Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-01 00:00:00

04.03.2019 р. позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в якому прохала суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 13 564,20 грн., а також 5 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначено, що вонапрацювала на філії «Полтавський райавтодор» Дочірнього підприємства «Полтавський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» на посаді старшого інспектора з кадрів з 15 березня 2011 року по 31 жовтня 2018 року. Весь період роботи заробітна плата виплачувалася із затримками, а починаючи з 2018 року на підприємстві була постійна заборгованість по заробітній платі. 31 жовтня 2018 року у зв`язку із ліквідацією філії «Полтавський райавтодор» Дочірнього підприємства «Полтавський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України», вона звільнена із займаної посади на підставі наказу № 48-К відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України. Заборгованість по виплаті заробітної плати фактично виплачена лише 21 грудня 2018 року. З урахуванням того, що кількість днів компенсації становить 37 днів, а сума середньоденної заробітної плати - 366,60 грн., позивач прохала стягнути на підставі ст. 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 13 564,20 грн. Разом з тим, позивач вказувала, що через винні дії відповідача, що виразились у затримці виплати заробітної плати протягом 3-х місяців, вона зазнала моральних страждань, які виразились у втраті нормальних життєвих зв`язків через економію на харчуванні у сім`ї, на побутовому забезпеченні, а також у переживаннях з приводу порушення законного права на заробітну плату, приниження честі, гідності у зв`язку із втратою престижу та ділової репутації серед співпрацівників, знайомих, друзів та родичів. Розмір моральної шкоди оцінено позивачем в сумі 5 000,00 грн. 03.04.2019 року в межах строку, встановленого судом, до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник заперечував проти заявленої вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн. за недоведеністю доказами. В іншій частині позовних вимог не заперечував. Інших письмових заяв по суті справі від сторін не надходило. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив наступне. Згідно з копією трудової книжки позивача, що наявна в матеріалах справи, судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала на філії «Полтавський райавтодор» Дочірнього підприємства «Полтавський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» на посаді старшого інспектора з кадрів з 15 березня 2011 року по 31 жовтня 2018 року. 31 жовтня 2018 року у зв`язку із ліквідацією філії «Полтавський райавтодор» Дочірнього підприємства «Полтавський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» [PERSON] була звільнена із займаної посади на підставі наказу № 48-К відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України. Вказане також підтверджується наданою копією наказу про прийняття на роботу від 15.03.2011 р. № 12-к та копією наказу про звільнення від 31.10.2018 р. № 48-к. Згідно з довідкою щодо заробітної плати [PERSON] від 21.02.2019 р. № 47 вбачається, що на час звільнення [PERSON] з ДП «Полтавський облавтодор» існувала заборгованість по виплаті заробітної плати за серпень, вересень 2018 року. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В порушення вимог статті 116 КЗпП розрахунок по заробітній платі з позивачем було проведено не в день звільнення, а лише 21 грудня 2018 року, що підтверджується довідкою з АТ КБ «Приватбанк» від 09 лютого 2019 року. Вказана обставина не заперечується відповідачем. Згідно зі статтею 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно з п. 21 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.99 року при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Згідно з абз. 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати (надалі Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством , календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Середньоденна заробітна плата позивача, виходячи з довідки про доходи, становить 366,60 грн., що розрахована наступним чином: Вихідні дані: -10 677,41 грн. - нарахована заробітна плата за серпень 2018 року. -4 719,68 грн. - нарахована заробітна плата за вересень 2018 року. -22 дні - кількість відпрацьованих днів у серпні 2018 року. -20 днів - кількість відпрацьованих днів у вересні 2018 року. Розрахунок: (10 677,41 + 4 719,68 ) : (22 + 20) = 366,60 грн. Період затримки розрахунку при звільнені з позивачем складає 37 днів (22 дні листопада + 15 днів грудня). Таким чином, середній заробіток, що підлягає стягненню з ДП «Полтавський облавтодор» на користь позивача, становить - 13 564,20 грн., що розрахований наступним чином: 366,60 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 37 (дні компенсації) =13 564,20 грн. У відзиві представник позивача не заперечував щодо стягнення вказаної суми. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає обґрунтованою та доведеною вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Щодо вимоги про стягнення коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн., суд керується наступним. В даній цивільній справі правовідносини між позивачем та відповідачем розглядаються в площині працівник роботодавець, які стосуються гарантій на оплату праці працівника. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку. Однак, моральна шкода, що безумовно завдана працівнику порушенням його права, через фінансову нестабільність у сімейному та побутовому житті (порушення нормальної організації життя), є видом відповідальності за порушення прав та інтересів позивача. Відповідно до статті 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму ВСУ N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (зокрема невиплати належних йому грошових сум, тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Заробітну плату позивач не отримувала протягом 2 місяців. Оцінений розмір спричиненої моральної шкоди - 5 000,00 грн., на думку суду, є доведеним, співмірним та розумним розміром, з урахуванням прожиткового мінімуму на місяць для працездатної особи. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд виходить з наступного. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивача, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved