Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

02 травня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Колективного підприємства «Полонський завод «Маяк», (далі КП «ПЗ «Маяк») про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказав на те, що з 23.05.2018 року працював водієм вантажного автомобіля КП «ПЗ «Маяк». Наказом директора КП «ПЗ «Маяк» від 18.04.2019 року його було звільнено з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України за прогул у зв`язку з відсутністю 13.04.2019 року на роботі без поважних причин. Вважаючи, що його звільнено незаконно, оскільки прогулу він не вчиняв, а відсутність його на роботі була викликана поважними причинами. При цьому зіслався на те, що являється членом громади церкви Адвентистів сьомого дня, та відповідно до її Божих заповідей відвідує щотижневі суботні служіння, тому при укладенні трудового договору усно попереджав директора підприємства, що в суботні дні не буде виходити на роботу, оскільки віруючим по канонам церкви заборонено працювати у ці дні, на що він погодився. Оскільки в період роботи керівник підприємства відмовився вносити зміни в графік його роботи в суботні дні, чим був обмежений на свободу віросповідання релігії церкви Адвентистів сьомого дня, у тому числі можливості приймати участь в суботніх служіннях, тому його невихід на роботу 13.04.2019 року був вимушеним. Посилаючись на дані обставини, а також на ЗУ «Про свободу совісті та релігійної організації» від 23.04.1991 року (ст.ст1,3) та ст.35 Конституції України, які гарантують право на свободу сповідувати будь-яку релігію ,яке може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей, просив скасувати наказ про його звільнення та поновити на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, компенсацію на відшкодування моральної шкоди та судові витрати. \~ \~ \~ \~Рішенням Полонського районного суду від 25.06.2019 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 18.09.2019 року, у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Ухвалою Верховного суду від 23.01.2020 року рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 25 червня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 18 вересня 2019 року в частині позовних вимог про поновлення на роботі скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Згідно ухвали судді 13.03.2020 року відкрито провадження у даній справі, яке вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження. 15.06.2020 року відповідач подав до суду відзив, у якому зіслався на те, що звільнення позивача було проведено відповідно до закону, оскільки при прийомі на роботу [PERSON] був знайомий зі всіма правилами, графіками змінності, і взяв на себе обов`язок їх неухильно дотримуватися. Також зазначив, що виконання робіт на посаді, яку займав [PERSON] вимагає особливої уваги та зосередженості, що можливе при умові правильного розподілу його робочого часу і відпочинку. Тому заміна на певних змінах позивача іншими водіями з наступним відпрацюванням їх змін позивачем з точки зору безпеки виробництва є неприпустимим. Оскільки в такому разі порушується нормальний баланс робочого часу і відпочинку, що може стати причиною аварії або нещасного випадку на виробництві внаслідок втоми водія, який буде працювати у зміну позивача або ним самим. 18.06.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив в якій він зізслався на те, що керівництво заводу умисно не ознайомлювало його з графіком визначених йому змін, щоб він завчасно міг вирішити керівництвом питання його відсутності у суботній день. В даному судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] завлений позов щодо його незаконного звільнення за вищенаведених обставин підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував з підстав зазначених ним у відзиві обставин. Зокрема зазначив, що позивача за вчинений ним 13.04.2019 року прогул без поважних причин, було звільнено на законних підставах. За умовами роботи водіїв вантажних автомобілів на підприємстві, які являються технологічним транспортом та машинами підвищеної небезпеки. Виходячи із умов роботи та режиму робочого часу і часу відпочинку водіям заборонено без згоди керівника підприємства замінювати один одного, мінятися змінами. Через неявку [PERSON] на роботу на підприємстві було допущено простій закріпленого за ним автомобіля, внаслідок чого підприємством не було перевезено вантажу близько 300т. Заява позивача, на те, що при прийнятті його на роботу між ним та керівником підприємства було досягнуто згоди щодо можливості його невиходу на роботу в суботні дні через релігійні переконання, як члена громади церкви Адвентистів сьомого дня в суботні дні не відповідають дійсності. Він також зазначив, що [PERSON] у червні та липні 2018 року також допускав прогули через неявку на роботу в суботні дні через релігійні переконання, за які наказами №57-к та № 65-к відповідно, був підданий дисциплінарному стягненню у виді догани. В той період посилався що, як віруючий через віросповідання релігії церкві сьомого дня приймав участь в суботніх служіннях. Для вирішення питання щодо його невиходу у робочі дні за період своєї роботи, позивач із письмовою заявою не звертався, а лише звернувся з такою заявою 09.04.2019 року, але не дочекавшись її розгляду 13.04.2019 року без будь-якого попередження, самовільно не вийшов на роботу. З огляду на викладені обставини відповідач вважає, що [PERSON] звільнений на законних підставах так як прогул ним було вчинено без поважних причин. Перевіривши матеріали та дослідивши обставини справи, вислухавши доводи та заперечення сторін, судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини на підставі яких суд виходить з наступного. У справі доведено, що [PERSON] відповідно до запису в трудовій книжці наказом від 23 травня 2018 року №49-к був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів у КП «ПЗ «Маяк» та цього ж дня був ознайомлений з умовами праці, Колективним договором, Правилами внутрішнього трудового розпорядку, затверджених трудовим колективом КП «ПЗ «Маяк» 03 квітня 2017 року, що підтверджується його підписом (а. с. 7, 50-56). Згідно п.5.1 колективного договору КП «ПЗ «Маяк» за 2017-2022 роки, зареєстрованого виконавчим комітетом Понінківської селищної ради 25.04.2017 року, за №12 та затвердженого трудовим колективом КП «ПЗ «Маяк», 03.04.2017 року та доданого до нього Правилами внутрішнього трудового розпорядку (п.5.1.) режим роботи працівникам (водіїв) автогаражу робочий час встановлено у виді змінного графіку при роботі протягом доби, який доводився до їх відома не пізніше одного місяця до введення їх в дію. Відповідно до графіку роботи автогаража підприємства на квітень 2019 року з яким [PERSON] був ознайомлений, що ним не оспорювалось, останній повинен був бути на роботі 13.04.2019 року (субота) з 08год.00хв. до 20год.00хв. Однак у зазначений робочий час на роботі він був відсутній. При з`ясуванні причини його неявки на роботу, [PERSON] повідомив, що така була викликана через його перебування на суботній службі у церкві. Згідно актів та доповідних начальника автогаража Заїки О. М. від 14 квітня 2019 року, головного інженера Хомського М. В. від 15 квітня 2019 року встановлено факт, що позивач 13 квітня 2019 року (субота) був відсутній на роботі в першу зміну протягом робочого часу, а саме з 08:00 години до 20:00 години (а. с. 23-29). У своєму письмовому поясненні на ім`я директора КП «ПЗ «Маяк» від 14.04.2019 року але наданого [PERSON] 17 квітня 2019 року щодо своєї відсутності на роботі 13.04.2019року, зазначив, що цього суботнього дня, як віруючий був присутнім в церкві на служінні. При вирішенні питання щодо звільнення [PERSON] , йому пропонувалась можливість переведення на іншу роботу, на якій він може використовувати свій час для відправлення обряду в суботні дні, однак відмовився. Вважаючи, що [PERSON] 13.04.2019 року був відсутній на роботі без поважних причин 18 квітня 2019 року наказом директора КП «ПЗ «Маяк» №28-к його було звільнено з роботи за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України (а. с. 5). Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового статусу, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. За статтею 35 Конституції України передбачено право кожного на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно зі ст.4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» громадяни України є рівними перед законом і мають рівні права в усіх галузях економічного, політичного, соціального і культурного життя незалежно від виконання конституційних обов`язків. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з ч.1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до пункту 4 частини 1статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. \~ \~ \~ \~За роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України даного в п.24 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада1992 року № 9 прогулом визнається крім іншого, відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення (частина перша статті 147 КЗпП України). З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється законність звільнення, обов`язок доведення правомірності звільнення працівника покладається на роботодавця. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц. Відповідач звільняючи позивача виходив із того, що 13.04.2019 року допустив прогул без поважних причин. Дані обставини в судовому засіданні підтверджено наступними доказами. В судовому засіданні свідок [PERSON] , керівник підприємства показав, що [PERSON] 13.04.2019 року був відсутній на роботі без поважних причин, за що був звільнений за прогул. Він також пояснив, що при укладанні трудового договору з позивачем останній не заявляв щодо його звільнення від роботи в суботні дні по яких він не може працювати через його релігійні переконання. Також зазначив, що виходячи із безперервної роботи підприємства, режиму робочого часу і часу відпочинку водіїв, з метою забезпечення безпеки їх праці, водіям заборонено самовільно без згоди керівника підприємства вирішувати питання щодо заміни один одного, мінятися змінами. У випадку такої заяви від працівника вона не може бути задоволена виходячи із вищенаведених обставин. Також зазначив, шо під час вирішення питання щодо звільнення [PERSON] , йому пропонувалася інша посада де він міг використовувати свободу своїх релігійних переконань, але відмовився. Свідок [PERSON] , завідуючий гаражем підприємства, в судовому засіданні показав, що до нього не надходило повідомлення про звернення позивача до керівника підприємства щодо вирішення питання відносно звільнення його від роботи в суботні дні через релігійні переконання. До ного із таким проханням [PERSON] , як до завідуючого гаража також не звертався. Те, що на протязі періоду з травня 2018 по день його звільнення 13.04.2019 року він нібито домовлявся з водіями, які підміняли його в суботні дні, йому не було відомо. Так як у суботні дні не працював. Такі ж відомості до нього не надходили після виходу на роботу. За даний період шляхові путівки виписувались лише на ім`я [PERSON] і на його ім`я вівся облік робочого часу. Аналогічні обставини підтвердили свідки [PERSON] , [PERSON] , які на той час працювали майстрами підприємства, у тому числі і в суботні дні. Крім того, із досліджених в судовому засіданні табелів робочого часу у справі доведено, що [PERSON] за період роботи з травня 2018 року, крім вчинених ним у червні та липні 2018 року прогулів до 13 квітня 2019 року був на роботі і працював, в тому числі і в суботні дні згідно встановленого щомісячного графіку, який затверджувався директором. В матеріалах справи відсутні дані котрі б свідчили, що при його ознайомленні із змінним графіком роботи він висловлював зауваження, заперечення або прохання щодо його зміни, в тому числі і щодо його роботи в суботні дні. Аналогічні обставини випливають із досліджених копій змінних графіків роботи [PERSON] за вищезгаданий період. Із них не вбачається, що відносно [PERSON] застосовувався інший режим роботи по змінному графіку та умови праці, які б свідчили про їх істотність . З приводу наведених обставин [PERSON] будь-яких заперечень не виловлював, а для їх спростування будь-яких належних та допустимих доказів, котрі б з достовірністю спростовували заперечення відповідача суду не надав. Не заслуговують на увагу доводи позивача і про те, що фактично він був звільнений у зв`язку з його релігійними переконаннями, зіславшись на ЗУ «Про свободу совісті та релігійної організації» від 23.04.1991 року (ст.ст1,3) та ст.35 Конституції України, які не передбачають обмежень права кожного на свободу світогляду і віросповідання. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» громадяни України є рівними перед законом і мають рівні права в усіх галузях економічного, політичного, соціального і культурного життя незалежно від виконання конституційних обов`язків. Уклавши з підприємством трудовий договір [PERSON] відповідно до ст.139 КЗпП України зобов`язувався працювати чесно і сумлінно, точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів щодо охорони праці, дбайливо ставитися до майна власника з яким укладено трудовий договір. Відповідно до ст.30 КЗпП України працівник повинен виконувати доручену роботу особисто і не має право передоручати її виконання іншим особам, за винятком випадків передбачених законодавством. Виходячи аналізу даної норми укладений працівником трудовий договір носить для нього особистий характер. У зв`язку з цим без згоди власника або уповноваженого ним органу працівники не мають права підмінювати і заміщати один одного, мінятися змінами, вихідними днями. Це не виключає можливості здійснення таких заходів, однак лише в межах відносин кожного із працівників з власником або уповноваженим ним органом. Проте взяті на себе обов`язки чесно і сумлінно їх не виконував, внаслідок чого допускав порушення трудової дисципліни, зокрема прогули (червень, липень 2018 та 13.04.2019 року) без поважних причин. Якщо взяти до уваги доводи позивача, обставини та причини за яких він був відсутній на роботі, дають суду підстави для висновку, що він їх виконував не чесно і несумлінно, оскільки здійснював їх без погодження власника відповідного до встановленого на підприємстві порядку. Більше того з матеріалів справи вбачається, що у своїх письмових поясненнях відносно причин допущених ним прогулів (червень, липень 2018 та 13.04.2019 року) у яких він крім іншого фактично зазначав з метою уникнення в майбутньому аналогічних порушень висловив прохання вирішити питання щодо його звільнення від роботи в суботні дні. Однак вирішенням даного питання не цікавився. Проте із заявою у встановленому законом порядку для вирішення даного питання він звернувся лише 09.04.2019 року. Не дочекавшись результату її вирішення 13.04.2019 року допустив черговий прогул. Суд також виходить із того, що законодавством не визначено перелік обставин за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому вирішуючи питання щодо поважності причин відсутності на роботі позивача за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, суд виходить з конкретних обставин справи. Фактичні обставини та дослідженні у справі докази в даному конкретному випадку за яких [PERSON] був звільнений за неявку на роботі , не дають суду підстав дійти висновку, що вони були викликані поважними причинами. Відсутність на роботі з підстав прийняття участі у релігійних обрядах не може бути поважною причиною нез`явлення на роботу. Звільнення позивача жодним чином жодним чином не призвело до порушення його права на свободу совісті та віросповідання, права на працю, оскільки рішення керівника підприємства про звільнення було зумовлено саме відсутністю [PERSON] на роботі без поважних причин, а не у зв`язку з релігійними віруваннями [PERSON] , чи його приналежності до тієї чи іншої релігійної концесії, здійснення ним релігійних обрядів. Враховуючи характер допущеного позивачем порушення трудової дисципліни- прогулу та обставин за яких його було допущено, а також того, що [PERSON] на протязі року раніше притягувався до вчинення 13.04.2019 року прогулу допускав і раніше прогули, зокрема 09.06.2018 року та 09.07.2018року, за які йому було оголошено догани, не були зняті, тому у відповідача були підстави для його звільнення за прогул. При цьому підприємством було дотримано порядок звільнення працівника, факт порушення зафіксовано належним чином, від позивача було відібрано пояснення щодо причин відсутності на роботі, надано оцінку його попередній роботі, зокрема, враховано притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за неналежне виконання трудових обов`язків 20.03.2019 року. Твердження [PERSON] про те, що при його прийнятті на роботу між ним та роботодавцем було досягнуто згоди щодо можливості невиходу його на роботу під час проведення релігійних обрядів у суботні дні, в судовому засіданні не було доведено. В матеріалах справи відсутні такі дані, що ним заявлялося таке попередження. Звільнення позивача жодним чином не призвело до порушення його права на свободу совісті та віросповідання, права на працю, оскільки рішення керівника підприємства про звільнення було зумовлено саме відсутністю працівника на роботі без поважних причин, а не у зв`язку з релігійними віруваннями [PERSON] , чи його приналежності до тієї чи іншої релігійної концесії, здійснення ним релігійних обрядів. Виходячи із наведеного та приймаючи до уваги обставини за яких ним було допущено прогул, тобто його неявка на роботу 13.04.2019 року була викликана поважними причинами, тому підстав для задоволення позову суд не знаходить.

Outcome: dismissed