Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

02.06.2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з уточненим вищевказаним позовом, яким просить визначити місце проживання свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , - з ним, позивачем, за адресою: [ADDRESS] , та відібрати дитину в дружини. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, [INFO] , в них народився спільний син [PERSON] , вони проживали до недавнього часу разом з дитиною у будинку батьків відповідача, що доводяться, відповідно, дідом й бабою дитини і яких дитина любить, і де фактично зареєстроване місце проживання його, позивача і дитини. Для дитини це місце проживання є, відповідно, рідною домівкою і звичним оточенням. Окрім того, син за місцем його постійного проживання ходив до дитячого садочка, де нього вже з`явилися друзі. Стосунки в родині, нажаль, з часом розпочали погіршуватися, дружина стала імпульсивною, почала лаятись на сина нецензурною лайкою, доглядати за дитиною належним чином, що призвело до того, що син у віці три роки теж розпочав вживати нецензурні слова. 05.08.2019 року його, позивача дружина о шостій ранку пішла з дому, звернулася до Болградського відділення поліції з заявою про нібито скоєння над нею домашнього насилля, після цього біля 16-ї години повернулася разом з працівниками поліції, забрала сина та, як йому повідомили працівники поліції, поїхала до своїх батьків у с.Виноградне Болградського району, де наразі не проживає, а проживає за невідомою адресою в м.Ізмаїл. Його, позивача, пошуки місця проживання дружини та сина не надали відповідних результатів, оскільки вона змінює адреси проживання, тому він хвилюється за дитину. В цій ситуації, вважає позивач, над його сином здійснюється безперервне психологічне насилля, пов`язане з забороною його проживання у звичному оточенні і спілкуванні з родиною батька - з ним, позивачем, та його батьками - дідусем та бабусею, в яких він, позивач, продовжує проживати. Фактично, на думку позивача, його дружина переховує дитину: не повідомляє місце свого та сина проживання. Відсутність постійного місця проживання та спосіб життя дружини, на думку позивача несуть безпосередню небезпеку для здоров`я дитини, оскільки в такій спосіб неможливо забезпечити належні режими відпочинку та харчування дитини. Окрім того, дії дружини з переховування дитини від нього, позивача, мають істотний негативний вплив на психологічний стан дитини, адже, стверджується у позові, відповідач сама у телефонному режимі, стверджується у позові, повідомила, що дитина постійно плаче та проситься додому, тобто, до нього, позивача, та до діда і баби, яких він знає з народження. Позивач та його представник у судовому засіданні спочатку підтримали вимоги позову, але, вислухавши пояснення відповідача та представника органу опіки і піклування, після перерви у судовому засіданні до суду не з`явилися двічі поспіль, не повідомивши про поважність причин неявки будь-якою заявою, що можна вважати як втрату позивачем цікавості до позову і є підставою для залишення позову без задоволення, оскільки його розгляд вже був судом розпочатий. Відповідач у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала в повному обсязі, зазначивши, що дитині краще проживати з нею, оскільки позивач не зможе забезпечити дитину всім необхідним для його нормального розвитку і виховання, оскільки не здійснював догляду за маленькою дитиною - елементарно не варив дитячу їжу, не змінував памперси, не знає, чим діти хворіють, тощо, бо його це не цікавило, пояснивши, що вона з дитиною і чоловіком проживала з самого народження сина в батьків позивача у с.Олександрівка. Спочатку в неї стосунки з свекрами були добрі, але потім погіршилися, з чоловіком - також, він почав на неї піднімати руку, а свекруха його захищала, тому вона змушена була рік тому з дитиною від них поїхати до своїх батьків у с.Виноградне, проте чоловік її знайшов і забрав дитину проти її волі до себе в Олександрівку , і тому вона й змушена була повернутися жити до свекрів. Але відношення до неї не покращилося, і вона змушена була після чергового побиття чоловіком звернутися рано вранці, поки чоловік спав, до працівників поліції, приїхавши одна до м.Болград, поки вдома, у тому числі й дитина, спали, тобто, втекла, щоб їй ніхто не завадив, і тому, що вона боялася їх усіх, оскільки з її волею ніхто не рахувався. За допомогою працівників поліції і разом з ними вона забрала дитину і разом з сином виїхала до м.Ізмаїл, до свого брата і сестри. Але, оскільки брат працює в поліції, тому, щоб його не компрометувати поведінкою свого чоловіка і своїми сімейними проблемами, бо позивач намагався приїжджати і з`ясовувати стосунки, а також, щоб не заважати сестрі, вона, відповідач, орендувала житло, яке тимчасово здавалося в оренду - до продажу. І, у зв`язку з тим, що той будинок таки продали, вона орендувала інше житло, вже на тривалий час, де і проживає наразі з дитиною, проте не бажає, щоби позивач знав, де вона з сином проживає, оскільки боїться, що позивач виконає свою погрозу і забере в неї сина проти її волі назавжди. Крім того, позивач повідомила суду, що вона влаштувалася в м.Ізмаїл працювати помічником вихователя до дитячого садочка, який відвідує син, і позивач про це знає, вона не забороняє позивачу зустрічатися з сином, і надавала йому цю можливість - вони зустрічалися кілька разів в м.Ізмаїл на дитячому майданчику, але, оскільки син маленький, бажає впевнитися, що позивач маленькій дитині не зашкодить і тому бажає, щоб позивач зустрічався з сином хоча би деякий час в її, відповідача, присутності. Вона не має наміру перешкоджати, щоби позивач з сином зустрічався, але, оскільки позивачу потрібно працювати, а роботи у Болградському районі немає, він може забрати дитину, покинути її на свою матір і виїхати на заробітки, але в такому випадку дитині краще з рідною матір`ю - з нею, відповідачем. Крім того, вона запевняє, що в дитини будуть завжди належні умови проживання і вона синові дасть належну освіту і виховання, бо вона забезпечує дитину усім необхідним, їй допомагають її рідні на відміну від позивача - позивач ніякої матеріальної допомоги не надає, у супереч інтересам дитини навіть не віддає медичну картку дитини з картою щеплень, яку вона не змогла взяти з будинку позивача, адже ця карта потрібна була, щоби влаштувати дитину до дитячого садочка; їй довелося завести іншу карту для дитини. Надає докази - довідку з місця своєї роботи, медичну довідку, що дитина здорова, довідка з дитячого садочка - що дитина його відвідує з 27.08.19р., характеристику на себе з місця роботи - позитивна, довідку про свої доходи - що працює більш, ніж два місяці і отримує заробітну платню 4451грн., акт обстеження Ізмаїльською службою у справах дітей житлово-побутових умов, де вона з сином проживає - умови достатні і належні, показала фото на своєму смартфоні, з яких видно, що приміщення, де, зі слів відповідача вона проживає з сином, - охайне, сучасне, є ліжка, штори, килими, підлога пофарбована, на стінах шпалери. Представник третьої особи - органу опіки та піклування - завідувач сектором з питань усиновлення, опіки та піклування служби у справах дітей Болградської райдержадміністрації - Михайлов О.І. у судовому засіданні спочатку повідомив, що позивач до органу опіки з заявами не звертався, але після перерви надав суду висновок на ухвалу суду, згідно якого орган опіки рекомендує визначити місцем проживання малолітнього [PERSON] - з матір`ю - відповідачем [PERSON] та визначити графік спілкування позивача [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] - щомісяця у перший та третій тиждень з 16.00 п`ятниці до 16.00 неділі. Відповідач після перерви у судовому засіданні повідомила, що надає можливість позивачу спілкуватися з дитиною, він, позивач, бере сина до себе додому і повертає його, повідомив їй, що до суду більше не піде, збирається шукати роботу в м.Ізмаїл і переїжджати ближче до них, буде шукати там також в оренду квартиру. Сторонам було роз`яснено судом право на укладання мирової угоди та допитані свідки [PERSON] та [PERSON] - батьки позивача які стверджували, що в них в родині було усе добре, вони сину після одруження пропонували придбати власну квартиру в м.Ізмаїл чи в м.Білгород-Дністровський, навіть їздили вибирати, бажали, щоби діти разом проживали і все в них було добре, але відповідач з невідомої їм причини, забравши дитину, втекла і не бажає з ними жити, не дає дитину - любого онука [PERSON] , якого бабуся і дідусь дуже люблять і дитина їх любить. Дитині краще проживати в них, свідків, вдома, оскільки для цього створені усі умови на відміну від відповідачки, яка свого житла не має, до дитини ставиться погано, лається нецензурними словами, за дитиною дивиться погано, в її родичів немає можливості їй допомагати, вона переїжджає часто з одного житла до іншого; крім того, дитина проситься додому - до будинку дідуся і бабусі, де ріс і звик проживати, свідок [PERSON] - бабуся дитини пояснила, що зможе наділяти дитині належну увагу і разом з чоловіком - свідком [PERSON] зможуть забезпечити онука належним вихованням і матеріальним забезпеченням, оскільки вони тяжко працюють, в них все є, вони усім забезпечені, дідусь працює на трьох роботах, вона, свідок, займається домашнім господарством, вони тримають свійських тварин та птицю, тобто, усім забезпечені. Вислухавши позивача і його представника, відповідача, представника органу опіки та піклування, свідків, взявши до уваги доводи сторін, що були надані у судовому засіданні, заявах та запереченнях, розглянувши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Спірні правовідносини регулюються нормами CК України. Згідно зі ст.3ч.1 Конвенції про права дитини, ухваленою 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989р. і ратифікованою Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991, ст.7 ч.8 СК України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У справі судом встановлені наступні факти, обставини і правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане повторно 16.08.2019 року, а/з №111 а.с.12) Від даного шлюбу в сторін [INFO] народився син [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , виданого повторно Болградським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 16.08.2019р., а/з264, а.с.11). З матеріалів справи, з позицій, пояснень і заяв сторін вбачається, що на момент звернення позивача до суду з вищевказаним позовом стосунки між сторонами були емоційними, напруженими, сторони не могли самостійно дійти згоди з питань участі батька у вихованні сина та у зустрічах з ним, не знаходили способів конструктивної взаємодії виходячи передусім з інтересів дитини, позивач, у супереч інтересам дитини, просив суд відібрати дитину в рідної матері, помиляючись чи вводячи в оману суд щодо ставлення відповідачки до дитини, до виховання сина і утримання. Суд з`ясував, що відповідач має постійну роботу, дохід, офіційно працевлаштована, позивач же - надав суду довідку, що влаштувався до ПП в день судового засідання. За змістом статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із статтею 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків обмеження такого права Законом. Положеннями статті 157 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні і має право на особисте спілкування з нею а той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч.ч.1 і 2ст.159 Сімейного кодексу України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання, тощо), а також місце та час їхнього спілкування. Ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., що ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991р. (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. А ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, що проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь в її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. В разі, якщо батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, але виходячи з інтересів дитини. Тлумачення наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що той з батьків, який проживає окремо від дитини має право на особисте спілкування з ним, а інший не має права перешкоджати йому спілкуватися з дітьми та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. При визначенні способів участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковим є врахування найкращих інтересів дитини. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959р. («Декларація»), матір може бути розлучена з малолітньою дитиною лише за наявності виняткових обставин, зокрема, перерахованих ч.2ст.161 СКУ (матір не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини). Тобто, у Декларації прав дитини закріплено «презумпція на користь матері», враховуючи, очевидно, появу на світ дитини саме від народження її матір`ю і особливий зв`язок з матір`ю саме дуже маленької дитини, у віці до 6-ти років, та враховуючи традиційний уклад суспільства, за яким матері, яка годує дитину свої молоком, складніше приділяти достатньої уваги матеріальному забезпеченню родини, ніж батькові, який вільний від обов`язку догляду за дитиною і собою, що пов`язаний з фізіологією появи дитини на світ. Так, друге речення принципу 6 Декларації чітко вказує, що «малолітню дитину не слід, крім випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю» (a child of tender years shall not, save in exceptional circumstances, be separated from his mother). З наданих суду матеріалів не вбачається виняткових і обґрунтованих обставин, які вказували б на те, що у даному випадку проживання дитини з матір`ю зашкодить розвитку та психологічному стану дитини, оскільки суду не надано доказів того, що відповідач не має самостійного доходу (на відміну від позивача), зловживає спиртними напоями, не піклується про здоров`я чи виховання дитини. Крім того, суду не надано жодних доказів існування обставин або належних чи допустимих доказів, які б свідчили про неможливість позивача спілкуватися з малолітнім сином, або обставин, які б свідчили про перешкоджання відповідача спілкуванню її сина з батьком дитини (відповідачем), яке перешкоджало б нормальному розвитку дитини, і судом не встановлено цього в ході судового засідання. Тому суд дійшов висновку, що вимога позову щодо відібрання дитини в матері - є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Крім того, не підлягає задоволенню й вимога позову щодо визначення місця проживання дитини, оскільки воно наразі й так зареєстроване за місцем проживання батька, відповідач - мати дитини - не заперечує надавати можливість позивачу - батькові дитини брати на вихідні сина до себе додому для участі в його вихованні. Особисті конфлікти між сторонами не мають порушувати інтереси дитини, проте, враховуючи відсутність вимоги позову щодо визначення способу участі батька у вихованні малолітньої дитини, суд не може вирішувати питання щодо порядку та місця спілкування позивача з малолітнім його сином, тим більш, що це питання вирішене висновком органу опіки та піклування, який ніким не оскаржений. Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, а також ставлення до позову самого позивача - припинення ним участі у судовому засіданні після перерви та ігнорування викликів до суду судовими повістками і ненадання суду будь-яких письмових заяв з цього приводу, та, враховуючи позицію відповідача та представника органу опіки і піклування, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі з підстав, зазначених вище.

Outcome: dismissed