригування генерального плану міста з розробкою детального плану частини території міста (а.с. 110 т. 1). При цьому, роботи по виготовленню документації з коригування тривали до 2012року, що підтверджується договором на виконання робіт з коригування генплану, додатковими угодами до нього, тощо (а.с. 188-196 т. 1), а коригування генерального плану міста було затверджено рішенням [PERSON] міської ради № 122 від 27.06.2012р. Згаданим рішенням № 122 від 27.06.2012р. також вирішено розробити проект землеустрою щодо впорядкування території міста для містобудівних потреб (а.с. 109, 118 т. 1). Проект землеустрою щодо впорядкування території міста для містобудівних потреб центральної частини м. Новодністровськ, Чернівецької області було затверджено 25.02.2016р. рішенням № 51 [PERSON] міської ради Чернівецької області, а роботи з його виготовлення розпочато після прийняття рішення [PERSON] міської ради Чернівецької області № 173 від 30.07.2015р. (а.с. 182-183 т.1). Також судом встановлено, що ІІІ мікрорайон міста це мікрорайон «Лісовий», а ІV мікрорайон міста «Молодіжний», що підтверджується рішеннями № 70 від 14.05.1999р. та № 198 від 19.12.2013р., № 159/12 від 04.12.2013р. (а.с. 179-180, 185 т.1). В підтвердження необхідності розроблення та затвердження змін не лише до генерального плану міста, але й детального плану, зокрема, детального плану території центральної частини міста [PERSON] (3 та 4 мікрорайони), представником відповідача надано рішення [PERSON] міської ради Чернівецької області № 158 від 30.07.2015р. (а.с. 160, 178 т.1), а також проектний план детального плану території центральної частини міста, розроблений ДП УДПІ «Укрміськбудпроект», м. Харків, та план організації території для містобудівних потреб, виготовлений ТзОВ «ГлобусКо» (а.с. 172-174 т. 1, а.с. 9 т.2). При цьому, в період з 2009р. по 2012р. зміни до генерального плану міста під потреби індивідуального житлового будівництва внесено не було та в період з 2009р. по 2016р. земельні ділянки під індивідуальне будівництво та обслуговування господарських споруд громадянам не надавались, що підтверджується довідками [PERSON] міської ради № 1225 від 04.07.2016р. та № 1285 від 11.07.2016р. (а.с. 111, 122 т. 1), а заяви громадян, в тому числі заяви [PERSON] вх. № С-95, № С-96 від 26.02.2010р., перебувають на контролі у міській раді та розглядатимуться після затвердження містобудівної документації (а.с. 123, 137 т. 1). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про планування та забудову територій», чинний в редакції на момент виникнення правовідносин, планування територій - процес регулювання використання територій, який полягає у створенні та впровадженні містобудівної документації, ухваленні та реалізації відповідних рішень; містобудівна документація - затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюються планування, забудова та інше використання територій, з урахуванням яких визначається цільове призначення земель. Планування територій згідно ч. 2 ст. 3 цього ж Закону здійснюється відповідними органами місцевого самоврядування. Планування територій на місцевому рівні згідно ч. 1 ст. 10 Закону полягає у розробленні та затвердженні генеральних планів населених пунктів, схем планування територій на місцевому рівні та іншої містобудівної документації, регулюванні використання їх територій, ухваленні та реалізації відповідних рішень про дотримання містобудівної документації. Таким чином, на час прийняття рішення № 143 від 30.07.2009р. була відсутня необхідна для вирішення питання про виділення земельних ділянок містобудівна документація, оскільки не було внесено необхідні зміни в генеральний план, не розроблено та не затверджено детальний план центральної частини міста, відсутні схеми планування території та не встановлено режим забудови. Також судом встановлено, що 17 грудня 2009 року [PERSON] уклала договори № 792 та № 793 на виробництво науково-технічної продукції (послуг) із ПП «Буковина-Землепроект», згідно яких останнє повинно було виконати роботи по розробці технічної документації із землеустрою щодо складання Державного акту на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в межах м.Новодністровськ, Чернівецької області та по визначенню координат пунктів геодезичних мереж згущення автономними супутниковими станціями в м.Новодністровськ, Чернівецької області (а.с. 10-11 т.1). Роботи підприємством по вказаних договорах проведено не було у звязку із предявленням рішення № 229 від 26.11.2009р. (а.с. 147 т. 1), яким відмінено рішення № 143 від 30.07.2009р., про що підприємство, згідно пояснень позивача, наданих у судовому засіданні 01.08.2016р., повідомило її у 2009-2010роках, а також в подальшому письмово у відповідь на запит останньої від 22.03.2016р. (а.с. 12-13 т. 1). В ст. 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обовязковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду. Відповідно до ст. 25, ч.ч. 1, 4 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. При цьому, згідно рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009р. № 7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) (надалі рішення КСУ від 16.04.2009р. № 7-рп/2009) орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, у п. 4.1. рішення КСУ від 16.04.2009р. № 7-рп/2009 зазначено, що закріплені у статті 144 Конституції України і статті 59 Закону норми про акти органів місцевого самоврядування, крім юридичної форми реалізації завдань і функцій, визначають порядок прийняття і перевірки рішень органів місцевого самоврядування. В Законі встановлено, що ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України та законами України до їх відання, і що рішення відповідної ради може бути внесене на повторний розгляд цієї ж ради (стаття 25, частина четверта статті 59). В інших положеннях Закону також визначено право ради скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни. Системний аналіз наведених положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування. Також в п. 5 рішення КСУ від 16.04.2009р. № 7-рп/2009 Конституційний Суд України дійшов висновку, що зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак, як вважає Конституційний Суд України, це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України). При цьому, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Таким чином, орган місцевого самоврядування не має права скасовувати своє раніше прийняте рішення, якщо виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і таке рішення виконано громадянином. В даному випадку судом встановлено, що рішенням № 143 від 30.07.2009р. позивача, зокрема, зобовязано виготовити технічну документацію із землеустрою, що підтверджує розміри земельної ділянки, та подати її на затвердження міській раді, однак, технічна документація із землеустрою виготовлена не була, а, отже, рішення № 143 від 30.07.2009р. позивачем не виконано. Також судом встановлено, що земельна ділянка № 141 не мала визначених меж, оскільки не було розроблено відповідної технічної документації, а представник позивача [PERSON] пояснив, що було визначено лише кути поворотів меж І-ІІ кварталів міста, в межах яких мала б знаходитись обрана [PERSON] земельна ділянка. Відповідно до ч. 1 ст. 79 Земельного Кодексу України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, (надалі ЗК України) земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Згідно п. б ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, а міські ради згідно ч. 1 ст. 122 ЗК України передають земельні ділянки у власність із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Порядок та процедура передачі земельних ділянок громадянам у власність врегульована главою 19 розділу ІV ЗК України. Так, відповідно до абз. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону шляхом передачі земельних ділянок у власність в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно ч. 6-7 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюються у порядку, встановленому статтею 151 цього Кодексу. Зокрема, відповідно до ч.ч. 7, 10 ст. 151 ЗК України орган місцевого самоврядування згідно із своїми повноваженнями розглядає заяву (клопотання) і в тижневий строк з дня її реєстрації направляє її копії на розгляд територіальних органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів, органів містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, природоохоронних і санітарно-епідеміологічних органів, які надають свої висновки. Після отримання висновків вищевказаних органів про можливість відведення земельної ділянки для цілей, зазначених у заяві (клопотанні), відповідний орган місцевого самоврядування, згідно із своїми повноваженнями, у двотижневий строк розглядає матеріали вибору земельної ділянки і приймає рішення про затвердження зазначених матеріалів та надає дозвіл і вимоги на розроблення проекту відведення земельної ділянки. Згідно ч. 8-10 ст. 118 ЗК України проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідного органу місцевого самоврядування. Міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Право власності на земельну ділянку згідно ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК України виникає з моменту державної реєстрації цього права та посвідчується державним актом. Як вбачається із п. 2.8. Інструкції про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 325 від 22.06.2009р., зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06.08.2009р. за № 735/16751, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у плані меж земельної ділянки у рядку «Кадастровий номер земельної ділянки ________» зазначається кадастровий номер земельної ділянки. Таким чином, земельна ділянка стає обєктом цивільних прав після визначення її меж, площі та присвоєння їй кадастрового номера, що здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою, яка підлягає обовязковому затвердженю міською радою. Системний аналіз наведених норм права також дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність. Отже, до затвердження технічної документації земельна ділянка як обєкт цивільних прав не існує, речове прав на земельну ділянку у громадянина не виникає, а винесення рішення, яким надано згоду на передачу земельної ділянки та зобовязано громадянина виготовити технічну документацію із землеустрою, не свідчить про обовязкову передачу такої ділянки у власність громадянина в майбутньому. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у позивача [PERSON] не виникло право на передачу їй земельної ділянки № 141, з огляду на відсутність такої як обєкта цивільних прав, оскільки відсутні усі складові характеристики обєкта, а саме: не визначено межі та кадастровий номер земельної ділянки, відсутня документація, що підтверджує її розміри, та, як наслідок, у позивача відсутнє й речове право, яке потребує захисту. Окрім того, помилковими є твердження позивача щодо строків звернення до суду. Так, на підтвердження звернення до суду в межах строків позовної давності та спростування доводів, наведених представником відповідача у заяві від 11.07.2016р. № 1287 про застосування строку позовної давності, позивач [PERSON] надала суду заяву від 22.03.2016р., адресовану [PERSON] міській раді, в якій просить відповідача надати їй копію оскаржуваного рішення № 229 від 26.11.2009р., про яке їй стало відомо від землевпорядного підтриємства (а.с. 8), та у своїх поясненнях зазначає, що хоч про таке рішення їй і було відомо раніше, однак його копію вона отримала лише 28.03.2016р.. а тому строк слід обчислювати, починаючи з моменту отримання копії оскаржуваного рішення. Судом встановлено, в тому числі із пояснень позивача [PERSON], наданих в судовому засіданні 01.08.2016р., та письмової заяви вх. № С-95 від 26.02.2010р., підписаної особисто [PERSON] (а.с. 133 т.1), що останній було відомо про оскаржуване рішення № 229 від 26.11.2009р. наприкінці 2009р. на початку 2010р. як із усних повідомлень працівників міської ради, так і від працівників землевпорядної організації. Більше того, [PERSON] у заяві вх. № С-95 від 26.02.2010р. стверджує про отримання копії оскаржуваного рішення № 229 від 26.11.2009р., яке, як вбачається із супровідного листа № 1714 від 10.12.2009р., останній надсилав відповідач (а.с. 124-125, 127, 131-135 т. 1). Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. А перебіг позовної давності починається відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, перебіг строку позовної давності не повязується із моментом отримання оскаржуваного рішення чи його копії позивачем, а починає відлік з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Таким чином, оскільки [PERSON] було відомо про оскаржуване рішення № 229 від 26.11.2009р. ще наприкінці 2009р. на початку 2010р., остання пропустила строк позовної давності на звернення в суд щодо оскарження рішення № 229 від 26.11.2009р. Також суд вважає помилковим твердження представника позивача [PERSON] щодо переривання строку позовної давності внаслідок вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку, зокрема, із посиланням на відповіді [PERSON] міської ради Чернівецької області про перебування на контролі заяв [PERSON] щодо виділення їй земельної ділянки, з огляду на наступне. Дійсно, як вбачається із листа від 29.04.2015р. № 764, довідки 1286 від 11.07.2016р., листа від 24.03.2010р. № 332, відповідач повідомив [PERSON], що її заяви, зареєстровні за вх. № С-10 від 12.03.2010р., № С-95 та № С-96 від 24.02.2010р., знаходиться на контролі та будуть розглянуті під час проведення процедури виділення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с. 7, 123-126 т.1). Вищезгадані заяви є самостійними клопотаннями [PERSON] про виділення їй земельної ділянки в порядку, передбаченому Земельним кодексом України, які відповідачем не розглядались, рішення по яких відповідачем не приймалось, а тому у відповідача обовязок щодо надання [PERSON] земельної ділянки по зазначених заявах ще не виник. Натомість відповідачем було розглянуто заяву [PERSON] вх. № С-510 від 13.07.2009р., по якій було прийнято рішення № 143 від 30.07.2009р., яке в подальшому скасовано оскаржуваним рішенням № 229 від 26.11.2009р. Ні позивачем, ні її представником суду не надано доказів визнання відповідачем у період з листопада 2009р. по день розгляду справи у суді свого обовязку перед [PERSON] щодо надання останній земельної ділянки на підставі раніше розглянутої заяви вх. № С-510 від 13.07.2009р. З огляду на зазначене, на підставі ч. 1 ст. 264 ЦК України, суд приходить до висновку, що строк позовної давності в даній справі не переривався. Враховуючи усе вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнати незаконним та скасувати рішення № 229 від 26.11.2009р. та про визнання права позивача на передачу їй у приватну власність земельної ділянки № 141 задоволенню не підлягають. Щодо позовної вимоги про зобовязання відповідача припинити вчиняти будь-які дії, що унеможливлюють оформлення нею землевпорядної документації на земельну ділянку № 141, та не вчиняти будь-яких інших перепон по виготовленню технічної документації із землеустрою щодо цієї земельної ділянки, слід зазначити наступне. Представник позивача [PERSON] в судових засіданнях пояснив, що дії та перепони відповідача полягають у ненаданні необхідних для виготовлення технічної документації із землеустрою документів, починаючи з 2009-2010р.р. (після звернення до міської ради землевпорядного підприємства) і по даний час. Проте, судом встановлено, що договори № 792 та № 793 на виробництво науково-технічної продукції (послуг) між [PERSON] та ПП «Буковина-Землепроект» було укладено 17 грудня 2009р., тобто після прийняття рішення № 229 від 26.11.2009р., яким скасовано рішення № 143 від 30.07.2009р. Відтак, відмова [PERSON] міської ради Чернівецької області у надані доступу землевпорядному підприємству до документів, необхідних для виготовлення технічної документації, на підставі скасовано на момент звернення рішення є законною. Ні позивачем, ні її представником не надано суду доказів вчинення відповідачем будь-якої іншої діяльності, яка б свідчила про порушення прав позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що права, свободи чи інтереси [PERSON] порушено не було, а, відтак, така позовна вимога задоволенню не підлягає. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 144 Конституції України, рішення КСУ від 16.04.2009р. № 7-рп/2009, ст.ст. 25. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст.ст. 79, 81, 116, 118, 122, 125, 126,151 ЗК України, Законом України «Про планування та забудову територій», ст.ст 256, 257, 261, 264 ЦК України,

Outcome: dismissed