Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

04 грудня 2020 року до Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] , за участю заінтересованої особи Вінницького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Хмельницький), із заявою про оголошення [PERSON] померлим, оскільки місце його перебування з квітня 2001 року не відоме. Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 16 травня 2003 року [PERSON] був визнаний безвісно відсутнім. Згідно з актом про відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні, від 29 вересня 2020 року, який складений мешканцями сусідніх будинків, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не проживає з 1999 року по даний час. [PERSON] є рідною донькою [PERSON] , визнання особи померлою необхідне у зв`язку із реалізацією свого права на спадкування після смерті батька та дідуся [PERSON] , який помер [INFO] . Враховуючи вищевикладене, заявник просить оголосити померлим [PERSON] , [INFO] , який народився у м. Вінниці та проживав по [ADDRESS] . У судовому засіданні представник заявника [PERSON] адвокат Усов Ю.В. вимоги заяви підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених в ній (а.с.16-18). Додатково суду пояснив, що фактичною підставою для звернення до суду із заявою є необхідність розпочати процедуру спадкування за законом щодо рухомого майна, перелік та вартість якого не визначено. Раніше у судовому засіданні зазначив, що оголошення померлим [PERSON] необхідно заявниці для отримання диплому в Італії. Представник заінтересованої особи Вінницького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Хмельницький) Масна О.В. у судове засідання не з`явилась, однак надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність у зв`язку із прийомом громадян, не заперечує проти вирішення справи на розсуд суду (а.с.27). Згідно з ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Заінтересована особа [PERSON] та його представник адвокат Гунько О.А. заперечили щодо задоволення заяви та оголошення [PERSON] померлим, оскільки той 2006 році зателефонував на стаціонарний телефон йому. У телефонній розмові [PERSON] запитав, як батьки, чи здорові родичі, сказав, що проживає за кордоном та повертатися до України не планує. Про своє місцезнаходження повідомляти [PERSON] не хотів, свої контакти не залишив. Підтвердили, що з 1999 року [PERSON] не проживає по [ADDRESS] , так як з того часу [PERSON] проживав з батьками за адресою: [ADDRESS] у зв`язку із розірванням шлюбу, тобто за місцем реєстрації. До правоохоронних органів він як брат, а також батьки про оголошення його розшуку не зверталися, так як впевнені, що [PERSON] живий та працює за кордоном. На обліку у психлікарні, наркодиспансері не перебував. Йому телефонувала мати заявниці та просила підтримати їх заяву про оголошення [PERSON] померлим, оскільки це необхідно доньці для отримання диплому про завершення навчання в Італії. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] у м. Норильськ, Красноярського краю, Російська Федерація, народилась заявник [PERSON] графі «батько» свідоцтва про її народження серії [NUMBER] від 15 січня 1994 року зазначений [PERSON] , а у графі «мати» - [PERSON] (а.с.3). 16 травня 2003 року Староміським районним судом м. Вінниці заяву [PERSON] в інтересах [PERSON] про визнання безвісно відсутнім задоволено, визнано безвісно відсутнім [PERSON] , [INFO] , який народився в м. Вінниці та проживав по [ADDRESS] . Рішення суду набрало законної сили 17 червня 2003 року (а.с.20). У вказаному рішення судом встановлено факт, що станом на день ухвалення рішення (16 травня 2003 року) [PERSON] був відсутній за останнім відомим місцем проживання більше двох років, а саме з квітня 2001 року. Заявник [PERSON] (мати [PERSON] ) в особі представника [PERSON] просили суд визнати [PERSON] безвісно відсутнім для оформлення виїзних документів за кордон неповнолітній дитині - [PERSON] , яка є заявником у даній справі. Судом взято до уваги покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до акту про відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні, №б/н від 29 вересня 2020 року, мешканці будинків №17 , 23 та [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] засвідчили факт, що [PERSON] не проживає з 1999 року за адресою [ADDRESS] (а.с.5). Згідно з карткою прописки, [PERSON] з 26.11.1997 року зареєстрований за адресою [ADDRESS] , з 25.09.1997 прийнятий на облік як військовозобов`язаний. У судовому засіданні також були допитані свідки. Так, свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що особисто не був знайомий з [PERSON] , але у 1993 році його бачив. Знає, що виїхали на північ із дружиною [PERSON] , а потім повернулися до Вінниці, У подальшому [PERSON] зник. Свідок [PERSON] суду пояснила, що у 1993 році [PERSON] із [PERSON] поїхали на північ, повернулися у 1997-1998 роках у Вінницю. З 1999 року [PERSON] не бачила. Вказана інформація їй відома зі слів сусідів. Свідок [PERSON] суду пояснила, що товаришує із сім`єю [PERSON] з 1989 року. На весіллі заявниці [PERSON] у 1999 році останній раз бачила її батька [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила, що її донька [PERSON] та зять [PERSON] поїхали проживати на північ, повернулися до Вінниці у 1997-1998 роках. Наприкінці 1999 року [PERSON] зник, його ніхто не бачив, ні рідні, ні близькі. Його пошуки не дали позитивного результату. Його місце перебування невідоме з 1999 року. Разом із тим зі змісту свідоцтва про розірвання шлюбу, наданого представником заявника, вбачається, що 13 серпня 2001 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що складено відповідний актовий запис №1069 (а.с.19). У матеріалах справи міститься також заява [PERSON] від 20 серпня 2018 року до уповноважених органів нотаріату України, яким остання приймає належну їй спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та постійно проживав на території України за адресою: [ADDRESS] . Просить видати свідоцтво про право власності на спадщину (а.с.21). Відповідно до витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі, приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. зареєстровано спадкову справу №32/18 після померлого [PERSON] (а.с.22). Вказані документи були надані суду разом із уточненою заявою, в якій представник заявника зазначив, що оголошення померлим батька заявниці [PERSON] необхідно для прийняття спадщини після померлого діда [PERSON] , а також для прийняття спадщини після самого батька (рухоме майно). При цьому, їй не відомо, чи зверталися інші особи із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.17). Разом із тим, 26 жовтня 2020 року Вінницьким міським судом Вінницької області ухвалено заочне рішення у цивільній справі №127/18405/20 за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. Справу розглянуто у відсутність відповідача та заявника у даній справі [PERSON] , яка заяву про перегляд заочного рішення суду не подавала. Рішення суду набрало законної сили 03 грудня 2020 року. Вказаним рішенням вирішено питання про прийняття спадщини після померлого [PERSON] , про необхідність прийняття спадщини за яким заявник [PERSON] заявила у заяві, яка є предметом розгляду у даній цивільній справі. Зокрема, визнано право власності по 1/4 частці будинку, земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , грошових вкладів з нарахованими відсотками та компенсаціями, що зберігаються в ПАТ КБ «ПриватБанк» на депозитних рахунках за позивачами [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 46 Цивільного кодексу України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку - протягом шести місяців. Статтею 47 ЦК України визначено, що правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті. Оголошення громадянина померлим має своїм призначенням усунення невизначеності, яка склалася у правовідносинах за участю особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої невідоме. Рішення про оголошення фізичної особи померлою може бути прийняте судом за наявності таких підстав: 1) відсутність особи в місці її постійного проживання; 2) відсутність відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона зникла безвісті за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців; 3) неможливість одержання відомостей про місце перебування особи, незважаючи на вжиті заходи. Особливістю цієї категорії справ, є те, що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи. У відповідності до пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» громадянин може бути оголошений в судовому порядку померлим у разі встановлення обставин, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина, коли немає доказів про факт його смерті. У цих справах суд визнає днем смерті громадянина, оголошеного померлим, день його гаданої смерті, якщо він пропав без вісті за обставин, які загрожували смертю або давали підстави припускати його загибель від певного нещасного випадку, а в інших випадках днем смерті вважається день набрання законної сили рішення суду про оголошення громадянина померлим. Згідно з частиною першою статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. Системний аналіз вказаних норм дозволяє дійти висновку, що сама по собі відсутність відомостей про місце перебування фізичної особи протягом трьох років у місці її постійного проживання не може бути підставою для оголошення цієї фізичної особи померлою. Суд повинен мати достатні належні та допустимі докази для встановлення обставин, на підставі яких можливо зробити вірогідне припущення про смерть громадянина. При цьому на наявність права, а не обов`язку суду оголосити фізичну особу померлою за умови відсутності у місці її постійного проживання відомостей про місце її перебування протягом трьох років прямо вказує зміст частини першої статті 46 ЦК України. При розгляді справ вказаної категорії судам слід, крім іншого, з`ясовувати, чи може бути відсутність особи умисною, тобто чи не переховується вона від правоохоронних органів з метою уникнення юридичної відповідальності. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підтвердження вимог заяви представник [PERSON] адвокат Усов Ю.В. надав суду рішення суду про визнання [PERSON] безвісно відсутнім станом на 2003 рік, акт про відсутність особи за місцем реєстрації, а також показання свідків (з чужих слів). Разом із тим, суду не надано відомостей про вжиті [PERSON] чи іншими особами заходи для відшукання [PERSON] , звернення до правоохоронних органів, відкриті кримінальні провадження, вироки судів, матеріали оперативно-розшукових справ, інформації про відсутність доходів за період з 1999 року по 2021 рік, про видачу [PERSON] закордонного паспорту та перетин ним державного кордону, про перебування його на обліку у лікаря-психіатра чи нарколога, в органах соціального захисту населення, про участь у воєнних діях чи інших відомостей, які у своїй сукупності дали б суду можливість зробити обґрунтоване та вірогідне припущення про смерть [PERSON] . Однак таких доказів матеріали справи не містять, будь-які клопотання з цього приводу учасниками справи не заявлялися. Суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової падати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року у справі № 225/1297/17 (провадження № 61-3902св18) зазначено, що безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер. Таким чином, саме по собі рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою не свідчить про її ймовірну смерть, а відтак безумовну можливість оголосити її померлою, а навпаки, ґрунтується на тому, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження станом на певний проміжок часу неможливо. Відтак, рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою саме по собі не є достатнім доказом для оголошення особи померлою. Крім цього, Верховний Суд неодноразово звертав увагу судів на те, що розглядаючи справу вказаної категорії, судам слід, крім іншого, з`ясовувати, чи може бути відсутність особи умисною, тобто чи не переховується вона від правоохоронних органів з метою уникнення юридичної відповідальності. Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 226/3053/18 (провадження № 61-11048св19). Із наданих суду доказів неможливо безспірно встановити, коли, за яких обставин, куди зник [PERSON] , з огляду на які саме фактичні обставини слід оголосити його померлим, чому саме він відсутній за місцем постійного проживання більше 3 років, чи є таке зникнення умисним, оскільки надані суду докази є недостатніми, суперечливими між собою та не можуть лягти в основу рішення про оголошення особи померлою. Так, у рішенні Староміського районного суду м. Вінниці від 16 травня 2003 року встановлено, що особа є безвісно відсутня з квітня 2001 року, свідки, даючи показання з чужих слів, вказали на зникнення [PERSON] з 1999 року, однак відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу у серпні 2001 року останній розірвав шлюб із [PERSON] . Наданий суду акт про відсутність особи за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] суд не бере до уваги, так як він суперечить іншим матеріалам справи. [PERSON] ні у 1999 році, ні раніше за цією адресою зареєстрований не був, мешканці будинків, які підписали акт, не вказали, з яких джерел їм відомо про відсутність [PERSON] за вказаною адресою, клопотань про їх допит у судовому засіданні з попередженням про кримінальну відповідальність представник заявника не подавав. Заявником не наведено будь-яких обставин, що загрожували смертю [PERSON] або обставини, що дають підставу припускати його загибель від певного нещасного випадку всупереч положенням ст.306 ЦПК України. Таким чином, у даній справі заявником суду не надано безумовних доказів, які б не суперечили один одному, не наведено конкретних обставин, які давали б підстави припускати загибель [PERSON] , що, унеможливлює оголошення його померлим. Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 461/424/15-ц (провадження № 61-35636св18). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed