Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-11 00:00:00

03 листопада 2017 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до Приватного вищого навчального закладу «Рівненського економіко-гуманітарного та інженерного коледжу » про поновлення\~ на\~ роботі,\~ стягнення\~ заробітної плати,\~\~ стягнення середнього\~\~ заробітку\~\~ за\~ час\~ затримки\~\~ розрахунку та\~\~ стягнення\~ моральної\~ шкоди. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав і просить суд поновити [PERSON] на посаді викладача циклової комісії педагогічних дисциплін за сумісництвом Приватного вищого навчального закладу «Рівненський економіко- гуманітарний та інженерний коледж». Стягнути на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату за період з 01.09.2016 року по 03.10.2017 року в сумі 169\~000 грн, стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку та моральну шкоду в розмірі 100\~000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з вересня 2004 року [PERSON] перебувала на посаді заступника директора та викладача циклової комісії педагогічних дисциплін за сумісництвом Приватного вищого навчального закладу «Рівненський економіко- гуманітарний та інженерний коледж» (у формі товариства з обмеженою відповідальністю) - (надалі Коледж). На початок 2016-2017 навчального року їй було складено головою циклової комісії педагогічних дисциплін [PERSON] карточку педнавантаження та підписано директором коледжу [PERSON] в обсязі 360 годин на зазначений навчальний рік. Наказом №78-К від 04.10.2017 року тимчасово виконуючого обов'язки директора Коледжу [PERSON] [PERSON] було звільнено з посади викладача циклової комісії педагогічних дисциплін за сумісництвом за прогул без поважних причин (п.4 ст.40 КЗпП України). Зазначає, що звільнення було незаконним, оскільки звільнення є одним із заходів дисциплінарного стягнення. Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці. Оскільки, за твердженням Відповідача, ним виявлено проступки у вигляді її відсутності на роботі 31.03.2017 року, 06.04.2017 року та 21.04.2017 року, то дисциплінарне стягнення стосовно [PERSON] повинно було бути застосованим не пізніше 21.05.2017 року. Таким чином, прострочення цього терміну призвело до незаконного її звільнення. Крім того, зазначає, що [PERSON] взагалі не мав повноважень підписувати наказ №78-К від року, оскільки рішення засновників Коледжу, оформлене протоколом №1 від 17.09.2016 року про його призначення т.в.о. директора Коледжу було визнане недійсним Господарським судом Рівненської області у справі №918/1260/16 від 30.01.2017. Рівненський апеляційний господарський суд у справі №918/1260/16 своєю Постановою від 19.04.2017 року підтримав Рішення Господарського суду Рівненської області у справі №918/1260/16 від 30.01.2017 року. Щодо відсутності [PERSON] на роботі 31.03.2017 року, 06.04.2017 року та 21.04.2017 року, зазначає, що ще 03.10.2016 року останню не було допущено до роботи, про що вона попередила голову циклової комісії Коледжу [PERSON], як це передбачено п.2 ст.113 КЗпП України. У період з 19.09.2016 року по 30.09.2016 року вона перебувала у запланованій відпустці. В цей час у Коледжі відбулися події, повязані з незаконною зміною директора, які призвели до мого вимушеного простою з вини нової тимчасової адміністрації. Третього жовтня 2016 року [PERSON] повернулася з відпустки і о 9 годині вийшла на роботу. Однак, ще на першому поверсі корпусу коледжу за адресою: м. Рівне, вул. Біла, 5-А, охоронець не пропустив її в робочий кабінет, що знаходився на четвертому поверсі. З цього моменту і до тепер [PERSON] не змогла потрапити до свого робочого кабінету, де у неї знаходилися навчально-методичні комплекси для читання її курсів, навчальні посібники, монографії, інша навчально-методична і наукова література, цінні тлумачні словники, аутентичні підручники з англійської та іспанської мов, а також її наукові публікації, як доктора педагогічних наук, професора. Саме втрата таких цінних матеріалів призвела до матеріальних і моральних збитків, так як, вони до сьогодні їй ще не передані і вона не знає їх місця знаходження. Вказує, що заробітна плата у Коледжі [PERSON] не виплачувалася, починаючи з вересня 2016 року, її заробітна плата у 2015-2016 навчального року становила 13000 гривень. З будь-якими наказами, щодо зменшення її зарплати вона не була ознайомлена.Просить стягнути невиплачену заробітну плату за період з 01.09.2016 року по 03.10.2017 року в сумі 169\~000 грн. Крім того, зазначає, що оскільки заробітна плата не була виплачена [PERSON] з вини власника, то Коледж повинен заплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку. В обґрунтування заподіяння моральної шкоди покликається на те, що ситуація, яка виникла у зв'язку з незаконним звільненням [PERSON] з роботи завдала їй значної моральної шкоди. Нанесена їй моральна шкода є значною, оскільки впродовж 2016-2017 навчального року вона переймалася проблемами викладання педагогічних дисциплін та іншомовною підготовкою в Коледжі. Незаконне рішення в.о. директора Коледжу [PERSON] стосовно її звільнення з роботи в Коледжі і, відповідно, невиплати заробітної плати призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, оскільки вона була звільнена з роботи в Коледжі, у якому працювала з перших днів його функціонування. Це вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя і життя сімї, адже сімя розраховувала використати одержану заробітну плату. [PERSON] відчуває постійний неспокій, повязаний з неможливістю викладати навчальні дисципліни, які викладала упродовж більш як десяти років. Це незаконне рішення призвело до відчуття постійного психологічного дискомфорту у спілкуванні з колегами по роботі, знайомими, оскільки вона з 2004 року працювала в цьому навчальному закладі на різних посадах. Завдану моральну шкоду оцінює у 100\~000 гривень, які просить стягнути з відповідача. В судове засідання прибув адвокат [PERSON], який діяв на підставі договору про надання правової ( правничої допомоги) від 02 січня 2018 року укладеного між ним та Приватним вищим навчальним закладом «Рівненський економіко- гуманітарний та інженерний коледж» в особі тимчасово виконуючого обов»язки директора [PERSON], який подав відзив на позов. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявив, що вказаний представник відповідача не є належним, оскільки [PERSON] не є уповноваженою особою на представництво інтересів коледжу. [PERSON] заперечив проти таких доводів представника позивача, зазначивши, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань, саме [PERSON] зазначений з 20.09.2016 року, як тимчасово виконуючий обов»язки директора, проте в судове засідання, витягу з Єдиного державного реєстру суду не надав. Суд, при вирішенні питання щодо належного представника відповідача керувався таким. З матеріалів справи безспірно вбачається, що рішення засновників Коледжу, оформлене протоколом №1 від 17.09.2016 року про призначення [PERSON] тимчасово виконуючим обов»язки директора Коледжу було визнане недійсним Господарським судом Рівненської області у справі №918/1260/16 від 30.01.2017. Рівненський апеляційний господарський суд у справі №918/1260/16 своєю Постановою від 19.04.2017 року підтримав Рішення Господарського суду Рівненської області у справі №918/1260/16 від 30.01.2017 року. ( а.с. 24-35) Рівненський окружний адміністративний суд 03.08.2017 р. у справі №817/1068/17 визнав протиправним та скасував наказ Міністерства юстиції України № 1719/7 від 09.12.2016 року «Про відмову у задоволенні скарги [PERSON] від 11.10.2016» скасував державну реєстрацію змін від 21.09.2016 року до відомостей про Коледж, що містяться в єдиному державному реєстрі № 16081070005006283 про обрання виконуючим обовязки директора [PERSON] Житомирський апеляційний адміністративний суд 23.10. 2017 року підтримав це рішення постановою у справі №817/1068/17. ( а.с. 36-41, 61-69) Вказані рішення набрали законної сили, а тому в силу п.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За таких підстав, не підлягає доказуванню, що на момент розгляду справи, а саме станом на 12 січня 2018 року було скасовано державну реєстрацію змін від 21.09.2016 року в державному реєстрі № 16081070005006283 про обрання виконуючим обовязки директора [PERSON] Відповідно до Стаття 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обовязковим до виконання. Таким чином, суд приходить до висновку, що рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03.08.2017 року є обов»язковим до виконання, а відтак, [PERSON] на час розгляду справи не є належною особою, яка наділена правом підписувати документи від імені Приватного вищого навчального закладу « Рівненський економіко- гуманітарний та інженерний коледж». Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що в судове засідання належний представник відповідача не з»явився, відзиву проти позову не подав, а відтак, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності представника відповідача, оскільки останній повідомлявся про день та час розгляду справи належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково, виходячи з такого. Судом встановлено, що [PERSON] з вересня 2004 року перебувала на посаді заступника директора та викладача циклової комісії педагогічних дисциплін за сумісництвом Приватного вищого навчального закладу «Рівненський економіко гуманітарний та інженерний коледж» (у формі товариства з обмеженою відповідальністю) - (надалі Коледж). Наказом №78-К від 04.10.2017 року тимчасово виконуючого обов'язки директора Коледжу [PERSON] її було звільнено з посади викладача циклової комісії педагогічних дисциплін за сумісництвом за прогул без поважних причин (п.4 ст.40 КЗпП України).( а.с.42) З наказу № 78-к від 04.10.2017 року слідує, що підставою для прийняття наказу були акти про відсутність на роботі від 31.03.2017 року, 06 квітня 2017 року та 21 квітня 2017 року та доповідні записки начальника відділу кадрів [PERSON] від зазначених вище дат ( а.с. 42) Суд звертає увагу на те, що згадані акти та доповідні записки суду надані не були. Відповідно до вимог п.4 ч.1\~ст.40 КЗпП України\~трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Разом з тим, суд визнає, що належних та достатніх доказів на підтвердження відсутності позивача 31.03.2017, 06.04.2017, 21.04.2017 року на роботі більше трьох годин протягом робочого дня відповідач суду не надав і, відповідно, не спростував пояснень позивача щодо її не допуску на роботу. Як вбачається з службової записки від 03.10.2016 року поданої [PERSON] на ім»я голови циклової комісії педагогічних дисциплін [PERSON], [PERSON] повідомляє про те, що її не було допущено до викладання та просить повідомити про початок роботи ( а.с. 11) Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Статтею 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Враховуючи, що відповідно до оглянутого наказу № 78-к від 04.10.2017 року з покликанням на доповідні записки, порушення трудової дисципліни було вчинено 31.03.2017 року, 06.04.2017 року та 21.04.2017 року, а звільнення було проведено 04 жовтня 2017 року, тобто пізніше одного місяця з дня його виявлення, а відтак, суд приходить до висновку, що [PERSON] була звільнена з порушенням чинного законодавства. Також, суд зауважує, що у відповідності до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. В судовому засіданні не здобуто жодних доказів проте, що при звільненні [PERSON] було дотримано вказаних вимог закону, жодні пояснення у неї не відбирались, з наказом під розписку вона ознайомлена не була.. За таких обставин суд визнає, що звільнення позивача з роботи за п.4\~ст.40 КЗпП України\~згідно наказу № 78-к від 04 жовтня 2017 року мало місце без законної підстави, а тому, з метою відновлення порушеного права позивача, за захистом якого вона звернулася до суду, суд вважає необхідним поновити позивача на роботі на посаді викладача циклової комісії педагогічних дисциплін за сумісництвом Приватного вищого навчального закладу «Рівненський економіко- гуманітарний та інженерний коледж» Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів, після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В судовому засіданні встановлено, що заробітна плата [PERSON] не виплачувалась з вересня 2016 року, незважаючи на те, що вона фіксувалась у пенсійному фонді у такому розмірі: вересень 2016 р. - 12697 грн 30 коп.; жовтень 2016 р. - 2729 грн. 58 к.; листопад 2016 р. - 127 грн. 20 к.; грудень 2016 р. - 350 грн.; а в подальшому, з 1 січня 2017 р. по 30 червня 2017 р. - по 350 грн. щомісяця. З досліджених в судовому засіданні індивідуальних відомостей на застраховану особу [PERSON] з Пенсійного фонду вбачається, що заробітна плата [PERSON] у 2015-2016 н.р. становила 13000 гривень. З будь якими наказами про зменшення вказаної заробітної плати позивач ознайомлена не була. Таким чином, суд приходить до висновку, що заробітна плата [PERSON] має виплачуватись у встановленому раніше розмірі, а саме 13000 грн в місяць. Враховуючи викладене, суд стягує з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з 01.09.2016 року\~ по 03.10.2017\~ року\~\~ в сумі\~ 169\~000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КзпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належали йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КзпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч.2\~ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновленняна роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв»язку з незаконним звільненням або переведення, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум належних при звільненні роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Так, вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати сум належних при звільненні у цій справі стосуються періоду з 01.09.2016 року по 12.01.2018\~ року. Середній заробіток розраховується відповідно до\~Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100\~(далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Згідно із п. 5 Порядку нарахування виплат у випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді(п. 8 Порядку). При розрахунку заборгованості суд виходить з такого: Середньоденна заробітна плата [PERSON], відповідно до зазначеного вище розрахунку становить 13000:43( робочих дні) = 302 грн.32 коп, кількість робочих днів за вказаний період становить 346 днів ( з 01.09.2016 року по 12.01.2018 рку), таким чином середній заробіток за час затримки розрахунку за вказаний період становить 104\~602 грн. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.05.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди), за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи рішення Європейського Суду з прав людини у справах «Недбала проти [PERSON]» (2000), «[PERSON] проти Туреччини» (2000), «[PERSON] проти Люксембургу» (2001), визнавши звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Суд також приймає до уваги, що позивачу протягом тривалого часу не виплачувалась заробітна плата, вона не була допущена до виконання своїх службових обов»язків, це призводило до постійного нервого стресу а також те, що в зв'язку з невиплатою заробітної плати позивач не могла протягом тривалого часу вести звичний спосіб життя, змушена була позичати кошти. При визначенні розміру, що підлягає стягненню з відповідача на відшкодування моральної шкоди суд враховує характер та спосіб її заподіяння, тривалість часу, протягом якого порушені права не були поновленні, а також ту обставину, що задоволення позову у частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу є одночасно і компенсацією заподіяних моральних страждань, тобто справедливою сатисфакцією та приходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування морального збитку підлягають до чаткового задоволення шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 5 000 грн. \~ Виходячи з наведеного, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає за необхідне позов позивача задовольнити частково. \~ \~Відповідно до положень ч. 1 ст. 430\~ЦПК України\~суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, однак не стягнення середнього заробітку за час затримки. Крім того, в порядку\~ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір, сплачений позивачем, а саме в розмірі 1684,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved