Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

04 грудня 2018 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому вказали, що вони є власниками квартири [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15 вересня 2017 року. У зазначеній квартирі зареєстрована за місцем проживання член сімї колишнього власника квартири [PERSON], [INFO]. При укладанні договору з продавцем було обумовлено питання про зняття з реєстрації [PERSON] та [PERSON] до 01.11.2017, про що зазначено в тексті договору купівлі-продажу квартири від 15.09.2017, але до цього часу [PERSON] цього не зробила. Реєстрація відповідача в квартирі позивачів порушує їх права як власників, тому позивачі звернулися до суду з цим позовом за захистом своїх прав (а.с. 4-7). Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 05.12.2018 позовну заяву [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням було залишено без руху та надано позивачам семиденний строк для виправлення вказаних в ухвалі недоліків (а.с. 18). 13 грудня 2018 року до Рубіжанського міського суду Луганської області надійшла заява [PERSON] з оригіналом квитанції про сплату судового збору (а.с. 21, 22, 23). 18 грудня 2018 року до Рубіжанського міського суду Луганської області надійшла уточнена позовна заява [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с. 24-27). Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 20.12.2018 прийнято дану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у зазначеній цивільній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 30-31). В судове засідання позивачі не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутністю, позовні вимоги підтримують (а.с. 28, 29). Відповідач у судове засідання не зявилася, про день, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, причин неявки не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності та відзиву на позов не надала. Відповідачу були надіслані виклики в судове засідання за адресою, відповідно відомостей загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області, які повернулися до суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 35, 38). Відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через курєрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~131\~ЦПК України\~учасники судового\~процесу зобовязані\~повідомляти суд\~про зміну\~свого місця\~проживання (перебування,\~знаходження)\~або місцезнаходження\~під час\~провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Враховуючи неявку в судове засідання належним чином повідомленого відповідача, відсутності заяви відповідача про розгляд справи без її участі, неповідомлення відповідача про причини неявки до суду, відсутність відзиву відповідача на позов та згоду позивачів на ухвалення заочного рішення у справі, суд вважає за можливе розглядати цивільну справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення по даній справі в порядку ст. ст. 280, 281 ЦПК України. Згідно ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК України,\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи дійшов наступного. Судом встановлено, що позивачі є власниками квартири [ADDRESS] (копія договору купівлі-продажу квартири від 15.09.2017 - а.с. 13-14, копія Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності а.с. 15). З копії договору купівлі-продажу квартири від 15.09.2017 вбачається, що сторони домовилися, що [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], повинні знятися з реєстраційного обліку по вищевказаній адресі у квартирі № 2 зі службовими будівлями у строк до 01 листопада 2017 року (а.с. 14). Згідно довідки Центру надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області № 18003 від 04.09.2018 у квартирі [ADDRESS] зареєстрована: [PERSON] без родинних відносин (а.с. 16). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначенні статтями 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Вбачається, що відповідач є членом сімї колишнього власника квартири [PERSON], яка за її згодою була зареєстрована в квартирі, як член його сімї. Отже, право відповідача на користування спірною квартирою виникло за згодою колишнього власника квартири. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 64 ЖК України до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право члена сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членом сімї якого він є. Із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у члена його сімї. Таким чином, чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особою, яка заселилася до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права особи на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої він вселився, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право особи, яка з його згоди була вселена, на користування житлом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Права відповідача, яка не є співвласником спірної квартири, на користування нею були похідними від прав колишнього власника цієї квартири, а з припиненням її права власності, припинилося і право користування житлом відповідача. Таким чином, позовні вимоги [PERSON],\~[PERSON] до\~[PERSON] про\~визнання особи\~такою,\~що втратила\~право користування\~житловим приміщеннямє обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved