Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-24 00:00:00

03 січня 2018 року до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визначення порядку користування квартирою, що є спільною власністю, відповідно до якої позивачі просили суд: Встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: -У користування позивачів [PERSON] та [PERSON] виділити житлову кімнату площею 13, 5 кв. м. разом з лоджією 6,6 кв.м. та житлову кімнату площею 7, 4 кв.м.; -У користування відповідачу [PERSON] виділити житлову кімнату площею 17, 2 кв.м.; -У користування відповідачу [PERSON] виділити житлову кімнату площею 13, 5 кв.м.; -В загальному користуванні залишити: кухню 8, 2 кв [ADDRESS] , вбиральню 1, 0 кв.м., ванну кімнату 2, 6 кв.м., коридор 8, 2 кв.м. В обґрунтування позову позивачі посилаються на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] та її частка у праві спільної сумісної власності перейшла до [PERSON] , оскільки інші спадкоємці відмовилися приймати спадщину після її смерті, на користь [PERSON] . Таким чином, відповідачу [PERSON] належить 2/5 частини вказаної квартири, а відповідачу [PERSON] належить 1/3 частини вказаної квартири. Згідно з технічного паспорту на квартиру, квартира є чотирьох кімнатною, житлова площа - 51,6 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 13,5 кв.м., 2-а кімната - 13,5 кв.м., 3-я кімната 7,4 кв.м., 4-а кімната - 17,2 кв.м., кухня - 8,2 кв.м., вбиральня - 1,0 кв.м., ванна кімната 2,6 кв.м., коридор - 8,2 кв.м., лоджія - 6.6 кв м. Загальна площа квартири - 76,8 кв.м. Позивачі на теперішній час у вказаній квартирі не проживають. Оскільки квартира належить позивачам на праві власності вони направили рекомендованого листа відповідачам із заявою про добровільне поновлення порядку користування квартирою від 16.11.2017 року. Заява була вмотивована, що позивачі прагнуть встановити порядок користування квартирою. Однак відповідачі жодним чином не відреагували на зазначену заяву. Таким чином, на думку позивачів, відповідачі порушують їх право на користування належної їм на праві власності частини квартири. Вказані обставини і вимусили позивачів звернутися до суду з зазначеною позовною заявою. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 січня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визначення порядку користування квартирою, що є спільною власністю. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 квітня 2018 року клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про зупинення провадження у справі задоволено. Зупинено провадження у справі №639/20/18 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визначення порядку користування квартирою, що є спільною власністю до набрання рішенням законної сили в цивільній справі № 639/686/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання розпорядження органу приватизації частково недійсним та внесення змін до свідоцтва про право власності на житло. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 лютого 2019 року поновлено провадження у справі № 639/20/18 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання розпорядження органу приватизації частково недійсним та внесення змін до свідоцтва про право власності на житло. Призначено справу у підготовче судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 березня 2019 року закрито підготовче провадження за позовною заявою [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визначення порядку користування квартирою. Призначено справу до судового розгляду в судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 травня 2019 року було вирішено вважати належним відповідачем по справі замість [PERSON] [PERSON] , у зв`язку зі зміною останньою прізвища. . Позивачі в судове засідання не з`явилися надали заяву про розгляд справи у їх відсутність, заявлені вимоги підтримали у повному обсязі. Представник позивачів [PERSON] , який діє на підставі Ордеру серії [NUMBER] № 424 000015 від 05.01.2018 року та Ордеру серії [NUMBER] 424 000016 від 05.01.2018 року, в судовому засіданні заявлений позов підтримав, просив суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на те, що відповідачі у спірній квартирі ніколи не проживали, особистих речей там не мають, комунальні послуги не сплачують, ремонт не роблять, весь тягар утримання майна лежить на ньому. Окрім того, позивачі ніколи не намагалися самостійно оселитися у спірній квартирі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлялася, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд, вислухавши пояснення представника позивачів та відповідача по справі, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та наявні в матеріалах докази встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. В судовому засіданні було встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 05 липня 1999 року, яке видано Відкритим акціонерним товариством «Харківський завод тракторних самохідних шасі», згідно з розпорядженням від 05 липня 1999 року № 022, квартира [ADDRESS] , безоплатно передана у спільну сумісну власність [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 13) Відповідач [PERSON] у судовому порядку намагався внести зміни у Свідоцтво про право власності. Однак, рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 22 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , 3 особа [PERSON] про визнання розпорядження органу приватизації частково недійсним та внесення змін до свідоцтва про право власності на житло,виданого Відкритим акціонерним товариством «Харківський завод тракторних самохідних машин» згідно розпорядження від 05.07.1999 р. № 022, зареєстрованого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 07.07.1999 р. за № В-49160, та виключення із числа учасників приватизації осіб- відмовлено. (а.с. 138-140, 141-152) Рішення набрало законної сили. [PERSON] померла [INFO] . (а.с. 14) Як зазначають позивачі по справі, її частка у праві спільної сумісної власності перейшла до [PERSON] , оскільки інші спадкоємці відмовилися приймати спадщину після її смерті, на користь [PERSON] . Вказані обставини також не заперечувалися в судовому засіданні і відповідачем по справі [PERSON] .. Згідно з технічного паспорту на квартиру, квартира є чотирьох кімнатною, житлова площа - 51,6 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 13,5 кв.м., 2-а кімната - 13,5 кв.м., 3-я кімната - 7,4 кв.м., 4-а кімната - 17,2 кв.м., кухня - 8,2 кв.м., вбиральня - 1,0 кв.м., ванна кімната 2,6 кв.м., коридор - 8,2 кв.м., лоджія - 6.6 кв м. Загальна площа квартири - 76,8 кв.м. (а.с. 15-16) Представник позивачів у судовому засіданні пояснив, що оскільки позивачі мають на праві спільної сумісної власності частину квартири, вони виявили бажання у ній проживати та направили 16.11.2017 року на адресу відповідачів по справі заяву про добровільне встановлення порядку користування квартирою, в якій запропонували встановити наступний порядок користування квартирою: - \~ \~ \~ \~У користування позивачів [PERSON] та [PERSON] виділити житлову кімнату площею 13, 5 кв. м. разом з лоджією 6,6 кв.м. та житлову кімнату площею 7, 4 кв.м.; - \~ \~ \~ \~У користування відповідачу [PERSON] виділити житлову кімнату площею 17, 2 кв.м.; - \~ \~ \~ \~У користування відповідачу [PERSON] виділити житлову кімнату площею 13, 5 кв.м.; - \~ \~ \~ \~В загальному користуванні залишити: кухню 8, 2 [ADDRESS] , вбиральню 1, 0 кв.м., ванну кімнату 2, 6 кв.м., коридор 8, 2 кв.м. (а.с. 17, 18, 19, 20, 21) Однак, на вказану заяву відповідачі не відреагували, у зв`язку з чим, на думку позивачів, відповідачі порушують їх право приватної власності. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Відповідно до частини 3 статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до положень ст. 368 ЦК України, - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно ст. 155 Житлового кодексу Української РСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998) № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. В п. 6 Постанови Пленуму ВСУ N 7 від 04.10.91 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» зазначено, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. 4 квітня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 333/3048/16-ц, провадження № 61-3994св18 (ЄДРСРУ № 73368996) вказав, що відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно правовстановлюючих документів розмір часток співвласників не зазначено. Майно [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності. Квартира набута внаслідок приватизації, а тому розмір часток у спірному майні є (презюмується) однаковим та кожному належить по 1/5 частини квартири. Враховуючи те, що [PERSON] померла, а належну їй на праві власності частину квартири успадкував [PERSON] , то йому на праві власності належить 2/5 частини квартири, а [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 1/5 частині квартири кожному. В судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив, що на теперішній час він мешкає у квартирі один. Позивачі ніколи не намагалися вселитися у квартиру, будь-яких перешкод для цього він не чинив. Також зазначив, речі позивачів у квартирі відсутні. Комунальні послуги вони не сплачують. Увесь тягар щодо отримання нерухомого майна несе він особисто. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту положень статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений статтею 16 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Як правило, спосіб захисту порушеного права визначено законом. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В судовому засіданні було встановлено, що відповідачі по справі ніяким чином не порушують права позивачів, як співвласників квартири. Позивачі самостійно перестали проживати у спірній квартирі, не цікавляться своїм майном, не беруть участь у його утриманні. Вселятися у спірну квартиру позивачі також не намагалися. Відповідачі, в свою чергу, не чинять позивачам жодних перешкод у користуванні ними квартирою. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, про відсутність в діях відповідачів порушення прав позивачів. Окрім того, суд зазначає, що позивачі просили суд встановити наступний порядок користування квартирою, а саме: - \~ \~ \~ \~У користування позивачів [PERSON] та [PERSON] виділити житлову кімнату площею 13, 5 кв. м. разом з лоджією 6,6 кв.м. та житлову кімнату площею 7, 4 кв.м.; - \~ \~ \~ \~У користування відповідачу [PERSON] виділити житлову кімнату площею 17, 2 кв.м.; - \~ \~ \~ \~У користування відповідачу [PERSON] виділити житлову кімнату площею 13, 5 кв.м.; - \~ \~ \~ \~В загальному користуванні залишити: кухню 8 [ADDRESS] 2 [ADDRESS] , вбиральню 1, 0 кв.м., ванну кімнату 2, 6 кв.м., коридор 8, 2 кв.м. Виходячи з того, що як було встановлено у рішенні вище, [PERSON] , на праві власності належить 2/5 частини квартири, а [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 1/5 частині квартири кожному, то ідеальна частка житлових приміщень на 1/5 частину власності складає 10, 32 кв.м. (51,6 кв.м / 5 осіб). Тобто, на ідеальну частку, яка належить [PERSON] можливо виділити у користування приміщення площею 20, 64 кв.м., а на ідеальну частку, яка належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] приміщення площею по 10, 32 кв.м на кожну особу. В той же час позивачі просять виділити їм у користування житлові кімнати площею 13,5 кв.м разом з лоджією площею 6,6 кв.м та житлову кімнату площею 7,4 кв.м, а всього загальною площею 27, 5 кв.м., разом і з лоджією площею 6,6 кв.м, яка повинна знаходитися у спільному користуванні співвласників та у розмірі, що перевищує їх ідеальну частку (20, 64 кв.м.) Також позивачі просять виділити у користування відповідача [PERSON] , який тривалий час проживає в квартирі, займається її ремонтом та утриманням, житлову кімнату площею 17, 2 кв. м, що є меншою ніж припадає на його ідеальну частку (20, 64 кв.м.) Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні категорично заперечував проти визначення порядку користування квартирою за варіантом, який запропонований позивачами, оскільки у їх користування переходить лоджія площею 6,6 кв.м. В такому випадку він не зможе користуватися лоджією, чим будуть значно погіршувати його права. Суд, даючи оцінку вищезазначеному, а також враховуючи позицію відповідача [PERSON] , його похилий вік, якому на момент розгляду справи виповнилося 81 рік, позицію останнього щодо необхідності користуватися лоджією для побутових потреб та можливості подихати свіжим повітрям, приходить до висновку, що визначення порядку користування квартирою за варіантом запропонованим позивачами, буде порушувати майнові права відповідача [PERSON] та такий порядок буде суперечити презумпції рівності умов здійснення своїх прав кожним із співвласників. Враховуючи те, що відповідачі не чинять перешкод позивачам у користуванні їх власністю, суд приходить до висновку, щодо відсутності порушеного права позивачів та необґрунтованості позовних вимог. У зв`язку з викладеним суд відмовляє у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визначення порядку користування квартирою, що є спільною власністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачами у справі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed