Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

04.03.2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], в якому просила суд визнати недійсним рішення 15 сесії 4 скликання Нововоронцовської селищної ради № 391 від 17 травня 2005 року в частині затвердження технічної документації зі складання державних актів на право власності на земельні ділянки [PERSON] та передачі у її власність земельної ділянки площею 0,0829 га., визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], що виданий [PERSON] та скасувати запис про реєстрацію в Поземельній книзі від 07 листопада 2012 року реєстровий № [NUMBER], зобов'язати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом перенесення паркану (огорожі) встановлений на земельній ділянці позивача, а також стягнути судові витрати. В обґрунтування позову посилалася на те, що згідно рішенням Нововоронцовського районного суду від 23.10.2013 року справа № 660/1395/13-ц та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.02.2014 року вона є власником частини земельної ділянки цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд розташованої за адресою [ADDRESS]. Власником суміжної земельної ділянки по [ADDRESS], є відповідач [PERSON], яка 17.10.2012 року отримала дану земельну ділянку в спадок після смерті [PERSON] З моменту отримання земельної ділянки [PERSON] встановила паркан таким чином, що межа, по якій його встановлено, проходить по стінці будинку Позивача та відповідно до генерального плану забудови житлового будинку по [ADDRESS], самовільно захопивши 1 м., земельної ділянки [PERSON], чим [PERSON] унеможливила обслуговування зовнішньої стіни її житлового будинку. Відповідно до Архівного витягу від 12.02.2014 року № 01-54/Р-07 Рішенням Нововоронцовської селищної ради від 17.05.2005 року за № 391 було затверджено технічну документацію зі складання державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам, в т.ч. й [PERSON], для обслуговування житлових будинків та господарських споруд, для індивідуального садівництва, ведення особистого господарства та передано у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків та господарських споруд, для індивідуального садівництва, ведення особистого господарства жителям смт. Нововоронцовка згідно додатку та видано державні акти на право власності на земельні ділянки в т.ч. й [PERSON] загальною площею 0,0829 га., місце розташування земельної ділянки [ADDRESS]. Однак дане рішення в частині затвердження технічної документації зі складання державних актів на право власності на земельні ділянки та видачі державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] загальною площею 0,0829 га., місце розташування земельної ділянки: [ADDRESS], прийнято незаконно. Оскільки згідно рішення Нововоронцовської селищної ради від 19.11.2003 року №112 надано у власність [PERSON] земельну ділянку площею лише 0,07 га. Однак технічну документацію затверджено на 0,0839 га. Також 19.12.2013 року комісією Нововоронцовської селищної ради щодо встановлення меж між Земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] було підтверджено помилковість затвердження межі між сусідами. Вищезазначений факт до того ж був підтверджений відповідним висновком експерта. В судове засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені в позові. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали і просили застосувати строк позовної давності оскільки спірне рішення Нововоронцовської селищної ради видано 17.05.2005 року. Крім того вказували що в обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що рішення Новоронцовської селищної ради № 391 від 17 травня 2005 року та державний акт на власності на земельну ділянку серії [NUMBER], було видано на підставі визначеного рішення Нововоронцовської селищної ради не відповідають рішенню виконавчого комітету Нововоронцовської селищної ради народних депутатів від 23.09.1982 року № 99/16. Однак не наводиться жодної норми, яку порушив орган місцевого самоврядування під час прийняття рішення, з огляду на це незрозуміло в чому полягає його незаконність прийнятого рішення. Висновок експерта ґрунтується на рішенні Нововоронцовської селищної ради народних депутатів Нововоронцовського району від 23.09.1982 року № 99/16. Тобто експертом не досліджувалося питання, чи входить до складу належної їй земельної ділянки, частина земельної ділянки позивачки. Посилання позивачки на той факт, що оскаржуване рішення Нововоронцовської селищної ради не відповідає генеральному плану 1983 року та нормам ДБН, також не може бути підставою для визнання недійсним цього рішення. В даному випадку, наявність порушення вимог ДБН є підставою для заявлення позивачем позову про встановлення сервітуту щодо належної їй частини земельної ділянки необхідної для обслуговування належного позивачці частини житлового будинку. Проте навіть і таку вимогу можна заявляти лише у випадках, коли будуть надані докази того, що вона чинить перешкоди позивачу у користуванні належним ним майном. Такі перешкоди відсутні, оскільки позивачка має змогу обслуговувати будинок повністю. Жодних заборів між домоволодіннями немає. Представник Нововоронцовської селищної ради Солянко А.О. позов не визнав, пояснивши що селищна рада діяла відповідно до вимог чинного законодавства. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явились були повідомлені належним чином. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно статей 1,12 Закону України «Про планування і забудову територій» (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, яка визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту. Генеральним планом населеного пункту визначаються: потребу в територіях для забудови та іншого використання; у зміні межі населеного пункту, черговість і пріоритетність забудови та іншого використання територій; межі функціональних зон, пріоритетні та допустимі види використання та забудови територій; планувальна структура та просторова композиція забудови населеного пункту, тощо. Відповідно до ст. 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови. За змістом ст. 116 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), громадяни та юридичні особи набували права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. З викладених положень законів вбачається, що органи місцевого самоврядування є представницькими органами і зобов'язані діяти у інтересах громади та у відповідності до закону. Будь-які виключення з цього є неприпустимими. Натомість Нововоронцовська селищна рада не забезпечила дотримання генерального плану та законів. Як вбачається з матеріалів справи виконавчим комітетом Нововоронцовської селищної ради рішення №112 про приватизацію присадибних ділянок [PERSON] було безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,07 га. для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Державний акт на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] виданий 04 липня 2005 року, відповідно до рішення Нововоронцовської селищної ради № 391 від 17.05.2005 року, на ім'я - [PERSON], вже розміром 0,0829 га. [INFO] [PERSON] померла, і після її смерті за заявою [PERSON], заведено спадкову справу №21/2012 Нововоронцовською державною нотаріальною конторою. Із висновків судово будевельно-технічної експертизи №16 вбачається, що площа 80,0 кв.м. земельної ділянки знаходиться за межами земельної ділянки площею 1358,0 кв.м. згідно державного акту на право власності на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] за адресою [ADDRESS], але яка була надана згідно рішення №99/16 від 23.09.1982 року, та копії генерального плану на відвід земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], згідно рішення Нововоронцовського виконкому районної ради від 18 січня 1983 року №39/02. Допитаний експерт в судовому засіданні підтвердила не відповідність меж спірної земельної ділянки вимогам генерального плану забудови смт.Нововоронцовка. З огляду на викладені положення законів і встановлених обставин вочевидь вбачається, що Нововоронцовською селищною радою не забезпечено виконання чинного законодавства та не дотримано вимоги генерального плану при вирішенні питання про виділення спірної земельної ділянки. Всупереч положенням ст.ст. 59-60 ЦПК України Нововоронцовською селищною радою суду не надано належних і переконливих доказів відповідності відведення спірної земельної ділянки генеральному плану смт.Нововоронцовка. Враховуючи викладене, і у відповідності до ст.ст. 16, 22 ЦК України рішення селищної ради про передачу земельної ділянки [PERSON] слід визнати незаконним і скасувати. У зв'язку з цим державний акт про право власності на земельну ділянку слід визнати недійсним. Що стосується позовних вимог щодо перешкод в користуванні земельною ділянкою то тут вони не підлягають задоволенню оскільки будь яких фактичних доказів їх наявності не було надано, що підтверджується як поясненнями представника позивача так і поясненнями відповідача [PERSON] Відповідач [PERSON] подала суду письмові заперечення з проханням застосувати строк позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст.261 ЦК України). Втім суд вважає, що позивач не пропустив строк позовної давності. Так [PERSON] згідно рішення Нововоронцовського районного суду від 23.10.2013 року щодо розподілу майна стала фактичним власником суміжної земельної ділянки отже із цього часу позивачу стало відомо про вищезазначені обставини. Згідно ч. 1, п.2 ч. 3 ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, витрати на правову допомогу. Відповідно до ч.1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже у відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідачів у рівних частинах підлягають стягненню судові витрати - судовий збір розмірі 243,60 грн., витрати за проведення експертизи - 2500 грн. та виклик експерту 400 грн. - всього 3143,60 грн. Що стосується стягнення судових витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, в розмірі 3000 грн., то суд вважає, що в цій частині позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ч.1,2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги; граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Особу, яка надає правову допомогу, згідно положень ч.1 ст.47 ЦПК України, віднесено до інших учасників цивільного процесу, крім осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. До матеріалів справи додана довіреність від 27.09.2013 року якою передбачено, що довіритель доручає [PERSON] представлення та захист своїх прав, зокрема в судах. Як вбачається з матеріалів справи, договір між [PERSON] та [PERSON] від 17 січня 2014 року містить перелік послуг, які можуть бути надані однією стороною другій, але не містить домовленості щодо оцінки кожного виду послуги з зазначенням вартості одиниці кожного виду послуги. У матеріалах справи відсутні докази надання конкретних видів послуг та їх вартості, зокрема відсутній акт про виконання робіт-послуг. Відповідно до ч.1 ст.38 ЦПК України сторона, третя особа, особа, яка відповідно до закону захищає права, свободи чи інтереси інших осіб, а також заявники та інші заінтересовані особи в справах окремого провадження (крім справ про усиновлення) можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] представляв інтереси позивача [PERSON] в суді на підставі довіреності. Відповідно до ч.1,2 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги; така особа має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні; така особа допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Відповідно до п. 11 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України, від 12.06.2009, № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником, і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в частині другій статті 56 ЦПК. [PERSON] фактично приймав участь при розгляді цієї справи в якості представника, вартість послуг якого відповідно до чинного законодавства не можуть бути стягнені з другої сторони у справі.

Outcome: partial