Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

03 липня 2017 року позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON], треті особа - Центральний відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про звільнення майна з-під арешту. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у травні 2017 року дізналися про арешт, накладений у липні 2011 року на частку належної їм квартири [ADDRESS]. Арешт був накладений у зв'язку з борговими зобов'язаннями колишнього співвласника квартири - відповідача. Між тим, на момент накладення арешту останній не був співвласником квартири, що стало причиною звернення позивачів до суду з позовом про звільнення квартири з-під арешту (а.с.а.с. 2 - 5). У судовому засіданні представник позивачів позов підтримав. Відповідач до суду не з'явився, звернувшись до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності та визнання позову. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності з викладеними обставинами дає суду підстави для застосування положень частини четвертої статті 169, статей 224, 225 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). Представник третьої особи до суду також не з'явився, був повідомлений належним чином. Суд, заслухавши пояснення представника позивачів, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторонам на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності від 16.01.2001 року, виданого Державним житлово-комунальним підприємством «Південне», належала квартира [ADDRESS] (по 1/3 частині), про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 12.07.2017 року №91811562 (далі - Інформаційна довідка). 27 квітня 2011 року між відповідачем та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 1/3 частки квартири, за яким останній придбав у відповідача 1/3 частину вказаної квартири. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кошовою М.В. і зареєстрований у реєстрі за №376 (а.с.а.с. 18, 19). 27 травня 2011 року право власності [PERSON] на придбану у відповідача частку квартири було зареєстроване (а.с. 20). 20 липня 2011 року старшим державним виконавцем Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції (правонаступником якого є третя особа) Єпік С.О. у рамках виконавчого провадження №27718206 було ухвалено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою на 1/3 частину вказаної квартири, належну відповідачеві, було накладено арешт (номер запису - 11409705), що підтверджується Інформаційною довідкою. 01 червня 2017 року представник позивачі звернувся до третьої особи із заявою про зняття арешту, накладеного на квартиру (а.с.а.с. 23 - 26). Дотепер заяву представника позивачів не розглянуто. Відповідно до частини другої статті 57 Закону України від 21.04.1999 року №606-ХІV «Про виконавче провадження» (далі - Закон №606-ХІV) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом ухвалення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Згідно з частиною третьою статті 57 Закону №606-ХІV постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Аналіз приведених норм дає підстави для висновку про те, що арешт у рамках виконавчого провадження може бути накладений виключно на майно, що належить боржникові. Між тим, судом було встановлено, що станом на день ухвалення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20.07.2011 року відповідач не був власником 1/3 частини спірної квартири, оскільки 27.04.2011 року продав її співпозивачеві. Ця обставина не була встановлено державним виконавцем під час накладення арешту, що вплинуло на законність ухваленого ним рішення. У відповідності з частиною першою статті 60 Закону №606-ХІVособа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. За правилами, встановленими статтею 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ураховуючи факт наявності для позивачів перешкод (у вигляді накладеного і незнятого згодом арешту) у користуванні та розпорядженні їх нерухомим майном, суд вважає за необхідне заявлений у справі позов задовольнити.

Outcome: approved