Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

03 грудня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається, що 13 квітня 1999 року його мати [PERSON] уклала з відповідачем [PERSON] договір купівлі-продажу будинку з надвірними будівлями, розташованого в [ADDRESS] . Вказаний договір був укладений на Кременчуцькій товарній біржі і 13.04.1999 зареєстрований в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за № 2-245 та не був посвідчений нотаріально, бо на той час цього не вимагалося. [INFO] [PERSON] померла, він є її спадкоємцем за законом та для оформлення спадкових прав звернувся до Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори Полтавської області та отримав відмову в зв`язку з тим, що правовстановлюючий документ на житловий будинок не відповідає чинному законодавству, а саме не посвідчений нотаріально. Просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] , зареєстрованого на Кременчуцькій товарній біржі в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю (реєстраційний номер 2-245) від 13.04.1999. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом публікації оголошення на вебсайті Кременчуцького районного суду Полтавської області на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет, з заявою про відкладення розгляду справи не зверталася, причини неявки не повідомила. Треті особи: Департамент державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області та державний нотаріус Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори Полтавської області Гуртова О.С. в судове засідання своїх представників не з`явилися, надали заяви, де просили провести розгляд справи у їх відсутність. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи в відповідності до ст.280 ЦПК України. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на викладене, суд розглянув справу в межах позовних вимог та за наявними в ній доказами, які надані сторонами. Згідно ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, чинної на час виникнення правовідносин) якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічне положення містить ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року), а саме: якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Частина друга ст. 47 ЦК УРСР в редакції 1963 року і частина друга ст. 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладання не відповідала встановленим законом вимогам. Установлено, що 13 квітня 1999 року на Кременчуцькій товарній біржі між [PERSON] , спадкоємцем якої за законом є її син [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу №6 житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого в [ADDRESS] , який зареєстрований в Кременчуцькому міжміському бюро технічної інвентаризації, що підтверджується довідкою № 61/3647 від 04.09.2020. Отже, сторони договору при його укладенні на товарній біржі досягли згоди по усім суттєвим умовам і зобов`язанням. Також факт купівлі-продажу будинку і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється. При цьому продавець будинку засвідчив своїм підписом, що відчужувана ним нерухомість на момент укладення угоди не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під арештом не знаходиться (п. 5 Договору). Відповідно до п. 2 вказаного Договору правовстановлюючим документом на житловий будинок у продавця був договір купівлі-продажу, посвідчений Рокитненською сільською радою народних депутатів 04.01.1988 зареєстрований в реєстрі за № 2. Так, вказаний договір купівлі-продажу укладено сторонами під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, ст. 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Статтею 15 Закону України «Пре товарну біржу» №1954-12 від 10.12.1991 (в редакції чинної на час укладення договору) передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. При укладанні договору купівлі-продажу від 13.04.1999 сторони керувались ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», а тому вважали, що договір купівлі-продажу будинку укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. Отже, оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями укладений 13 квітня 1999 року між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, на Кременчуцькій товарній біржі за № 2-245 відповідав волі сторін, умови договору ними виконані в повному обсязі, договір пройшов відповідну державну реєстрацію, та враховуючи те, що на даний час провести нотаріальне посвідчення правочину неможливо, бо [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 29.04.2002 Кременчуцьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Полтавського обласного управління юстиції, актовий запис № 1055, то суд вважає, що є підстави для визнання його дійсним. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Outcome: approved