Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-29 00:00:00

03 грудня 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення юридичного факту та визнання права власності в порядку спадкування. В позовній заяві з врахуванням уточнених позовних вимог від 26 травня 2020 року, зазначає, що [INFO] , у м. Радехів Радехівського району померла його баба - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданим 25.04.2017 року Радехівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. Померла на час смерті була зареєстрована по [ADDRESS] та інші особи за даною адресою зареєстровані не були і не проживали, про що зазначено у довідці Немилівського старостинського округу №339 від 13.11.2019 року, копія якої додається. Оскільки баба була особою похилого віку та потребувала сторонньої допомоги, ним було прийнято рішення, а в подальшому і реалізовано, щоб [PERSON] проживала в колі його сім`ї у м. Радехів. Даними Акту комісійної перевірки Радехівської міської ради №289 від 12.11.2019 року стверджується, що [PERSON] , яка померла [INFO] , до дня смерті, проживала без реєстрації по [ADDRESS] разом з [PERSON] . За життя [PERSON] склала заповіт, який 05.06.2001 року посвідчений секретарем виконавчого комітету Немилівської сільської ради Радехівського району і, відповідно до якого, спадкодавець заповіла усі свої майнові та немайнові права своєму онукові - [PERSON] (Позивачу у справі). У даному випадку, після смерті [PERSON] залишилася спадкова маса, відтак має місце успадкування майна померлої за заповітом. У склад спадкового майна увійшло право власності на земельні ділянки загальною площею 2,4627 га та 0,44 га, що розташовані на території Немилівської сільської ради Радехівського району та, на які видані Державні акти на право приватної власності на землю, серії І-ЛВ №030204 та серії ЛВ №189. Після смерті [PERSON] , він як повноправний претендент на спадкову масу (спадкоємець за заповітом) прийняв належні спадкодавцю правовстановлюючі документи на спадкову масу на відповідальне зберігання, вступив в управління спадковим майном шляхом здійснення опіки над таким, зокрема доглядав за будинковолодінням, що розташоване у с. Немилів Радехівського району, опікувався земельними ділянками тощо. Цього року він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак йому було в усній формі відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, із- за спливу строку для прийняття спадщини та за наявності розбіжностей даних про місце реєстрації та проживання спадкодавця. Вагомі причини для визначення мені додаткового строку для прийняття спадщини відсутні, оскільки за наявності заповіту у мою користь я вважав себе належним спадкоємцем і без подання заяви в органи нотаріату. Наведене вище у сукупності унеможливили реалізацію моїх майнових прав, як спадкоємця у позасудовому порядку, а тому Позивач вимушений звернутися з позовом до суду. Інші спадкоємці, які позивачем зазначені в якості Відповідачів у заяві, на спадкову масу не претендують, про що ними буде повідомлено суд при розгляді справи. Із обставин, що мають місце на даний час та, про що викладено у заяві, беззаперечно визначається, що Позивач єдиний, хто фактично вступив в управління та володіння спадковим майном [PERSON] , шляхом як проживання із спадкодавцем, так і взяттям на відповідальне зберігання оригіналів правовстановлюючих документів, належних останньому. Окрім цього, вважаю за необхідне зазначити, що за змістом ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Просить ухвалити рішення, яким встановити факт, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; визнати за [PERSON] , [INFO] , індивідуальний податковий номер [NUMBER] , право власності на земельні ділянки загальною площею 2,4627 га, що складається з чотирьох земельних ділянок площами 0,3553 га із кадастровим номером 4623982500:04:000:0010, 0,3891 га із кадастровим номером 4623982500:04:000:0311, 0,3164 га із кадастровим номером 4623982500:03:000:0331 та 1,4018 га із кадастровим номером 4623982500:03:000:0096, які виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Немилівської сільської ради Радехівського району Львівської області і належали [PERSON] відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, серії І - ЛВ № 030204, виданого 11.03.2000 року, в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; визнати за [PERSON] , [INFO] , індивідуальний податковий номер [NUMBER] , право власності на земельні ділянки загальною площею 0,44 га, що складається з трьох земельних ділянок площами 0,10 га, 0,28 га та 0,06 га, які виділені для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства та розташовані на території Немилівської сільської ради Радехівського району Львівської області і належали [PERSON] , відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №189, виданого 02.02.1996 року, в порядку спадкування, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.2-6, а.с.52-53). Позивач в підготовче судове засідання не з`явився, надав суду заяву, відповідно до вимог якої просить розгляд справи здійснити без його участі і прийняти рішення про задоволення вимог (а.с.73). Відповідачі в підготовче судове засідання не з`явилися, скерували суду заяви про визнання позову та про розгляд справи без їх участі (а.с.74,76,78,80). Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. Суд встановив, що [INFO] , у с.Немилів Радехівського району померла баба позивача - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданим повторно 25.04.2017 року Радехівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області (а.с.22). Спадкодавець на час смерті була зареєстрована по [ADDRESS] та інші особи за даною адресою зареєстровані не були і не проживали, про що зазначено у довідці Немилівського старостинського округу №339 від 13.11.2019 року (а.с.24). Даними Акту комісійної перевірки Радехівської міської ради №289 від 12.11.2019 року стверджується, що [PERSON] , яка померла [INFO] , до дня смерті, проживала без реєстрації по [ADDRESS] разом з [PERSON] (а.с.25). За життя [PERSON] склала заповіт, який 05.06.2001 року посвідчений секретарем виконавчого комітету Немилівської сільської ради Радехівського району і, відповідно до якого, спадкодавець заповіла усі свої майнові та немайнові права своєму онукові - [PERSON] (а.с.23). У склад спадкового майна увійшло право власності на земельні ділянки загальною площею 2,4627 га та 0,44 га, що розташовані на території Немилівської сільської ради Радехівського району та, на які видані Державні акти на право приватної власності на землю, серії І-ЛВ №030204 та серії ЛВ №189 (а.с.26-26 зворот, 27-27 зворот). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За змістом ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом встановлення юридичного факту та визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Положення ст.ст.81,131 Земельного кодексу України визначають, що громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі спадкування. Приймаючи до уваги вищенаведене, визнання позову відповідачами, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими, відповідно такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до ст.141 ЦПК України із відповідачів в користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати.

Outcome: approved