Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

03.10.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив ухвалити рішення про стягнення з відповідача 21 950,00 доларів США боргу за договором позики, а також судових витрат. Свої вимоги мотивує тим, що 05.12.15р. між ним та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів на суму 10 000 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на день звернення до суду становило 260 000 грн. На підтвердження позики, [PERSON] надав боргову розписку. Договір було укладено строком на три місяці до 06.03.2016 року. Також останній зобов'язався сплачувати відсотки за користування сумою позики в сумі 650 доларів США щомісячно. Крім того, 21.01.2016 року він надав [PERSON] ще одну позику в сумі 7 000 доларів США, що в еквіваленті становить 182 000 грн., на підтвердження чого відповідач надав розписку, зобов'язався повернути кошти до 22.07.2016 року із сплатою відсотків в сумі 500 доларів США щомісячно. Однак, в зазначені терміни і до теперішнього часу [PERSON] не повернув суму позики з обумовленими відсотками, жодним чином не реагує на численні прохання про повернення позики. Натомість, 25.03.2016р. відповідач у присутності свого батька, а також двох не відомих позивачу осіб, заявив про те, що кошти повертати він наміру не має . Таким чином позивач просить стягнути з відповідача суму позики за весь період користування грошима в загальному розмірі 21 950 доларів США, що в еквіваленті становить 570 700 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надавши пояснення, аналогічні викладеним в заяві та додатково пояснила, що відповідачем на день розгляду справи борг не повернений. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявився, про причини неявки суду не повідомив. Частиною 1 ст. 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. Між тим, як зазначає у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини , кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов»язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватись належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов»язки. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачу було відомо про розгляд справи судом, що стверджується поштовими повідомлення про отримання кореспонденції. Ухилення від участі у судових засіданнях суд розцінює як обраний відповідачем спосіб захисту своїх прав та зловживання процесуальними правами, передбаченими для сторони ЦПК України. Крім того, в процесі розгляду справи за клопотанням сторони відповідача по справі призначалась почеркознавча експертиза, оскільки [PERSON] зазначав, що підпис в розписках від 05.12.2015 року та 21.01.2016 року виконаний не ним. Проте відповідач не виконав покладений на нього обовязок по оплаті вартості експертизи, крім неодноразово не зявлявся на виклики суду для виконання клопотання експерта по представленню зразків почерку. Внаслідок чого експертиза не була виконана, а матеріали справи повернуті на адресу суду. Наведені вище обставини свідчать, на думку суду, про зловживання відповідачем своїми процесуальними правами, що спрямовані на штучне затягування судового розгляду. Оскільки в ході судового розгляду були заслухані пояснення представника позивача, досліджені всі надані письмові докази, суд вважає за можливе завершення розгляду справи у відсутності відповідача та його представника. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено судом, 05.12.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів на суму 10 000,00 доларів США, на підтвердження чого [PERSON] надав боргову розписку. Згідно укладеного договору, останній зобов'язався повернути позивачу суму боргу в строк до 06.03.2016 року. Також відповідач зобов'язався сплачувати відсотки за користування позикою в сумі 650 доларів США щомісячно. Крім того, 21.01.2016 року між сторонами укладено ще один договір позики грошових коштів в сумі 7000,00 доларів США, на строк шість місяців до 22.07.2016 року із сплатою відсотків за користування сумою позики в сумі 500 доларів США щомісячно. Даний факт стверджується власноручно написаною розпискою відповідача. Також встановлено, що на даний час відповідач [PERSON] своїх зобовязань не виконав, отримані кошти з відсотками позивачу не повернув. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Стаття 1047 даного кодексу передбачає, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. У відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Слід також відзначити, що при розгляді справи № 6-63 цс 13 Верховний Суд України 18 вересня 2013 року зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача боргу в розмірі 21950 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти станом на день звернення до суду становить 570700 грн. є підставними та обґрунтованими і підлягають до задоволення. В силу ст. 141 ЦПК України, з відповідача також підлягає до стягнення судовий збір з врахуванням сплачених коштів позивачем за подання позовної заяви.

Outcome: approved