Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

03.03.2015 року до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області звернулася [PERSON] з позовом до відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» (далі - ВАТ «Содовий завод») про стягнення заборгованості по заробітній платі з компенсацією втрати частини заробітку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і моральної шкоди, обґрунтувавши свої вимоги тим, що її батько [PERSON] у період з 01.07.1988 року по 15.11.1999 року безперервно працював у ВАТ «Содовий завод». 15.11.1999 року наказом № 534 від 15.11.1999 року [PERSON] був звільнений у зв'язку з уходом на пенсію. При звільнення [PERSON] з підприємства відповідач мав провести з ним повний розрахунок, однак цього не зробив, мотивуючи це скрутним фінансовим становищем підприємства. На момент звільнення [PERSON] заборгованість відповідача перед ним по заробітній платі склала 642,16 грн., за життя дана заборгованість батьку позивача сплачена не була. [INFO] [PERSON] помер. Позивач є спадкоємцем за законом після смерті батька та вважає, що нарахована батьку, але не виплачена, сума заборгованості в розмірі 642,16 грн. має бути сплачена їй як спадкоємиці померлого працівника підприємства. Також позивач вважає, що вона також має право на стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати на підставі п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Станом на 03.03.2015 року, за підрахунками позивача, розмір компенсації втрати частини заробітку відповідача перед [PERSON] разом з основною заборгованістю по заробітній платі за період з грудня 1999 року по січень 2015 року становить 3237,74 грн. Та посилаючись на ст. 116 КЗпП України та постанову КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», позивач вважає, що відповідач має виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.11.1999 року по 03.03.2015 року в розмірі 27500,41 грн. Крім зазначеного, незаконними діями відповідача позивачу було завдано суттєву моральну шкоду, яка виявилась у моральних стражданнях позивача і переживаннях через порушення ВАТ «Содовий завод» законних прав та інтересів [PERSON], що гарантовані Конституцією України та трудовим законодавством в частині своєчасного отримання винагороди за свій труд. Порушення відповідачем трудових прав призвели до втрати налагоджених і нормальних життєвих зв'язків, через що батько був змушений докладати додаткових зусиль для організації своєї життєдіяльності. Через провину відповідача [PERSON] не міг своєчасно та в повному обсязі оплачувати необхідні платежі, податки і збори, нести витрати з утримання житлового будинку, в якому він мешкав, а також належним чином харчуватись, лікуватись та одягатись, утримувати свою сім'ю. внаслідок цього [PERSON] став нервовим, роздратованим та пригніченим, стан його здоров'я погіршився. Моральну шкоду позивач оцінює в 3000,00 грн. Позивач просить стягнути з ВАТ «Содовий завод» на її користь заборгованість по заробітній платі з компенсацією втрати частини заробітку на загальну суму 3237,74 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 16.11.1999 року по 03.03.2015 року включно в сумі 27500,41 грн. та моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву з проханням розглядати справу без її участі. Позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення у разі повторної неявки відповідача не заперечувала. Представник відповідача ВАТ «Содовий завод»в судове засідання не з'явився, хоча відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (а. с. 16, 21) про причини неявки суду не повідомив, клопотання про розгляд справи у відсутність його представника не надав. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд на підставі ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд вважає позовні вимоги частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні до них правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження позивача [PERSON], яка народилась [INFO], серії [NUMBER], виданого Райгородоцькою селищною радою Слов'янського району Донецької області 16.12.1971 року, її батьками є [PERSON] та [PERSON]. (а. с. 8) З довідки від 12.02.2007 року № 19/07-84, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану по Слов'янському району Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області, 24.11.1990 року у виконкомі Райгородоцької селищної ради Слов'янського району Донецької області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (актовий запис № 54). Після реєстрації шлюбу [PERSON] було присвоєно прізвище «[PERSON]». (а. с. 9) 21.06.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Слов'янського районного управління юстиції Донецької області було зареєстровано розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] (актовий запис № 54). (а. с. 10) Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER], виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Слов'янському району Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області 27.12.2010 року, [PERSON] змінила ім'я на [PERSON] (актовий запис № 13). (а. с. 11) [INFO] у сел. Райгородок Слов'янського району Донецької області у віці 57 років помер [PERSON] (а. с. 7) У відповідності до довідки від 23.05.2012 року № 337/02, виданої державним нотаріусом Другої слов'янської державної нотаріальної контори Грецькою Т.П., [PERSON] дійсно прийняла спадщину після померлого [INFO] батька [PERSON] (а. с. 8) З трудової книжки [PERSON] вбачається, що останній працював у ВАТ «Содовий завод» з 01.07.1988 року по 15.11.1999 року, та наказом № 534 від 15.11.1999 року був звільнений у зв'язку з виходом на пенсію. (а. с. 5) Відповідно до довідки № 1184 від 28.11.2013 року, виданої ВАТ «Содовий завод», [PERSON] дійсно працював у ВАТ «Содовий завод» на посаді слюсаря-ремонтника цеха кальцинованої соди з 01.07.1988 року (наказ прийому на роботу № 381 від 01.07.1988 року) по 15.11.1999 року (наказ звільнення № 534 від 15.11.1999 року). 25.04.1975 року Слов'янський содовий комбінат реформований у Слов'янське виробниче об'єднання «Хімпром» наказом МХП № 300 від 25.04.1975 року. Наказом № 50-АТ від 20.12.1995 року Слов'янське виробниче об'єднання «Хімпром» реформовано у відкрите акціонерне товариство «Содовий завод». (а. с. 6) Згідно з довідкою № 5-1568 від 23.12.2014 року, виданою ВАТ «Содовий завод» [PERSON] за [PERSON], [PERSON] дійсно працював у Слов'янському ВАТ «Содовий завод» на посаді робітника КЦ2, звільнений 15.11.1999 року. Заборгованість по заробітній платі станом на 01.12.2014 року складає суму 642,16 грн. Період виникнення заборгованості - з вересня 1998 року по листопад 1999 року. Нарахована заробітна плата за два останніх місяці роботи: вересень 1999 року - 28,54 грн., жовтень 1999 року - 28,54 грн. Відпрацьовано кількість годин у вересні 1999 року - 32,8 год., у жовтні 1999 року - 32,8 год. Середня заробітна плата за два останні місяці складає 28,54 грн. (а. с. 6) Відповідно до листа ВАТ «Содовий завод» № 01-32/79 від 12.03.2015 року, відповідач визнає лише дійсні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі раніше звільнених працівників, інші вимоги не визнає, зазначає, що у ст. 38 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» № 4212-VI чітко передбачено, що з моменту прийняття постанови господарським судом про відкриття ліквідаційної процедури, у банкрута ВАТ «Содовий завод» не виникають жодні додаткові зобов'язання. Окрім того, нормативно-правові акти, прийняті до зазначеного Закону, діють лише в тій частині, що не суперечить даному Закону. Отже, суди, стягуючи з ВАТ «Содовий завод» компенсації та моральну шкоду, тим самим покладають на ВАТ «Содовий завод» додаткові зобов'язання, що не припустимо, й порушують норми ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Рішення Слов'янського міськрайонного суду в частині компенсацій та моральної шкоди значно перевищують суми дійсної заборгованості. Як правило, працівник має заборгованість до 1500 грн., а компенсації стягуються в розмірі до 46-50 тис. грн., плюс моральна шкода. Такі рішення не тільки порушують законодавчо встановлені норми, діючі відносно ВАТ «Содовий завод» , але й приносять значну матеріальну шкоду державі, яка змушена на підставі рішень Європейського суду з прав людини відшкодовувати суму заборгованості по заробітній платі в перебільшеному значенні до дійсної суми заборгованості. Окрім того, ВАТ «Содовий завод» на теперішній час у справі про банкрутство після проведеного аукціону (торгів) з продажу майна в якості цілісного майнового комплексу, завершив перший етап торгів. Комітет кредиторів прийняв рішення про продаж майна частинами (лотами). На теперішній час ведеться робота з підготовки документів, які вимагає Міністерство юстиції України при публікації оголошення про проведення аукціону частинами (лотами). Отже, жодні додаткові зобов'язання в частині компенсації й моральної шкоди ВАТ «Содовий завод» не визнає та просить відмовити [PERSON] у стягненні компенсації та моральної шкоди в сумі 33738,15 грн. (а. с. 14) Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1227 ЦК України встановлено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім'ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Судом з достовірністю встановлено, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO], позивач своєчасно прийняла спадщину, та до неї переходять всі права та обов'язки, що належали померлому [PERSON] та не припинилися внаслідок його смерті. Частина перша ст. 47 КЗпП України зазначає, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що заборгованість відповідача по заробітній платі перед померлим [PERSON] складає 642,16 грн. Сума заборгованості відповідачем не оспорюється. В день звільнення та по день смерті розрахунок з померлим [PERSON] зроблений не був. Після смерті [PERSON] позивач [PERSON] прийняла спадщину, до якої також входить сума заборгованості по заробітні платі, яка була нарахована, але не сплачена, померлому відповідачем ВАТ «Содовий завод». Після смерті [PERSON] з [INFO] та по теперішній час заборгованість по заробітній платі відповідачем позивачу як спадкоємцю померлого не сплачена та підлягає стягненню в судовому порядку. Позовні вимоги позивач під час розгляду справи не змінювала та не уточнювала, і суд розглядає справу у межах заявлених позовних вимог. Щодо заявлених вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітку у зв'язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 2595,58 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Статтею 7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Позивачем не надано доказів на підтвердження виплати їй заборгованості по заробітній платі та даних про відмову власника або уповноваженого ним органу у виплаті компенсації. Крім того, в матеріалах справи відсутні дані про заборгованість по місяцях, за які вона утворилася. За таких підстав суд вважає, що вимоги [PERSON] про стягнення компенсації втрати частини заробітку задоволенню не підлягають. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Статтею 233 КЗпП України встановлений тримісячний строк, коли працівник може звернутися до суду з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Своїм рішенням від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 Конституційний Суд України визначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 2371 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, тобто строк звернення до суду з даним позовом позивачем не пропущений. Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, статтею 117 КЗпП України передбачається відповідальність власника або уповноваженого ним органу за невиплату належних звільненому працівникові сум у строки, встановлені ст. 116 КЗпП, шляхом виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 8 Конституції України передбачається її найвища юридична сила. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Вирішуючи питання стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з того, що відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника витрата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Суд вважає заявлені позивачем вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період після смерті батька позивача [PERSON] - з 20.02.2006 року по 03.03.2015 року необґрунтованими, оскільки як вбачається зі ст. 1227 ЦК України, до складу спадщини входять суми заробітної плати та інші виплати, які належали спадкодавцю, але не були ним одержані за життя. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні нерозривно пов'язаний з сумою заборгованості по заробітній платі, а тому стягненню підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.11.1999 року по день смерті батька позивача [PERSON], тобто по [INFO]. Судом встановлено, що померлий [PERSON] був звільнений з підприємства 15.11.1999 року, отримав трудову книжку на підприємстві, заборгованість по заробітній платі складає 642,16 грн., час затримки розрахунку при звільненні з виплати належних сум по день смерті працівника [PERSON] становить шість років два місяці двадцять чотири дні. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці першому п. 20 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він не був у цей день на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Судом встановлено, що ухвалою арбітражного суду Донецької області від 03.01.2001 року порушена справа про банкрутство ВАТ «Содовий завод», постановою Господарського суду Донецької області від 04.09.2003 року ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом, та ухвалою господарського суду Донецької області від 02.04.2013 року у справі № 5/174Б продовжено строк ліквідаційної процедури ВАТ «Содовий завод» та повноваження ліквідатора - арбітражного керуючого Котенєвої О.О. до 02.10.2013 року. (а. с. 23-24) Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що у відповідності до правил глави XV КЗпП України, порушення справи про банкрутство юридичної особи не позбавляє її працівника права звернутись із заявою в органи по розгляду трудових спорів, у томі числі в районний (міський) суд. Відповідно до ч. ч. 4, 6, 7 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів). Дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян, авторської винагороди, на невикористані та несвоєчасно повернуті кошти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Дія мораторію не поширюється на задоволення вимог кредиторів, що здійснюється боржником у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону, або керуючим санацією згідно з планом санації, затвердженим господарським судом або ліквідатором у ліквідаційній процедурі в порядку черговості, встановленому статтею 31 цього Закону. Дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство. Разом з тим, у трудових правовідносинах такі поняття як зобов'язання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобов'язання не застосовується, такі терміни використовуються у низці статей Цивільного та Господарського кодексів України. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір з приводу порушення ВАТ «Содовий завод» законодавства про оплату праці з передбачених ст. ст. 116, 117 КЗпП України підстав. Норми трудового права ч. 1 ст. 116, ст. 117 КЗпП України структурно віднесені до розділу VII «Оплата праці» зазначеного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку. Разом з тим, суд вважає, що спір про стягнення середнього заробітку за весь час затримки є спором про стягнення заробітної плати. Оскільки передбачене ст. 117 КЗпП України стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не є санкцією в розумінні Закону, то спір про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку є спором про стягнення заробітної плати, та ці вплати входять до переліку зобов'язань, на які не поширюється дія мораторію відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Згідно з п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії. Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється входячи з виплат за останні два місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до довідки відповідача № 5-1568 від 23.12.2014 року (а. с. 6), середній заробіток за два останніх місяці складає 28,54 грн., з чого вираховується середньоденна заробітна плата, яка складає 1,33 грн. (загальна сума заробітної плати за два останніх місяці роботи : кількість робочих днів у серпні та вересні 1999 року = середньоденна заробітна плата / 28,54 * 2 : 43 робочих дня = 1,33 грн.) Заробіток за час затримки розрахунку за період з 16.11.1999 року по [INFO] включно становить: 1,33 грн. * 1572 робочих дня = 2090,76 грн. З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.11.1999 року по [INFO] підлягають задоволенню, стягненню з відповідача підлягає середній заробіток в сумі 2090,76 грн. Вирішуючи питання стосовно стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. ч. 3 ст. 1230 ЦК України, до спадкоємця переходить право на відшкодування моральної шкоди, яке було присуджено судом спадкодавцеві за його життя. В даному випадку за життя [PERSON] не звертався до суду з позовними вимогами до ВАТ «Содовий завод» про відшкодування моральної шкоди, відповідне відшкодування моральної шкоди [PERSON] судом присуджено не було, та, оскільки право на відшкодування моральної шкоди нерозривно пов'язано з особою померлого батька позивача [PERSON], заявлені позивачем вимоги про стягнення на її користь з відповідача моральної шкоди у сумі 3000,00 грн. задоволенню не підлягають. З огляду на вищенаведене, з урахуванням наведених у заяві № 01-32/79 від 12.03.2015 року заперечень відповідача ВАТ «Содовий завод», суд приходить до висновку, що заявлені вимоги [PERSON] до ВАТ «Содовий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі з компенсацією втрати частини заробітку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, стягненню з відповідача на користь [PERSON] підлягає заборгованість по заробітній платі в сумі 642,16 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.11.1999 року по день смерті [PERSON] [INFO] в сумі 2090,76 грн. В задоволенні решти заявлених позовних вимог слід відмовити. На підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial