Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

04.03.2019 року позивач [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова з позовною заявою до [PERSON] , з участю третьої особи: Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та вселення, в якій просить суд ухвалити рішення, яким зобов`язати [PERSON] не чинити їй та їх спільній дитині - [PERSON] , [INFO] перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] , надати їй ключі від вхідних дверей даної квартири, не змінювати замки від вхідних дверей без її відома, дати дозвіл для зняття із реєстрації їхнього сина [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та реєстрації його в даній квартирі, а також просить судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 24.10.2008 року по 30.11.2012 року вона перебувала у шлюбі із відповідачем. Шлюб був розірваний рішенням Золочівського районного суду Львівської області. Від даного шлюбу в них народився син - [PERSON] , [INFO] . 02.05.2018 року відповідач зі згоди органу опіки та піклування в особі Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради подарував їхньому сину - [PERSON] 1/3 частку квартири, що знаходиться в [ADDRESS] , під час укладення договору дарування вона діяла від імені дитини. Таким чином, їх малолітній син [PERSON] є співвласником вищевказаної квартири і має повне право нею користуватися та там проживати. Оскільки їх син [PERSON] є ще малолітнім то вона як його мати є його законним представником і теж маж право користуватися даною квартирою нарівні з дитиною, яку вона утримує. Однак відповідач чинить їм перешкоди в користування даною квартирою, вчиняє конфлікти, сварки, погрожує їм. Відповідач не дає ні їй, ні дитині ключів від вхідних дверей квартири. Перешкодами в користуванні жилим приміщенням та вселенню є також і те, що відповідач як батько їхньої малолітньої дитини відмовляється надавати дозвіл на зняття з реєстрації їхнього сина, який на даний час зареєстрований в будинку її матері, [PERSON] в [ADDRESS] та зареєструвати у вищевказаній квартирі, що в [ADDRESS] . Через вищевказані перешкоди, які чинить їм відповідач у користуванні житлом, вона разом із сином [PERSON] змушені проживати в будинку її матері - [PERSON] , де немає для дитини належних умов для проживання. Відтак, з метою захисту порушених прав, позивач вимушений звернутися до суду та просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Просять позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов заперечили з підстав, викладених в письмовому відзиві, долученому до матеріалів справи. Просили відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи [PERSON] у попередньому судовому засіданні щодо вселення малолітнього [PERSON] не заперечував, а щодо вселення матері [PERSON] поклався на розгляд суду. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.10.2008 року. 30 листопада 2012 року рішенням Золочівського районного суду Львівської області розірвано шлюб між сторонами. Від даного шлюбу в них народився син - [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 14 березня 2009 року, виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №1481. 02.05.2018 року відповідач зі згоди органу опіки та піклування в особі Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради подарував - [PERSON] 1/3 частку квартири, що знаходиться в [ADDRESS] , що стверджується договором дарування від 02.05.2018 року та зареєстрованому в реєстрі за №3-205, засвідчений державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Спільник З.В., під час укладення договору дарування позивач діяла як законний представник дитини. Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки №514, виданої ЛКП «Північне-411» у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] проживає власник - [PERSON] . Згідно технічного паспорту, виданого Львівським обласним бюро технічної інвентаризації, квартира [ADDRESS] складається з 1-єї кімнати, житловою площею 14,7 кв.м., загальною площею 30,4 кв.м. Відповідно до витягу №122517808 від 02.05.2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] , [INFO] належить 1/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Відтак, малолітньому [PERSON] належить на праві приватної спільної часткової власності 1/3 квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №122517808 від 02.05.2018 року. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до висновків Верховного Суду України викладених у постанові від 16 січня 2012 р. у справі № 6-57цс11 - у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідач чинить перешкоди в користування даною квартирою, вчиняє конфлікти, сварки, погрожує. Відповідач не дає ні позивачу, ні дитині ключів від вхідних дверей квартири. Так, відповідно до вимог ст. 1 ЖК України громадяни України мають право на житло. Відповідно до вимог ст. 9 ч. 4 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 64 ч. 2 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вимог ст. 383 ч. 1 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Дитина на даний час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов виявлено, що за даною адресою знаходиться житловий будинок, загальна площа якого 57.9 кв.м, у ньому проживає четверо осіб та даний житловий будинок потребує поточного ремонту, також зазначено, що дитина перебуває повністю на утриманні матері, що стверджується актом від 16.05.2019 року Словітської сільської ради. Враховуючи положення ч. l ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч.7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Також в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є рідною сестрою відповідача пояснила, що позивач ніколи не проживала у спірній квартирі, частину якої відповідач подарував синові у зв`язку із боргом по сплаті аліментів. Зазначає, що у сторін по справі постійно виникали сварки, після одруження вони проживали в тітки позивача, позивач не дозволяла бачитися відповідачеві з дитиною, також зазначає, що відповідач жив у неї, а у спірній квартирі проживали особи, які орендували житло. Свідок [PERSON] , яка є подругою, сусідкою та кумою позивача у судовому засіданні пояснила, що батько не з`являється до дитини, зловживає алкогольними напоями та зазначає, що за місцем проживання в селі дитині важко перебувати. Свідок [PERSON] , яка працювала разом із сторонами по справі у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] проявляє агресію до позивача та сина, зазначає, що дитині краще проживати з мамою та батьком, відповідач від дитини не відмовляється, але нічого не робить для зближення. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] якому належить 1/3 частки квартири [ADDRESS] має право користуватися вищеназваною квартирою, а оскільки він є малолітньою дитиною, не може самостійно обирати місце свого проживання та проживає зі свою матір`ю та перебуває повністю на її утриманні, в інтересах дитини, суд приходить висновку про достатність правових підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Крім того, в силу дії ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача підлягає розмір судових витрат, сплачених позивачем при зверненні з позовною заявою до суду. У зв`язку з наведеним, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 768,40 грн. судового збору.

Outcome: approved