Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

03.06.2019 року позивач звернулась до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , та зобов`язати третю особу зняти з місця проживання відповідача за вказаною адресою. В обгрунтування вказаних вимог посилається на наступне. Позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . У вказаному домоволодінні зареєстровані наступні особи: позивач, відповідач, [PERSON] та [PERSON] Однак, відповідач не проживає у вказаному домоволодінні вже понад 25 років, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, не цікавиться спірним будинком. Факт реєстрації відповідача у домоволодінні позивача перешкоджає їй як власнику розпоряджатись своїм майном, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Представником третьої особи надано до суду пояснення, в яких він просить розглянути справу без участі представника, та зазначив, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням буде достатньо для зняття з реєстрації особи за відповідною адресою, та додаткового зобов`язання в резолютивній частині рішення щодо відповідного суб`єкта реєстраційних дій не потрібно. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала, та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином, в тому числі і на сайті судової влади України. Представник третьої особи просить розглянути справу за його відсутності. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі учасників судового розгляду в заочному провадженні за згодою позивача та за наявними в справі доказами. 03.06.2019 року вказана позовна заява надійшла до суду та розподілена судді Зуб Г.А. Ухвалою судді від 05.06.2019 року було прийнято до розгляду дану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 31.07.2019 року було закрито підготовче провадження по справі, та справу призначено до судового розгляду по суті. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . У спірному домоволодінні зареєстрований відповідач, що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 13.05.2019 року. Відповідач протягом 25 років не проживає у спірному домоволодінні, що підтверджується наданим до суду актом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що відповідач дійсно не мешкає у спірному домоволодінні, та його місцезнаходження невідоме. Вказаний факт реєстрації відповідача у вказаному домоволодінні порушує права позивача як власника, та змушує нести додаткові витрати, тому вона звернулась до суду за захистом своїх прав. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вини проживають, що свідчить суттєву відмінність їхнього правового статусу від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема право розпорядження цим майном. Разом із тим, цим особам належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обмеження (втрату) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб. За змістом статтей 71 , 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом. Як роз`яснено у п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР ), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Таким чином, встановивши, що відповідач дійсно не проживає у спірному домоволодінні протягом багатьох років, оплату комунальних послуг не здійснює, та доказів того, що створені перешкоди для вселення відповідача у вказане домоволодіння протягом останнього року матеріали справи також не містять, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково, а саме визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщення, а в іншій частині позову про зобов`язання третьої особи зняття відповідача з місця реєстрації, суд вважає за доцільне відмовити, оскільки зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення (припинення) права власності або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (стаття 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»), та не відноситься до повноважень суду. Крім того, вказана позовна вимога пред`явлена до суб`єкта владних повноважень, який є третьою особою по справі, а не відповідачем.. Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial