Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-11 00:00:00

03 травня 2019 року Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради (далі - Шевченківська районна адміністрація, позивач) пред`явила в суд позов до [PERSON] та [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. В обгрунтування своїх вимог позивач зазначив, що у відділі «Служба у справах дітей» Шевченківського району м. Львова відповідно до наказу Міністерства соціальної політики України від 20.01.2014 року №327 про «Порядок ведення службами у справах дітей обліку дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах», малолітній [PERSON] перебуває на обліку дітей, що опинились у складних життєвих обставинах через неналежне виконання батьками своїх обов`язків щодо його виховання, вчинення в присутності дитини правопорушень, які ставлять під загрозу його життя і здоров`я, психічний та розумовий розвиток, жорстокого поводження з ним. У зв`язку з цим, органом опіки та піклування - Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради, як спосіб захисту прав та законних інтересів дитини обрано: Конституцію України, ст. ст. 2,3,9,18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, ст. ст. 8, 11,12,15, 24, 25 Закону України «Про охорону дитинства «, Закон України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей», Закон України «Про запобігання та протидію домашнього насильства», ст. ст. 150-152, 155,164,170,180,181-184, 193 Сімейного кодексу України, ст. ст. 1-4, 19, 27, 42, 43, 49, 56-60, 62, 64, 174-177, 184, 187 ЦПК України та ряд інших нормативних актів, які зазначені в позовній заяві. Позовні вимоги обґрунтовуються наступними доказами. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 січня 2017 року (справа №466/10349/16-ц) малолітнього [PERSON] .. [INFO] , відібрано від батьків [PERSON] та [PERSON] без позбавлення батьківських прав та стягнуто на утримання малолітнього сина аліменти з кожного із батьків у розмірі 750,00 грн. Розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №34 від 02 лютого 2017 року малолітньому [PERSON] було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування та дитина була влаштована у дитячий дошкільний будинок дитини №1 з повним державним утриманням та вихованням. За вказаний період обов`язок утримувати дитину та реалізовувати своє право на спілкування та виховання дитини виконувався батьками формально. З метою підвищення виховного потенціалу відповідачів та підвищення їх відповідального ставлення до дитини, останні за згодою органу опіки та піклування мали можливість забирати сина додому на вихідні та святкові дні, однак після перебування дитини вдома хлопець міг бути неохайним, а також мав певну негативну поведінку. 21 грудня 2017 року батьки дитини - [PERSON] та [PERSON] звернулись в Шевченківський районний суд м. Львова з позовною заявою про повернення їм на виховання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 04 липня 2018 року (справа №466/10053/17), яке набрало законної сили 06 серпня 2018 року, позов було задоволено та малолітній [PERSON] , [INFO] , був повернутий батькам - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З 08 серпня 2018 року малолітній [PERSON] відповідно до розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №416 від 08 серпня 2018 року втратив статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Однак згідно інформації дитячого дошкільного будинку дитини №1 Львівської міської ради (лист №178 від 18.09.2018 року), де був влаштований та перебував малолітній [PERSON] , батьки не проявили батьківських почуттів, не забрали сина на виховання, вживають алкоголь та не мають будь-яких засобів для утримання дитини, оскільки ніде не працюють. Згідно інформації Шевченківського ВП ГУНП України у Львівській області (лист №: 10813/43/01/13-А та №10761/43/01/13-18) [PERSON] на запрошення не реагує та не приходить у відділ поліції. Також по базі даних АІС «Армор» було виявлено її виклики поліції щодо вчинення відносно неї співмешканцем [PERSON] домашнього насильства, а саме: 13 серпня 2018 року, 30 серпня 2018 року та 08 вересня 2018 року. На комісії з питань захисту прав дитини обговорювалась інформація Шевченківського ВП ГУ НП України щодо викликів працівників поліції та відповідачі не заперечували наявність постійних сварок та зловживання алкоголем. Крім цього, в Шевченківську районну адміністрацію звертались із заявами [PERSON] , яка є тіткою відповідача [PERSON] , а також бабця дитини [PERSON] щодо зловживання алкоголем відповідачами [PERSON] і [PERSON] та неможливості, на їхню думку, повернення дитини в сім`ю, оскільки батьки не працевлаштовані та відсутні засоби для існування. На черговому засіданні комісії з питань захисту прав дитини 03 жовтня 2018 року рекомендовано [PERSON] та [PERSON] звернутись в дитячий дошкільний будинок №1 про повернення їм на виховання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , на підставі вищевказаного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 липня 2018 року, оскільки, незважаючи на наявність такого рішення вони тривалий час дитину не забрали. Також [PERSON] та [PERSON] попереджено про відповідальність згідно норм чинного законодавства України за неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього сина [PERSON] . 13 березня 2019 року працівниками відділу «Служба у справах дітей» Шевченківського району м. Львова, відділу соціальної роботи Шевченківського району м. Львова та сектору ювенальної превенції Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області складено Акт оцінки рівня безпеки дитини та за його результатом малолітнього [PERSON] , [INFO] , тимчасово влаштовано в дитячий дошкільний будинок №1 у зв`язку з неналежним виконанням батьками батьківських обов`язків. За спостереженнями адміністрації закладу, дитина повернулась в установу із ознаками соцпедзанедбаності із депревіаційними умовами виховання, які однозначно можна пов`язати із неналежним виконанням батьківських обов`язків [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до інформації дитячого дошкільного будинку №1 батьки дитину не відвідують та не цікавляться життям та здоров`ям сина, що підтверджується листом за №41 від 01 квітня 2019 року. Вперше [PERSON] , як мати, поцікавилася долею дитини лише 22 квітня 2019 року, та форма її інтересу полягала у з`ясуванні можливості забирати дитину на вихідні, а не повернення на проживання та постійне виховання дитини. Квартира, де проживала дитина, складається з однієї житлової кімнати та в даний час відповідачі часто перебувають в стані алкогольного сп`яніння і через це нездатні виконувати належним чином батьківські обов`язки відносно дитини. Всі конфлікти та протиправні дії між відповідачами відбувались в присутності сина, що ставить під загрозу його життя і здоров`я, психічний та розумовий розвиток дитини. Крім цього, є випадки, коли батько жорстоко поводився з сином [PERSON] . Так, на початку січня 2019 року між відповідачами відбувся черговий конфлікт із застосуванням насильницьких дій один до одного, а дитина отримала тілесні ушкодження, а саме «забійне садно голови». Згідно повідомлення про нещасний випадок невиробничого характеру від 03 січня 2019 року, який складений відповідно до додатку №1 до «Порядку розслідування та обліку нещасних випадків невиробничого характеру» «зі слів матері дитину вдарив батько [PERSON] ». На запитання фахівців відділу соціальної роботи до дитини, малолітній [PERSON] відповідав, що батьки часто п`ють та батько б`є маму. Відповідач [PERSON] впродовж кількох років зловживає алкоголем, систематично вчиняє правопорушення та протиправні дії, як відносно матері дитини так і відносно малолітнього сина. Він ніде не працює та веде аморальний спосіб життя, який безумовно є негативним прикладом для малолітньої дитини. Відділом соціальної роботи Шевченківського району з відповідачами неодноразово здійснювались спроби щодо надання соціальних послуг та соціального супроводу, однак вжиті заходи позитивних результатів не дали. Враховуючи вищенаведене та те, що мати та батько самоусунулись від виконання батьківських обов`язків, покладених на них чинним законодавством України, з метою захисту прав та інтересів дитини, орган опіки та піклування - Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] (висновок органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації №2608-вих-1545 від 05.04.2019 р.) Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» (заява від 07 грудня 2006 року №31111/04) наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини - аліменти, присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку доходу матері, батька, яка буде стягуватися на дитину, визначається судом та розмір аліментів на дитину має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку для дитини. Враховуючи вищенаведені обставини та приписи ст. ст. 2, 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, ч.2 ст. 51 Конституції України , ст. ст. 8, 12, 24, 25 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 150-152, 155, 164, 180-184, 193 Сімейного кодексу України, просить ухвалити рішення, яким: - позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , відносно сина [PERSON] , [INFO] ; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання дитини на користь державного закладу або фізичної чи юридичної особи, якій буде переданий [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1500, 00 грн. щомісячно, що підлягає індексації згідно закону, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 березня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання дитини на користь державного закладу або фізичної чи юридичної особи, якій буде переданий [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1500, 00 грн. щомісячно, що підлягає індексації згідно закону, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 березня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 06 травня 2019 року позовна заява Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради була прийнята до розгляду, провадження по справі було відкрито та вирішено проводити судовий розгляд справи у порядку загального позовного провадження. 30 липня 2019 року відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, дитячого дошкільного будинку №1 Львівської міської ради, третіх осіб - [PERSON] , Львівської місцевої прокуратури №2 про визнання дій протиправними, повернення дитини та стягнення моральної шкоди. В обгрунтування своїх вимог зіслалась на те, що первісний позов Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради є незаконним та таким, що переслідує мету незаконного позбавлення її батьківських прав з корупційною ціллю - передати дитину стороннім особам. Незаконність вимог за первісним позовом обгрунтовується наступним. У первісному позові стверджується, а отже визнається, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 04 липня 2018 року (справа №466/10053/17) задоволено її, [PERSON] , позов та повернуто малолітнього сина [PERSON] батькам. Вказане рішення набрало законної сили 04 серпня 2018 року та було виконано відповідачами, які неправомірно понад два місяці утримували малолітню дитину, тільки у жовтні 2018 року. Обгрутовуючи свої вимоги про позбавлення батьківських прав і стягнення аліментів, позивач покликається на цілий ряд документів, які долучені до первісного позову і які датовані 2016-2018 роками, тобто до часу повернення дитини 16 жовтня 2018 року. Вона, [PERSON] вважає, що такі документи є неналежними доказами і не можуть бути використані як докази при розгляді даної справи, оскільки вони існували на момент ухвалення 04 липня 2018 року судового рішення про повернення дитини, однак не були взяті до уваги судом та визнані безпідставними. Зі змісту рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04липня 2018 року в справі за позовом про повернення малолітнього сина [PERSON] вбачається, що Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради її позовні вимоги визнала повністю і погоджувалась про необхідність повернення дитини батькам. Однак в даній цивільній справі, що розглядається судом, Шевченківська районна адміністрація, взявши за основу старі документи, вже стверджує прямо протилежне. Наведене вказує як на подвійні стандарти у діях позивача, так і на певну зацікавленість у незаконному відібранні її сина. Такі дії повністю підтверджують наявну у неї від персоналу дитячого будинку інформацію, що її сина вже неодноразово оглядали сторонні люди з метою чи то усиновлення чи то «забрання на органи». Отже, на її думку, у діях посадових осіб Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради щодо малолітнього сина убачаються ознаки кримінальних злочинів, що змусило її звернутись з відповідними заявами до правоохоронних органів. Як на підставу своїх вимог позивач покликається на протиправну поведінку одного з батьків, а саме [PERSON] . Однак при цьому вмисно укриваються реальні факти, які у жодний спосіб не дають підстав для позбавлення батьківських прав її, [PERSON] , як матері дитини. Позивач «забув» зазначити, що батько дитини - [PERSON] не являється її чоловіком, не проживає разом з нею та дитиною, вона з ним не веде спільного господарства і він проживає за іншою адресою. Отже у даному випадку слід чітко розмежовувати поняття позбавлення батьківства матір дитини та позбавлення батьківства батька дитини. Вона, [PERSON] , не заперечує той факт, що батька дитини - [PERSON] неодноразово притягували до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї та він неодноразово піддавався приводам у правоохоронні органи. Однак визначальною обставиною в цьому є те, що ініціатором притягнення [PERSON] до відповідальності була саме вона, [PERSON] . Саме з метою припинення протиправних дій, в тому числі і для захисту права своєї малолітньої дитини, вона, як мати, змушена була викликати поліцію та писати відповідні заяви. [PERSON] є батьком дитини, а тому вона не вправі забороняти йому приходити та спілкуватись з дитиною. Однак, коли таке спілкування переходило дозволені межі, вона вимушена була звертатись за допомогою у правоохоронні органи для захисту дитини. Однак, позивач, визнаючи такі беззаперечні факти, трактує їх у викривленому розумінні, вказуючи, що за таких умов проживання дитини з мамою є небезпечним для дитини, а отже матір слід також позбавити батьківських прав. В обгрунтування своїх вимог Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради зазначає, що 03 січня 2019 року батько дитини - [PERSON] вдарив малолітнього сина, а також те, що дитина ствердила, що батько б`є маму. Однак, маючи таку інформацію, позивач не вчиняв жодних дій, щоб вжити заходів до такого батька та захистити як дитину, так і матір, від протиправної поведінки [PERSON] (звернутись до прокурора, вирішити питання про внесення відомостей до ЄРДР і т.п.). Жодних доказів, що вона, [PERSON] , веде аморальний спосіб життя, що не доглядає за дитиною, що в квартирі неналежні умови, що дитина не доглянута позивач не надав, а його твердження про її зловживання алкоголем, не працевлаштування є надуманими. В своєму первісному позові позивач також «забув» вказати на факти, які беззаперечно характеризують її, [PERSON] , особу як матері. Крім сина [PERSON] , 2013 року народження, у неї є ще один старший син [PERSON] , [INFO] , якого вона належно виховала та який на даний час є офіцером Збройних Сил України і захищає у свою державу складі ООС. Незаконність позовних вимог в первісному позові також підтверджується наступним. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 (з наступними змінами і доповненнями ) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім цього, в п.18 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України вказано про те, що «зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків». Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У рішення по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими тощо. З огляду на викладене та виходячи з положень міжнародного та національного законодавств, слід констатувати, що позивачем не надано суду жодних законних доказів для позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] . Натомість позивач, відібравши у неї дитину, припустився цілого ряду порушень норм діючого законодавства, а отже у неї є законні підстави для подання цього зустрічного позову про визнання дій протиправними, повернення дитини та стягнення з відповідачів за зустрічним позовом заподіяної їй моральної шкоди. З доданого до первісного позову копії листа директора дитячого дошкільного будинку № 1 Маніли У.Я. № 41 від 01.04.2019 року на адресу начальника відділу «Служби у справах дітей» Шевченківського району м. Львова прямо зазначено: «В нашому закладі виховується з 13.03.2019 року малолітній [PERSON] , [INFO] відповідно до листа Шевченківської РА від 13.03.2019р. № 2608-вих-1113». Таким чином, беззаперечним є факт, що підставою для відібрання дитини та поміщення у дитячий будинок є лист Шевченківської РА від 13.03.2019 у. № 2608-вих- 1113. Наведене вказує на відверто протиправні дії відповідачів: посадових осіб Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради та директора дитячого дошкільного будинку № 1, які діяли у спосіб, що явно виходить за межі їх повноважень, а отже такі дії слід визнати протиправними та негайно повернути дитину матері. Чинним законодавством чітко і однозначно регламентовані дії посадових осіб органу опіки і піклування у випадках необхідності відібрання дитини, а в силу вимог ст. 19 Конституції України посадові особи повинні були діяти у даному випадку виключно лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Натомість відповідачі діяли всупереч вимогам Конституції України та грубо порушили вимоги діючого законодавства, що підтверджується наступним. Вирішення питання про негайне відібрання дитини можливе виключно за наявності однієї обставини - виникнення безпосередньої загрози життю або здоров`ю дитини, однак у даному випадку відповідачі, станом на 13 березня 2019 року, не мали жодних обґрунтованих підстав вважати, що життю та здоров`ю дитини взагалі щось загрожує. Жодного доказу на підтвердження такої обставини не існувало. Більш того, таке підтверджується і складеним відповідачем «Актом проведення оцінки рівня безпеки дитини» (без дати), який долучений до матеріалів справи, з якого чітко убачається, що жодної загрози для життю та здоров`ю сина [PERSON] станом на 13 березня 2019 року взагалі не існувало. Згідно цього ж акту про насильство свідчить тільки наступний запис: «Зі слів [PERSON] (сусідки) - батько часто приходить і вчиняє насильство над мамою дитини в стані алкогольного сп`яніння». Таким чином, відповідачі, діючи у незаконний спосіб, шляхом перекручування фактів, виправдовуючи свої дії тим, шо батько дитини «вчиняє насильство над матір`ю дитини» дійшли висновку, що існує загроза для життя і здоров`я дитини. Зазначає, що законом чітко визначено, що орган опіки і піклування може звернутись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав у 7-ми денний строк після прийняття рішення про відібрання дитини. Однак рішення про відібрання дитини не було прийнято ні в 7-ми денний строк ні на момент подачі позову про позбавлення батьківських прав. Цей факт безумовно підтверджено зазначеними даними у додатку до позову, де у п.9 вказано як на додатки - розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, останнє з яких датовано 08 серпня 2018 року. а отже до даного випадку не має ніякого відношення. Відповідач - дитячий дошкільний будинок № 1, достовірно знаючи, що відібрання дитини відбулось у незаконний спосіб та законних підстав для поміщення дитини у цей заклад не має, протиправно помістив малолітню дитину - [PERSON] до дитячого будинку і продовжує протиправно утримувати дитину. Протиправність таких дій вказаного відповідача підтверджується грубими порушеннями як положень ст.19 Конституції України, так і «Положення про дитячі будинки і загальноосвітні школи-інтернати для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», затвердженого наказом Міністерства освіти, молоді та спорту України і Міністерства соціальної політики України за № 995/557 від 10.09.2012 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20 вересня 2012 р. за № 1629/21941), згідно п.3.8 якого передбачено, що зарахування учнів (вихованців) до інтернатного закладу проводиться наказом директора цього закладу на підставі таких документів: направлення (путівки) служби у справах дітей за погодженням з управлінням освітою на підставі рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування за місцем проживання (перебування) дитини. З наданих позивачем за первісним позовом додатків убачається, що наказ про зарахування [PERSON] до дитячого будинку не виносився і дитина незаконно утримується у вказаному будинку. Таким чином наведені докази повністю обґрунтовують протиправність дій відповідачів та підтверджують обґрунтованість вимоги про негайне повернення дитини матері. Наведені нею, [PERSON] , протиправні дії відповідачів дають законні підстави для заявлення позовної вимоги щодо стягнення з цих відповідачів на її користь компенсації за заподіяну моральну шкоду. Відповідно до ч.2 ст.162 СК України особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. Приписами ч.3 ст. 23 ЦК України визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин справи, які мають істотне значення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. З постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (ст. ст. 23, 1167 ІІК України). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. На підставі викладеного, просить ухвалити рішення, яким: - у задоволенні первісного позову відмовити з огляду на його незаконність; - визнати дії Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради та дитячого дошкільного будинку № 1 Львівської міської ради, що виразились у незаконному відібранні малолітнього [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] та поміщенні і утриманні у дитячому дошкільному будинку № 1 Львівської міської ради протиправними; - повернути малолітнього [PERSON] , [INFO] , його матері - [PERSON] , [INFO] ; - стягнути з Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради та дитячого дошкільного будинку № 1 Львівської міської ради на користь [PERSON] , [INFO] , в якості компенсації за завдану їй моральну шкоду, внаслідок протиправних дій, по 10 000 (десять тисяч) грн. з кожного. Позовну вимогу у частині повернення дитини матері допустити до негайного виконання. 24 вересня 2019 року Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради подала до суду відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] за №36-вих.-3882 від 23.09.19, в якому зазначила, зокрема, про таке. Шевченківська районна адміністрація є виконавчим органом Львівської міської ради і діє відповідно до ухвали №777 від 14.07.2016 року «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської Ради» та відповідно до «Положення про Шевченківську районну адміністрацію», затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №977 від 01.11.2016 року, а відтак виконує обов`язки органу опіки та піклування на території Шевченківського району м. Львова. Питання щодо влаштування дитини - малолітнього [PERSON] приймались відповідно до «Типового положення про комісію з питань захисту прав дитини», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року №866, згідно якого комісія відповідно до покладених на неї завдань розглядає питання, у тому числі спірні, які потребують колегіального вирішення. Позиція органу опіки і піклування Шевченківської районної адміністрації кореспондується та враховує усі письмові докази по справі щодо неналежного виконання батьківських обов`язків відповідачами по справі, оскільки вважає, що вони є прямими і важливими, так як характеризують певним чином відповідачів та їхнє тривале ставлення до ситуації, що складалась за час проживання дитини в сім`ї та поза сімейним оточенням. Враховуючи вищевикладене, всі документи (письмові докази), які подані районною адміністрацією, не повинні залишитись поза увагою суду. Дійсно рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 січня 2017 року (справа №466/10349/16-ц) малолітнього [PERSON] було відібрано від батьків [PERSON] та [PERSON] без позбавлення батьківських прав та стягнуто на утримання малолітнього сина аліменти з кожного із батьків у розмірі 750,00 грн. Однак з часу відібрання та поміщення дитини до державного закладу відповідачі в порушення вимог ст. ст. 166, 180 Сімейного кодексу України самоусунулись від обов`язку утримувати дитину тривалий час, в т.ч. і навіть на час розгляду справи в суді, та будь-якої матеріальної, фінансової чи натуральної допомоги закладу, де перебуває дитина, не надавали. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 04 липня 2018 року (справа №466/10053/17р.), яке набрало законної сили на початку серпня 2018 року, малолітній [PERSON] , [INFO] , був повернутий [PERSON] та [PERSON] . Вказане рішення не оскаржувалось та було виконано тільки у жовтні 2018 року. Ініціатором виконання вказаного рішення був орган опіки та піклування, що є беззаперечним фактом, який прямо випливає із письмових доказів. Жодних належних та допустимих доказів від [PERSON] та [PERSON] щодо складності забрати дитину із дитячого закладу немає через їх об`єктивну відсутність. Натомість за два місяці, а саме з часу набрання вищевказаним судовим рішенням законної сили є інформація з дитячого дошкільного будинку дитини №1 Львівської міської ради (лист №178 від 18.09.2018 року) про те, що батьки не проявили батьківських почуттів, не забрали сина на виховання, вживають алкоголь та не мають будь-яких засобів для утримання дитини оскільки ніде не працюють. Згідно інформації Шевченківського ВП ГУНП України у Львівській області (лист №:10813/43/01/13-А та №10761/43/01/13-18) [PERSON] на запрошення не реагує та не приходить у відділ поліції. Також по базі даних АІС «Армор» з боку [PERSON] було три виклики поліції з приводу сварок і домашнього насильства з боку [PERSON] , а саме: 13 серпня 2018 року, 30 серпня 2018 року та 08 вересня 2018 року. Наведені в первісному позові Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради обставини і долучені до справи докази повністю спростовують голослівні твердження відповідачів стосовно незаконного утримання дитини. Акт проведення оцінки рівня безпеки дитини складався 13 березня 2019 року в присутності [PERSON] , яка мала можливість робити записи в документі особисто і розуміла дійсну небезпеку для малолітнього сина. На час складання акту зі слів самої [PERSON] була загроза для дитини і вона сама погоджувалась про необхідність тимчасового влаштування сина, про що власноручно зробила запис у вказаному документі. Влаштування дитини не відбувалось шляхом викрадення та в насильницький спосіб. Після влаштування дитини в державний заклад з боку відповідачів не спостерігалось жодних змін. Крім цього, із тексту зустрічної позовної заяви випливає та це визнається [PERSON] , що впродовж п`яти місяців вона не здійснювала будь-яких заходів процесуального захисту чи звернень в правоохоронні органи з приводу можливих незаконних дій посадових осіб. Відповідач [PERSON] маніпулює інформацією щодо [PERSON] , а саме, що він не є її чоловіком, що він проживає окремо і вона не веде з ним спільне господарство. Важливим є те, що відповідачі є юридичними батьками дитини та їхні дії є спільними і узгодженими. Лише 01 червня 2019 року відповідачі одночасно звертаються із заявами № 3-Ч-62769-Ш-36 та №2-16807-Ш-36 про надання дозволу на забирання дитини додому на вихідні та святкові дні додому. Такі звернення є формальними та не свідчать про дійсні наміри відповідачів. Звертає увагу суду, що за спостереженнями адміністрації закладу, дитина повернулась в установу із ознаками соцпедзанедбаності із депревіаційними умовами виховання, які однозначно можна пов`язати із неналежним виконанням батьківських обов`язків [PERSON] та [PERSON] . Із змісту зустрічного позову [PERSON] вбачається, що [PERSON] , який є батьком малолітнього [PERSON] , має процесуальний статус третьої особи без самостійних вимог, що доводить відсутність будь-яких претензій з боку [PERSON] до останнього та демонструє певну згоду з його протиправною поведінкою та повернення до звиклого способу і стилю життя. Зазначення в зустрічному позові [PERSON] про Львівську місцеву прокуратуру №2, як третю особу по справі, вважає безпідставним, оскільки зі змінами в законодавстві органи прокуратури не наділені повноваженнями щодо участі у такій категорії справ у судах загальної юрисдикції. Щодо відповідача - дитячого дошкільного будинку дитини №1 Львівської міської ради, то малолітній [PERSON] дійсно перебуває на вихованні та утриманні у вказаному закладі. Однак [PERSON] не доводить жодним доказом спірність правовідносин з цим дитячим закладом, не зазначає також про те, з яких підстав заявляє до цього відповідача, адже самостійно діяти в питанні щодо прийняття рішення про повернення дитини батькам чи бути позивачем у справі дитяча установа не може. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, то моральні страждання [PERSON] не підтверджується жодним доказом, який би доводив наявність таких страждань та їх причинно- наслідковий зв`язок із перебуванням дитини в дитячому закладі. Коли дитина перебувала кілька місяців у тому ж закладі після рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 липня 2018 року (справа №466/10053/17р.), то таке перебування не тягнуло за собою ніяких моральних переживань, а навпаки сприяло зловживанню відповідачами алкоголем. Обставини, які підлягають обов`язковому встановленню при відшкодуванні моральної шкоди, не доведені жодним доказом, а навпаки спростовані, а тому така позовна вимога не підлягає задоволенню. Не підлягає до задоволення також позовна вимога про допущення до негайного виконання судового рішення у частині повернення дитини матері, оскільки відповідач [PERSON] не може забезпечити перебування дитини у безпеці, як і не могла забезпечити такого і раніше. Враховуючи вищевикладене, орган опіки та піклування - Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради вважає, що у зустрічному позові [PERSON] до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, дитячого дошкільного будинку №1 Львівської міської ради, треті особи без самостійних вимог - [PERSON] , Львівська місцева прокуратура №2 про визнання дій протиправними, повернення дитини та стягнення моральної шкоди слід відмовити за безпідставністю, а первісний позов задовільнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради Брикса Р.З. первісний позов підтримав, зіславшись на обставини, викладені у позовній заяві, проти зустрічного позову заперечив, зіславшись на доводи, викладені у письмовому відзиві на зустрічну позовну заяву. Відповідач [PERSON] , її представник [PERSON] та відповідач [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечили, зустрічний позов підтримали, зіславшись на обставини, викладені у зустрічній позовній заяві. Представник Закладу дошкільної освіти (ясла-садок) №5 Львівської міської ради (раніше - дитячий дошкільний будинок №1 Львівської міської ради) Шпакович В.-Б.О. пояснила, що повернення малолітнього [PERSON] батькам буде суперечити інтересам дитини. Малолітній [PERSON] в минулому вже перебував на утриманні на утриманні в їхньому закладі та мати [PERSON] забрала дитину додому у жовтні 2018 року, оскільки було судове рішення про повернення дитини. Коли малолітній [PERSON] знаходився в дитячому закладі, то мали місце випадки, коли [PERSON] приходила в заклад в нетверезому стані. З`ясувавши повно і всебічно обставини справи, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог і заперечень, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що первісний позов та зустрічний позов підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного. В ході судового розгляду справи встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 15 травня 2014 року. У відділі «Служба у справах дітей» Шевченківського району м. Львова відповідно до наказу Міністерства соціальної політики України від 20 січня 2014 року №327 «Про Порядок ведення службами у справах дітей обліку дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах» малолітній [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку як дитина, що опинилась у складних життєвих обставинах через неналежне виконання батьками - відповідачами по справі [PERSON] та [PERSON] своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини. Раніше дитина проживала разом з відповідачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту проведення рівня безпеки дитини від 13 березня 2019 року малолітнього [PERSON] тимчасово влаштовано у Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №5 Львівської міської ради (раніше до перейменування - дитячий дошкільний будинок №1 Львівської міської ради). Згідно висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 05 квітня 2019 року за №2608-вих-1545, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . З вищевказаного висновку органу опіки та піклування також вбачається, що батько дитини [PERSON] на засіданні комісії з питань захисту прав дитини аргументованих пояснень щодо відібрання в нього дитини та позбавлення батьківських прав не надав, поводив себе зухвало та ціночно відносно членів комісії. Мати дитини [PERSON] на засіданні комісії з питань захисту прав дитини пояснила, що інколи вживає алкоголь через стресові ситуації, які спричинені непорозуміннями з [PERSON] , який над нею вчиняє домашнє насильство. Під час розгляду справи також встановлено, що в минулому рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 січня 2017 року (справа №466/10349/16-ц) малолітнього [PERSON] .. [INFO] , було відібрано від батьків [PERSON] та [PERSON] без позбавлення батьківських прав та стягнуто на утримання малолітнього сина аліменти з кожного із батьків у розмірі 750,00 грн. Розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №34 від 02 лютого 2017 року малолітньому [PERSON] було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування та дитина була влаштована у дитячий дошкільний будинок дитини №1 з повним державним утриманням та вихованням. 21 грудня 2017 року батьки дитини - [PERSON] та [PERSON] звернулись в Шевченківський районний суд м. Львова з позовною заявою про повернення їм на виховання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 04 липня 2018 року (справа №466/10053/17), яке набрало законної сили 06 серпня 2018 року, позов було задоволено та малолітній [PERSON] , [INFO] , був повернутий батькам - [PERSON] та [PERSON] . З 08 серпня 2018 року малолітній [PERSON] відповідно до розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №416 від 08 серпня 2018 року втратив статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Однак згідно інформації дитячого дошкільного будинку дитини №1 Львівської міської ради (лист №178 від 18.09.2018 року), де на той час перебував малолітній [PERSON] , батьки не проявили батьківських почуттів, не забрали сина на виховання, вони вживають алкоголь та не мають будь-яких засобів для утримання дитини, оскільки ніде не працюють. Згідно інформації Шевченківського ВП ГУНП України у Львівській області по базі даних АІС «Армор» було виявлено три виклики [PERSON] працівників поліції у зв`язку з вчиненням відносно неї співмешканцем [PERSON] домашнього насильства, а саме: 13 серпня 2018 року, 30 серпня 2018 року та 08 вересня 2018 року. На черговому засіданні комісії з питань захисту прав дитини 03 жовтня 2018 року було рекомендовано [PERSON] та [PERSON] звернутись в дитячий дошкільний будинок №1 про повернення їм на виховання малолітнього сина [PERSON] на підставі вищевказаного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 липня 2018 року, оскільки, незважаючи на наявність такого рішення вони, вони тривалий час дитину не забрали. Також [PERSON] та [PERSON] попереджено про відповідальність згідно норм чинного законодавства України за неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього сина [PERSON] . Як зазначалось вище, 13 березня 2019 року працівниками відділу «Служба у справах дітей» Шевченківського району м. Львова, відділу соціальної роботи Шевченківського району м. Львова та сектору ювенальної превенції Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області складено Акт оцінки рівня безпеки дитини та за його результатом малолітнього [PERSON] , [INFO] , тимчасово влаштовано в дитячий дошкільний будинок №1 у зв`язку з неналежним виконанням батьками батьківських обов`язків. За спостереженнями адміністрації закладу, дитина повернулась в установу із ознаками соцпедзанедбаності із депревіаційними умовами виховання, які однозначно можна пов`язати із неналежним виконанням батьківських обов`язків [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до інформації дитячого дошкільного будинку №1 батьки дитину не відвідують та не цікавляться життям та здоров`ям сина, що підтверджується листом за №41 від 01 квітня 2019 року. Вперше [PERSON] , як мати, поцікавилася долею дитини лише 22 квітня 2019 року, та форма її інтересу полягала у з`ясуванні можливості забирати дитину на вихідні, а не повернення на проживання та постійне виховання дитини. Зазначені обставини підтверджуються долученими до справи копіями акту проведення оцінки рівня безпеки дитини від 13 березня 2019 року, акту оцінки потреб сім`ї від 25 жовтня 2016 року, висновком органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 05 квітня 2019 року, витягом з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини від 03 жовтня 2018 року №3/18, витягом з протоколу комісії з питань захисту прав дитини від 20 березня 2019 року №06/19, іншими долученими до справи письмовими доказами. У відповідності до п.2 ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо, зокрема, вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Положеннями ст. 165 цього ж Кодексу передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно з ч.3 ст. 166 Сімейного кодексу України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 48 Конституції України встановлено, що кожен має право на достойний життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Право дитини (особи до 18 років) на достатній життєвий рівень додатково закріплено ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з якою кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Частина 1 статті 151 Сімейного кодексу України визначає, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень частин 1-3 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до частин 1, 4, 6 ст.169 Сімейного кодексу України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Рішення суду про поновлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Статтею 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою Верховної ади України № 789-XII від 27.02.1991 року, встановлено, що Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Слід також відмітити наступне рішення Європейського суду з прав людини від 16.07.2015 по справі «Мамчур проти України» (Заява № 10383/09), де зазначено, що відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України від 2002 року, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (пункти 2 і 3 статті 5 Сімейного кодексу України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини (п. 52 рішення). У відповідних положеннях Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, що 27 вересня 1991 року набула чинності для України, зазначено: в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ст. 3 Закону). Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного суду України №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача [PERSON] відносно свого малолітнього сина [PERSON] в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не доведено, що поведінка відповідачки [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON] є свідомим нехтуванням матері своїми батьківськими обов`язками. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про позбавлення батьківських прав [PERSON] та стягнення з неї аліментів задоволенню не підлягають, оскільки позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її матері по відношенню до неї батьківських прав та не надав доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. У даному випадку, на думку суду, є недоцільним позбавляти [PERSON] батьківських прав відносно її дитини, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а за обставин, що склались та які підтверджуються матеріалами справи, позбавлення матері батьківських прав є безпідставним та необґрунтованим. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що за місцем проживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] дитина забезпечена всіма належними умовами, необхідними для повноцінного життя, розвитку та виховання. Однак, суд погоджується із висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] , оскільки такий висновок винесений вмотивований, містить обґрунтування доцільності такого рішення з точки зору позитивного впливу на малолітню дитину [PERSON] . Враховуючи зібрані у справі докази в їх сукупності та положення вищевказаного матеріального законодавства, суд приходить до висновку, що первісний позов Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради є таким, що підлягає до часткового задоволення. Що стосується зустрічного позову [PERSON] до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, Закладу дошкільної освіти (ясла-садок) №5 Львівської міської ради про визнання дій протиправними, повернення дитини та відшкодування моральної шкоди, то такий слід задовольнити частково з наступних підстав. Зі змісту зустрічного позову відповідача [PERSON] вбачається, що вона просить ухвалити, яким: - визнати дії Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради та дитячого дошкільного будинку № і Львівської міської ради, що виразились у незаконному відібранні малолітнього [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] та поміщенні і утриманні у дитячому дошкільному будинку № 1 Львівської міської ради протиправними; - повернути малолітнього [PERSON] , [INFO] , його матері - [PERSON] , [INFO] ; - стягнути з Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради та дитячого дошкільного будинку № 1 Львівської міської ради на користь [PERSON] , [INFO] , в якості компенсації за завдану їй моральну шкоду, внаслідок протиправних дій, по 10 000 (десять тисяч) грн. з кожного. Як зазначалось вище, Шевченківська районна адміністрація є виконавчим органом Львівської міської ради, діє відповідно до ухвали №777 від 14.07.2016 року «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської Ради» та відповідно до «Положення про Шевченківську районну адміністрацію», затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №977 від 01.11.2016 року, а відтак виконує обов`язки органу опіки та піклування на території Шевченківського району м. Львова. 13 березня 2019 року працівниками відділу «Служба у справах дітей» Шевченківського району м. Львова, відділу соціальної роботи Шевченківського району м. Львова та сектору ювенальної превенції Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області складено Акт оцінки рівня безпеки дитини та за його результатом малолітнього [PERSON] , [INFO] , тимчасово влаштовано в дитячий дошкільний будинок №1 у зв`язку з неналежним виконанням батьками батьківських обов`язків. За спостереженнями адміністрації закладу, дитина повернулась в установу із ознаками соцпедзанедбаності із депревіаційними умовами виховання, які однозначно можна пов`язати із неналежним виконанням батьківських обов`язків [PERSON] та [PERSON] . Вищевказаний Акт проведення оцінки рівня безпеки дитини складався 13 березня 2019 року в присутності матері дитини - відповідача [PERSON] , яка мала можливість робити будь-які зауваження до його змісту. На час складання цього Акту зі слів самої [PERSON] була загроза для дитини і вона сама погоджувалась про необхідність тимчасового влаштування сина, про що власноручно зробила запис у вказаному документі. Влаштування дитини в державний дошкільний заклад було проведено обгрунтовано, виходячи з інтересів дитини та за згодою матері дитини. Будь-яких неправомірних дій з боку працівників Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради чи працівників державного дошкільного закладу при цьому не вчинялось, а тому вимога [PERSON] про визнання протиправними дій Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради та дитячого дошкільного будинку № 1 Львівської міської ради, що виразились у незаконному відібранні малолітнього [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] та поміщенні і утриманні у дитячому дошкільному будинку № 1 Львівської міської ради, є безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення. Такою, що не підлягає до задоволення, є також позовна вимога [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої відібранням дитини і поміщенням до дитячого дошкільного закладу, оскільки вона не довела та не підтвердила жодним доказом наявність в неї таких страждань, а також наявність їх причинно - наслідкового зв`язку із перебуванням дитини в дитячому закладі. Обставини, які підлягають обов`язковому встановленню при відшкодуванні моральної шкоди, не доведені жодним доказом, а тому така позовна вимога не підлягає задоволенню. Що стосується вимоги про повернення їй, [PERSON] , малолітнього [PERSON] , [INFO] , то така підлягає до задоволення, оскільки [PERSON] є матір`ю дитини, має постійне місце проживання, підстав для позбавлення її батьківських прав немає та перебування дитини на вихованні у матері і спільне проживання з нею буде відповідати інтересам дитини.

Outcome: partial