Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

04.11.2016 р. позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, яку 06.02.2017 р. уточнила та просить стягнути в солідарному порядку з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на її користь грошові кошти в розмірі 5 240 752,00 гри. в якості основної суми заборгованості та 4 821 491,84 грн. в якості пені за Договором позики, а всього просить стягнути 10 062 243,84 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 01.08.2002 р. між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено Договір позики (далі за текстом Договір позики), за яким позивачка передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 250 000,00 доларів США. Згідно умов Договору позики [PERSON] та [PERSON] домовилися про передачу коштів на наступних умовах: строк повернення грошових коштів - до 01.08.2014 р.; цільове призначення позики - здійснення будівництва житлового будинку за адресою: м. Харків, в'їзд 2-й Піщаний, 2; місце виконання зобов'язання - адреса будівництва будинку відповідача, вказаний у п.1 Договору позики - м. Харків, в'їзд 2-й Піщаний, 2; плата за користування позикою - безвідсоткова позика; валюта зобов'язання - долари США; штрафні санкції - пеня в розмірі 0,1 відсотка від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення. Всупереч взятим на себе зобов'язанням за Договором позики [PERSON] виконав їх лише частково та фактично повернув лише 56 400,00 доларів США (дата останнього платежу 07.09.2014 р.), а решта боргу в розмірі 193 600,00 доларів США залишилася несплаченою. Станом на день подання позовної заяви, враховуючи встановлений НБУ курс гривні до долара США, сума основного боргу становить 5 240 752,00 грн. Несплата відповідачем [PERSON] суми боргу після спливу строку, встановленого Договором, є простроченням виконання грошового зобов'язання та порушенням умов договору. Згідно із положеннями п.7 Договору у випадку порушення позичальником строку повернення позики, позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю пеню у розмірі 0,1 відсотка від неповерненої суми позики за кожен день прострочення. Таким чином, за прострочення виконання основного зобов'язання [PERSON] зобов'язаний сплатити на користь позивачки пеню в розмірі 4 821 491,84 грн. На момент укладення Договору позики відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, а на гроші, отримані в позику від позивачки, було здійснено будівництво будинку, в якому вони фактично проживали, як це і було обумовлено договором позики. Хоча відповідачка [PERSON] формально не є стороною правовідносин за Договором позики, тим не менш, позивачка вважає, що вона має відповідати за цим зобов'язанням солідарно на підставі ч.4 ст.65 СК України, оскільки позика була цільовою - надавалася для здійснення будівництва спільного будинку №2 по вулиці в'їзд 2-й Піщаний у місті Харкові. Тому [PERSON] просить стягнути солідарно з обох відповідачів: 5 240 752,00 грн. в якості основної суми заборгованості за Договором, 4 821 491,84 грн. в якості пені за Договором, а всього - 10 062 243,84 грн. 11.05.2017 р. [PERSON] подала до суду зустрічний позов, в якому просить визнати недійсним договір позики, укладений 01.08.2002 р. між [PERSON] та [PERSON], оскільки вважає Договір позики є фіктивним, так як укладений він без наміру створення відповідних правових наслідків, «заднім» числом, з метою впливу на особисті матеріальні права [PERSON], яка до 12.08.2011 р. перебувала у шлюбі з [PERSON] та припинили сімейні стосунки ще у 2009 році, так як [PERSON] створив нову сім'ю і з того часу проживає разом із позивачкою [PERSON] До моменту отримання копії позову [PERSON] ніколи не чула від колишнього чоловіка або будь-якої іншої особи про те, що він взяв в борг гроші. Вказаний у позові житловий будинок був побудований виключно на гроші, які [PERSON] отримувала від здійснення підприємницької діяльності, так як відповідач [PERSON] не працював та не мав самостійного заробітку. Ніяких інших коштів, аніж ті, що були зароблені [PERSON], як підприємцем, для будівництва не залучалися. 05.07.2002 р. [PERSON] уклала із ППКФ «ЛЕНС» договір підряду на будівництво житлового будинку за адресою: м. Харків, 2-й Пісчаний в'їзд, 2, вартість будівництва якого становила 379 255,00 грн., які [PERSON] повністю сплатила у липні 2002 року, про що свідчать відповідні приходні - касові ордери. За будівництво будинку [PERSON] сплатила особисті кошти, отримані від здійснення підприємницької діяльності у період 2000-2002 р. Також [PERSON] відомо про те, що до 2008 року [PERSON] та [PERSON] взагалі не були знайомі, тому не могли укласти договір позики у 2002 році. На момент укладання договору позики [PERSON] було 24 роки і надання нею незнайомому чоловікові безпроцентної позики у розмірі 250 000,00 доларів США без будь-яких фінансових або майнових гарантій на строк одинадцять років визиває здивування. [PERSON] вважає, що факт надання суду такого документу з боку позивачки та процесуальна поведінка відповідача [PERSON], свідчить про те, що позовні вимоги [PERSON] побудовані на підставі зловмисної домовленості вказаних осіб та ґрунтуються виключно на сфальсифікованих доказах. Раніше [PERSON] вже намагався заволодіти спірним житловим будинком, користуючись неправомірними вчинками, а саме вводив суд в оману щодо моєї позиції по цивільній справі за його позовом про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок. В якості правових підстав для визнання недійсним Договору позики, [PERSON] посилається на ст.ст.203, 215, 232 ЦК України та вказує, що договір позики був укладений [PERSON] та [PERSON] нібито 01.08.2002 р. З часу укладення договору, а саме з 01.08.2002 р. по листопад 2016 р. [PERSON] та [PERSON] приховували факт укладання договору позики. Крім того, грошей, нібито отриманих за договором позики, [PERSON] ніколи не надавав [PERSON] та взагалі ніколи не повідомляв її ці обставини, що підтверджує зловмисну домовленість між [PERSON] та [PERSON] Враховуючи, що договір позики, укладений [PERSON] та [PERSON], не відображає справжньої волі сторін щодо правових наслідків укладеного договору, вказаний правочин вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а тому цей договір позики підлягає визнанню недійсним. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] [PERSON] позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги [PERSON], зустрічний позов [PERSON] не визнав і в його задоволенні просив відмовити. Представник [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги зустрічного позову [PERSON] та просив їх задовольнити в повному обсязі, в задоволенні позовних вимог [PERSON] просив відмовити, вважаючи їх необґрунтованими. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник позовні вимоги [PERSON] визнали частково, вважали, що позов підлягає частковому задоволенню, позовні вимоги зустрічного позову [PERSON] не визнали в задоволенні позову просили відмовити, посилаючись на те, що предметом позову [PERSON] є договір позики, що був укладений із [PERSON], коли він перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] Грошові кошти, отримані у позику від [PERSON], були витрачені в інтересах сім'ї, тому що позика була цільовою та гроші витрачені на будівництво житлового будинку, де відповідач проживав спільно з дружиною. Рішенням суду від 12.08.2011 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В листопаді 2011 року відповідач [PERSON] звертався до Київського районного суду міста Харкова з позовом про визнання права власності на самочинно побудований житловий будинок №2 по в'їзду 2-му Піщаному в м. Харкові. Вказаний позов був задоволено рішенням суду від 22.12.2011 р. Колишня дружина відповідачка [PERSON] вищевказане рішення суду оскаржила до апеляційного суду, оскільки заявила про свої права як співвласника на спірний будинок. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 13.09.2012 р. рішення Київського районного суду міста Харкова від 22.12.2011 р. скасовано, а в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. [PERSON] вважає, що вищевказаним рішенням встановлено факт того, що спірний будинок було придбано [PERSON] в період шлюбу з [PERSON] та всі роботи по завершенню будівництва здійснено в період шлюбу. Відповідно до ч.4 ст.65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Так, відповідач [PERSON], отримавши грошові кошти у позику від позивачки [PERSON], витратив їх за цільовим призначенням - на будівництво житлового будинку №2 по в'їзду 2-му Піщаному в місті Харкові. У подальшому, ним було повернуто позивачці [PERSON] грошові кошти в розмірі 56400,00 доларів США, а решта залишилася несплаченою, оскільки колишня дружина відповідача - [PERSON] перестала брати участь в обслуговуванні боргу, хоча до цього часу самостійно проживає в спірному будинку і не пускає туди відповідача. Зважаючи солідарний обов'язок відшкодування позичених у позивачки на будівництво грошових коштів, відповідач [PERSON] вважає за можливе визнати пред'явлений позов лише за умови залучення [PERSON] до участі в цій справі в якості співвідповідача. Окрім того, відповідач [PERSON] не погоджується із розміром нарахованої пені. Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно з пунктом 2 Договору позики від 01.08.2002 р. кінцевим строком повернення позики є 01.08.2014 р. Таким чином, позивачка має право стягувати пеню лише за період з 01.08.2014 р. по 01.08.2015 р., а не за весь період прострочення боргового зобов'язання. Суд, заслухавши представників сторін, відповідача [PERSON], свідка, дослідивши докази по справі, вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 01.08.2002 р. позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали Договір позики, згідно якого позивачка передала відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 250 000,00 доларів США, які [PERSON] зобовязувався повернути до 01.08.2014 р. Зобов'язанням за договором позики відповідач [PERSON] виконав частково, повернувши 56400,00 доларів США, а решта сума боргу в розмірі 193 600,00 доларів США не сплачена. Статтею 524 ЦК України встановлено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно положень ч.2 ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Станом на день прийняття рішення по справі, згідно даних Національного банку України - курс гривні до долара США становить - 26,871 грн. за 1 долар США, а отже, сума основного боргу становить - 5\~202\~225,60 грн. (193\~600 х 26,871). Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Несплата відповідачем [PERSON] суми боргу після спливу строку, встановленого Договором позики, є простроченням виконання грошового зобов'язання та його порушенням, через що до винуватого в порушенні умов договору може бути застосована неустойка. Частиною першою статті 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно п.7 Договору позики, позивачка та відповідач [PERSON] домовилися, що у випадку порушення позичальником строку повернення позики, вказаного у п.2 цього Договору, позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю пеню у розмірі 0,1 (нуль цілих одна десята) відсотка від неповерненої суми позики за кожен день прострочення. Відповідач [PERSON] подав заяву про застосування позовної давності до позовних вимог в частині стягнення передбаченої Договором позики пені. Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно з пунктом 2 Договору позики від 01.08.2002 р. кінцевим строком повернення позики є 01.08.2014 р. Таким чином, позивачка має право стягувати з відповідача [PERSON] пеню лише за рік, а не за весь період прострочення боргового зобов'язання. Таким чином, за прострочення виконання основного зобов'язання відповідач [PERSON] зобов'язаний сплатити на користь позивачки пеню в розмірі 1 898 812,34 грн. (193\~600 х 0,001 х 365 х 26,871). Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, з [PERSON] на її користь підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 01.08.2002 р. у розмірі 5\~202\~225,60 грн. та пені у розмірі 1 8989 812,34 грн., а всього 7\~101\~037,94 грн. Позивачка [PERSON], посилаючись на ч.4 ст.65 СК України, просила стягнути заборгованість за Договором позики та грошові кошти за прострочення виконання основного зобов'язання солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON], оскільки вважає, що позика надавалась для будівництва будинку №2 по вулиці в'їзд 2-й Піщаний у місті Харкові, а на момент укладення Договору позики [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Проте, позовні вимоги про стягнення заборгованості за Договором позики та грошових коштів за прострочення виконання основного зобов'язання з відповідачки [PERSON] є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ч.4 ст.65 Сімейного кодексу України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідач [PERSON] в письмових запереченнях на позов [PERSON] зазначила, що договір позики від 01.08.2002 р. є фіктивним, укладений «заднім» числом, з метою впливу на особисті матеріальні права [PERSON], яка з відповідачем [PERSON] перебувала у шлюбі, що був розірваний 12.08.2011 р. Сімейні стосунки [PERSON] і [PERSON] фактично припинили ще у 2009 році, так як [PERSON] створив нову сім'ю і з того часу проживає разом із позивачкою [PERSON] Раніше [PERSON] ніколи не чула від колишнього чоловіка або будь-якої іншої особи про те, що він нібито взяв в борг гроші та й ще таку велику суму. Вказаний у позові житловий будинок побудований виключно на гроші, які [PERSON] отримувала від здійснення підприємницької діяльності, так як відповідач [PERSON] не працював та не мав самостійного заробітку. Ніяких інших коштів, аніж ті, що були зароблені [PERSON], як підприємцем, для будівництва не залучалися. Крім того, [PERSON] достеменно відомо про те, що до 2008 року [PERSON] та [PERSON] взагалі не були знайомі, тому не могли укласти договір позики у 2002 році. На момент укладання договору позики [PERSON] було 24 роки і надання нею незнайомому чоловікові безпроцентної позики у розмірі 250 000,00 доларів США без будь-яких фінансових або майнових гарантій на строк одинадцять років визиває здивування. До листопада 2016 року [PERSON] і [PERSON] приховували факт укладання договору позики. Грошей, нібито отриманих за договором позики, [PERSON] ніколи не надавав [PERSON] та взагалі ніколи не повідомляв її ці обставини. [PERSON] вважає, що позовні вимоги, предявлені [PERSON] до неї, та процесуальна поведінка відповідача [PERSON], свідчить про те, що позов [PERSON] побудований на підставі зловмисної домовленості з [PERSON], який раніше вже намагався заволодіти спірним житловим будинком, користуючись неправомірними вчинками, ввівши суд в оману щодо позиції [PERSON] по цивільній справі за його позовом про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок. Згідно наданих суду доказів, 05.07.2002 р. [PERSON] уклала із ППКФ «ЛЕНС» договір підряду на будівництво житлового будинку за адресою: м. Харків, 2-й Пісчаний в'їзд, 2. Вартість будівництва, відповідно до локальної сміти становила 379 255,00 грн., які [PERSON] повністю сплатила у липні 2002 року, про що свідчать відповідні приходні - касові ордери. Доводи [PERSON] про те, що вартість будівництва будинку [PERSON] сплатила особисто коштами, отриманими від здійснення підприємницької діяльності у період 2000-2002 р., не спростовані. Про рівень доходів [PERSON] свідчать звіти платника єдиного податку, згідно яких у 2001 році [PERSON] отримала та задекларувала дохід у розмірі 102 484,00 грн., у 2002 році -158 277,00 грн., у 2003 році 246 293,00 грн. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] [PERSON] пояснив, що йому не відомо, чи були знайомі [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердив, що ні [PERSON], ні [PERSON] вдома друг у другу не були. При укладанні договору позики [PERSON] присутня не була. Гроші за договором позики передавались в автомобілі, в якому були тільки [PERSON] і [PERSON] Договір позики був надрукований [PERSON] раніше, а [PERSON] написав розписку, оригінал якої залишився у нього. В літку 2008 року створив з [PERSON] сімю, 01.07.2009 р. у нього з [PERSON] народився син [PERSON], почали проживати разом в квартирі [PERSON] по вул. Гарібальді в м. Харкові. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] - син [PERSON] та [PERSON] пояснив, що в 2009 році батько [PERSON] створив нову сімю та переїхав жити до [PERSON] Були випадки, коли він приїжджав додому, але більше батьки разом однією сімєю не проживали. До 2009 року про існування [PERSON] йому відомо не було. Про те, що батько позичав у [PERSON] гроші йому не відомо. При будівництві будинку запозичені гроші не використовувались. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачка за первісним позовом [PERSON] не надала доказів того, що гроші, які вона передала в якості позики [PERSON], були використані на потреби сім'ї [PERSON] та [PERSON] Доводи [PERSON] про те, що про Договір позики, укладений 01.08.2002 р., їй нічого відомо не було; грошей, отриманих за договором позики, [PERSON] не передавав [PERSON] та ніколи не повідомляв її про отримання позики, належними та допустимими доказами не спростовані. Крім того, в позовній заяві [PERSON] вказує, що [PERSON] повернув 56 400,00 доларів США, при цьому останній платіж було здійснено 07.09.2014 р. Таким чином, повертаючи гроші 07.09.2014 р. - під час проживання [PERSON] і [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу, [PERSON] фактично отримувала від [PERSON], який був батьком її сина і проживав разом з нею, грошові кошти, набуті ними за час спільного проживання та належали [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Враховуючи викладене, суд вважає недоведеним факт того, що Договір позики, укладений 01.08.2002 р. позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON], укладався в інтересах сімї [PERSON] та одержані за договором кошти буди використані в інтересах сімї [PERSON] та [PERSON], тому відсутні підстави для про стягнення заборгованості за Договором позики та грошових коштів за прострочення виконання основного зобов'язання з відповідачки [PERSON] Не підлягають задоволенню позовні вимоги зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним Договору позики, укладеного 01.08.2002 р. між [PERSON] та [PERSON], згідно якого [PERSON] отримав 250 000,00 доларів США, враховуючи наступне. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на вимоги ст.215 ЦК України, згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу, а також вимоги ст.232 ЦК України, якою передбачено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною визнається судом недійсним. На думку [PERSON] договір позики, укладений [PERSON] та [PERSON], не відображає справжньої волі сторін щодо правових наслідків укладеного договору, вказаний правочин вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а тому цей договір позики підлягає визнанню недійсним. Суд не погоджується з доводами зустрічного позову [PERSON] щодо недійсності договору позики, укладеному між [PERSON] та [PERSON], оскільки форма правочину відповідає вимогам закону, договір позики вчинений у письмовій формі, підписаний обома сторонами, на підтвердження укладення договору позики позичальником [PERSON] написана розписка, а той факт, що отримані за договором позики грошові кошти витрачені [PERSON] не за цільовим призначенням, а на інші цілі, не свідчить про його недійсність. Враховуючи викладене, зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України суд стягує з [PERSON] та користь [PERSON] сплачений нею судовий збір у розмірі 6 890 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial