Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

02 травня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] , зареєстрований 31 жовтня 2017 року відділом реєстрації одружень Управління району Нілюфер (Туреччина), реєстраційний номер 3091 від 31 жовтня 2017 року. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що з відповідачем знаходиться в зареєстрованому шлюбі з 31 жовтня 2017 року. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, взаємоповаги один до одного, через різні погляди на життя, неодноразові побиття, в зв`язку з чим втрачене почуття любові та поваги. Сторони проживають окремо більше року, спільне господарство та бюджет не ведуть, спільні інтереси відсутні. Примирення та збереження сім`ї неможливе. В судове засідання позивач не з`явилася, направила до суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги щодо розірвання шлюбу визнає в повному обсязі, не заперечує щодо їх задоволення. Оскільки відповідач є громадянином Турецької Республіки, зазначена заява перекладена перекладачем Гаджиєвим Бахтіяром Мамед [INFO] . Представник позивача [PERSON] направила до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. зазначила, що відповідач позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, то, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до\~частини 3\~статті 200\~ЦПК України,\~за результатами\~підготовчого провадження\~суд ухвалює\~рішення у\~випадку визнання\~позову відповідачем. Частиною 4 зазначеної статті передбачено, що ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи, розглядаючи справу в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлено наступне. Як вбачається з міжнародного свідоцтва про шлюб від 31 жовтня 2017 року, серії [NUMBER] , сторони уклали шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації одружень Управління району Нілюфер (Туреччина), реєстраційний номер 3091 від 31 жовтня 2017 року. Під час державної реєстрації шлюбу позивач не змінювала прізвище (а.с.8-9, 10). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину сина [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження від 13 червня 2018 року серії [NUMBER] , в якому сторони вказані як батьки дитини (а.с. 4). Зазначений факт також підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень від 23 квітня 2019 року 3 00022689439 (а.с. 6-7). Проте шлюбні стосунки між сторонами не склались та вони фактично припинили шлюбні відносини, мешкають окремо, спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають. Про спір між сторонами щодо місця проживання дитини та розподілу спільного майна на час розгляду справи не заявлено. 05 липня 2001 року Верховною Радою України ратифіковано Угоду між Україною та Турецькою Республікою про правовому допомогу та співробітництво в цивільних справах від 23 листопада 2000 року, яка 02 травня 2004 року набула чинності для України (далі - Угода). Відповідно до статті 1 та 2 Угоди громадяни Договірних Сторін мають право на рівний правовий захист на території другої Договірної Сторони щодо своїх прав та інтересів в цивільних справах так як би вони були громадянами другої Договірної Сторони. Громадяни однієї Договірної Сторони на території другої Договірної Сторони мають право на вільний доступ до суду та інших компетентних органів для подання позовів та захисту своїх прав та інтересів щодо цивільних справ на тих самих умовах, як і громадяни другої Договірної Сторони. Частиною 1 та 2 статті 23 Угоди у справах про розірвання шлюбу та роздільне проживання подружжя, які мають однакове громадянство на день звернення до суду, компетентні органи тієї Договірної Сторони, громадянами якої вони є, будуть компетентними й будуть застосовувати своє законодавство. У справах про розірвання шлюбу та роздільне проживання подружжя, які мають однакове громадянство й проживають на території іншої Договірної Сторони, компетентні органи цієї Договірної Сторони також будуть компетентними вирішувати справу і застосовуватимуть своє законодавство. У випадку, коли один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а інший громадянином другої, розгляд справи про розірвання шлюбу та роздільне проживання подружжя визначатиметься законодавством Договірної Сторони, на території якої вони мають спільне місце проживання. Якщо на момент подання заяви про розірвання шлюбу та роздільне проживання один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - другої Договірної Сторони і один них проживає на території однієї Договірної Сторони, тоді компетентні установи обох Договірних Сторін мають юрисдикцію розглядати справу. У цьому випадку вони застосовують законодавство своєї держави. Позивач є громадянкою України (а.с. 3), а відповідач є громадянином Турецької Республіки (а.с. 12,13). З урахуванням положень Угоди та обставин справи, суд вважає за необхідне при вирішені справи застосувати норми національного законодавства України. Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, при цьому, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 112 Сімейного кодексу України встановлено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В своїй позовній заяві, поданій до суду, позивач просить розірвати шлюб, відповідач в свою чергу, в своїй заяві також не заперечує проти задоволення позову, що є свідченням того, що він також втратив будь-який інтерес до шлюбу з позивачем. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що шлюб сторін носить формальний характер і збереження шлюбу не відповідає інтересам сторін, які не бажають зберегти сім`ю, у зв`язку з чим позов [PERSON] є таким, що підлягає задоволенню. Позивачем при реєстрації шлюбу прізвище не змінювалось. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 768,40 грн.

Outcome: approved