Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

04.06.2018 [PERSON] звернулася до суду з позовом про захист честі, гідності та спростування недостовірної інформації. Позовні вимоги мотивовані тим, що 14.12.2017 відповідачі подали до Миколаївського ВП ГУНП у Львівській області заяву, котра складена 05.12.2017 та ними підписана, крім цього 03.01.2018 відповідач [PERSON] подав до Миколаївського ВП ГУНП у Львівській області заяву від 26.12.2017 та ним підписана. Ознайомившись із вказаними заявами позивачка вважає, що у них викладені неправдиві відомості, які ганьблять її як жінку, матір та особу. Вказує, що у зазначених заявах відповідачі характеризують її як «співмешканку» [PERSON] , вказують на вчинення нею незаконних дій та впливу на невстановлених осіб Миколаївського ВП ГУНП у Львівській області та Миколаївського РС ДМС України у Львівській області. Такі висловлювання на свою адресу вважає образливими та такими, що травмували її як жінку, образили її честь та гідність. Враховуючи наведене просить постановити рішення, яким зобов`язати відповідачів спростувати недостовірну інформацію шляхом подання відповідних заяв на ім`я начальника СВ Миколаївського ВП ГУНП у Львівській облсті до Миколаївського ВП. Ухвалою судді Миколаївського районного суду Львівської області Карбовніка І. М. від 05.06.2018 відкрито провадження у справі. 13.08.2019 суддя Миколаївського районного суду Львівської області Бачун О. І. постановив ухвалу якою задоволив заяву [PERSON] про відвід судді Миколаївського районного суду Львівської області Карбовніка І. М. 14.08.2019 було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, справа передана у провадження судді Головатого А. П. 16.08.2019 суддя Миколаївського районного суду Львівської області Головатий А. П. постановив ухвалу про прийняття заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, розгляд справи вирішив проводити у порядку загального позовного провадження, призначив підготовче судове засідання. 24.05.2020 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання повторно не зявилася, хоча про час та місце такого була належним чином повідомлена, заяв чи клопотань до суду не подавала. 20.10.2020 [PERSON] вкотре подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із продовженням карантину. Суд відхиляє клопотання відповідача [PERSON] про відкладення розгляду справи, вважає таке неаргументованим та таким, що має на меті затягування процесу. Враховуючи наведене, відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України суд приходить до висновку про можливість розгляду справи по суті. Відповідачі відзиву на позовну заяву не подали, строк на подання такого закінчився. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав, просив такі задоволити з підстав викладених у позовній заяві. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 14.12.2017 відповідачі подали до Миколаївського відділення поліції ГУНП у Львівській області заяву, котра складена 05.12.2017 та ними підписана. 03.01.2018 відповідач [PERSON] подав до Миколаївського відділення поліції ГУНП у Львівській області заяву, котра складена 26.12.2017 та ним підписана. Позивачка зазначає, що стилем викладення інформації у вказаних заявах, зокрема висловленням підозр у вчиненні нею незаконних дій пов`язаних із впливом на невстановлених посадових осіб Миколаївського ВП ГУНП у Львівській області та Миколаївського РС ДМС України у Львівській області, вжиттям щодо неї образливого на її думку слова «співмешканка», порушено її немайнові права, а саме - гідність та честь. Вказана інформація не розміщена у відкритому доступі та не є доступною для перегляду необмеженим колом осіб. В той же час, позивачка вважає, що ці висловлювання є недостовірними, негативними та такими, що принижують її честь, гідність і ділову репутацію. Тому просить зобов`язати відповідачів спростувати вказану інформацію в такий самий спосіб, як вона була розповсюджена. Вирішуючи позов суд виходить з наступного. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність (ст.ст. 3, 28, 68). Разом із цим, статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Враховуючи викладене та беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу з іншого боку. Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. За положеннями ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на звернення до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації. Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження. Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Отже, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідачів, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»). Судження це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Особа, яка висловлює не факти, а свої погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. З урахуванням наведених норм матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, належним чином дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що поширена відповідачами інформація про [PERSON] не містить безспірних тверджень про достовірні факти, а основана, на інформації, яка була предметом дослідження. З огляду на співставлення фактів, які мали місце, і стосувалися позивачки, слід зауважити, що джерелом поширеної інформації, є суб`єктивна думка відповідачів, оцінкою певних фактів, які ними було з`ясовано. Стилістика викладеної в заявах відповідачів інформації стосовно [PERSON] , зміст висловів та мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти щодо особи позивачки, відтак оспорювана інформація не порушує особистих немайнових прав позивачки. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що спірні висловлювання відповідачів є лише їх оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню. З огляду на наведене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання розподілу щодо судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, суд виходить з того, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України). З врахуванням безпідставності позовних вимог, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed