Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

03 січня 2018 року [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Житлобудінвест» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про повернення майна. Ухвалою Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 04 січня 2018 року позовна заява залишена без руху, у звязку з невідповідністю вимогам ст. 175 ЦПК України. 01 лютого 2018 року представником позивача було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи на виконання вимог ухвали суду від 04 січня 2018 року, з уточненими позовними вимогами, в яких позивач остаточно просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] з обмеженою відповідальністю Житлобудінвест 20618784, 28 грн. у якості відшкодування вартості майна отриманого за договором купівлі-продажу від 04.08.2015 року, визначеного Актом № 1 про передання права власності від 07.08.2015 року. Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним. 04 серпня 2015 року між [PERSON] з обмеженою відповідальністю Житлобудінвест та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, до складу якого увійшли основні засоби та товарно-матеріальні цінності, включаючи готову продукцію у вигляді майнових прав на 25 квартир та 4 нежитлові приміщення. На виконання умов договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу позивач передав у власність відповідачу майно за переліком визначеним в Акті № 1 про передання права власності від 07 серпня 2015 року, а відповідач в свою чергу прийняв вказане майно та сплатив позивачу обумовлену договором ціну у розмірі 2639204,42 грн. 20 вересня 2017 року постановою Вищого господарського суду України по справі № 904/2578/14 договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 04 серпня 2015 року визнано недійсним, без застосуванням наслідків недійсності правочину. Позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення майна набутого у відповідності до договору від 04 серпня 2015 року, втім відповідач повідомив про відсутність такого майна та неможливість його повернення. Оскільки, позивач на теперішній час майно за договором від 04 серпня 2015 року не отримав у звязку з його відсутністю у відповідача, останній зобовязаний відшкодувати позивачу вартість набутого майна, за цінами, що існують на момент відшкодування, а саме у розмірі 20618784, 28. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав наполягав на їх задоволенні. надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав надав пояснення аналогічні викладеним у письмовому відзиві, в якому зазначив, що майно придбане за договором купівлі-продажу від 04 серпня 2015 року на законних підставах, а його повернення на користь позивача посягає на право приватної власності, недоторканість якого гарантується як Конституцією України, так і міжнародними правовими актами. Відповідач також зазначив про помилковість обрання позивачем як способу захисту своїх прав реституцію, з огляду на те, що в позовній заяві позивач не зазначає про необхідність повернення на користь відповідача грошових коштів отриманих за договором від 04 серпня 2015 року. Також відповідач не погоджується з визначеною позивачем вартістю майна, що підлягає відшкодуванню, а справедливою та обґрунтованою вважає вартість визначену у договорі купівлі-продажу від 04 серпня 2015 року. Суд, дослідивши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 15.05.2014 року господарським судом Дніпропетровської області по справі № 904/2578/14 [PERSON] з обмеженою відповідальністю Житлобудінвест визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру строком на 6 місяців, до 15.11.2014 року, ліквідатором призначено голову ліквідаційної комісії [PERSON]. 04 серпня 2015 року Товарною біржою Катеринославська проведений другий повторний аукціон з продажу цілісного майнового комплексу боржника [PERSON] з обмеженою відповідальністю Житлобудінвест з можливістю зниження початкової вартості, за результатами якого визначений переможець [PERSON], з запропонованою ціною продажу в розмірі 2263204,42 грн. 04 серпня 2015 року між [PERSON] з обмеженою відповідальністю Житлобудінвест та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, що складається з основних засобів та товарно-матеріальних цінностей, з запропонованою ціною продажу в розмірі 2263204,42 грн. 07 серпня 2015 року між [PERSON] з обмеженою відповідальністю Житлобудінвест та [PERSON] був укладений Акт № 1 про передання права власності. Згідно якого [PERSON] був переданий у власність цілісний майновий комплекс, що складається з основних засобів та товарно-матеріальних цінностей. 20 вересня 2017 року Вищим господарським судом України по справі № 904/2578/14 визнано недійсними результати аукціону з продажу майна [PERSON] з обмеженою відповідальністю Житлобудінвест цілісним майновим комплексом, проведеного 04.08.2015 року Товарною біржею Катеринославська, оформлені протоколом № 1 від 04.08.2015 року, з Додатком № 1, визнано недійсним Договір купівлі-продажу від 04.08.2015 року цілісного майнового комплексу, що складається з основних засобів та товарно-матеріальних цінностей [PERSON] з обмеженою відповідальністю Житлобудінвест, оформлений в простій письмові формі та укладений між [PERSON] з обмеженою відповідальністю Житлобудінвест та [PERSON], визнано недійсним Акт № 1 про передання права власності від 07.08.2015 року. З матеріалів справи вбачається, що після прийняття Вищим господарським судом України по справі № 904/2578/14 постанови від 20 вересня 2017 року, [PERSON] з обмеженою відповідальністю Житлобудінвест зверталося до [PERSON] з вимогою про повернення майна набутого у власність на підставі недійсного правочину від 04 серпня 2015 року. 05 грудня 2017 року [PERSON] у відповідь на вимогу повідомив [PERSON] з обмеженою відповідальністю Житлобудінвест, що майно набуте ним відповідно до договору від 04 серпня 2015 року припинило своє існування, оскільки певна частина рухомого майна була знищена внаслідок фізичного зносу, а інша частина майна у вигляді майнових прав на 25 квартир та 4 нежитлові приміщення припинена шляхом їх реалізації у способи, передбачені чинним законодавством України. Судом також встановлено, що сторонами за недійсним правочином від 04 серпня 2015 року не було повернуто у натурі все те, що вони одержали на виконання цього правочину. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Тобто, з положень означеної статті чітко слідує, що застосування наслідків недійсності правочину у вигляді реституції має місце лише у випадку можливості повернення такого майна однією із сторін, в іншому ж випадку сторона має відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині відшкодування вартості майна одержаного за недійсним правочином, зокрема з огляду на відсутність у відповідача в натурі такого майна. Суд також зазначає, що з огляду на ту обставину, що [PERSON] з обмеженою відповідальністю Житлобудінвест визнано банкрутом відповідно до постанови господарського суду Дніпропетровської області від 15.05.2014 року по справі № 904/2578/14, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, яким встановлені умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів . Згідно ч. 1 ст. 43 ЗУ Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом майно, яке підлягає реалізації у ліквідаційній процедурі, оцінюється ліквідатором. Початковою вартістю цілісного майнового комплексу є сукупність визнаних у встановленому цим Законом порядку вимог кредиторів. З матеріалів справи вбачається, що у відповідності до ухвал господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2014 року та від 29.12.2014 року по справі № 904/2578/14 вартість цілісного майнового комплексу [PERSON] з обмеженою відповідальністю Житлобудінвест, що складається з основних засобів та товарно-матеріальних цінностей визначена у розмірі, що дорівнює сукупності визнаних у встановленому цим Законом порядку вимог кредиторів та складає 20618784,28 грн. Судом встановлено, що на момент розгляду спірних правовідносин розмір вимог кредиторів по справі № 904/2578/14 не змінювався, у звязку з чим відсутні підстави для зміни вартості майна, переданого за договором купівлі-продажу від 04 серпня 2015 року. У звязку з чим, суд вважає доводи відповідача щодо невірного визначення вартості майна необґрунтованими та спростованими наведеними вище обставинами. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування вартості майна отриманого за недійсним правочином у розмірі 20618784,28 грн. є цілком обґрунтованими та підлягають задоволенню. Стосовно доводів відповідача щодо необхідності повернення на його користь грошових коштів отриманих позивачем за недійсним правочином, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЗУ Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, з винятком спорів, повязаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобовязань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання свої повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України. Таким чином, суд зазначає про право відповідача звернутися до суду у провадженні якого перебуває справа про банкрутство [PERSON] з обмеженою відповідальністю Житлобудінвест з вимогою про повернення грошових коштів набутих за недійсним правочином у відповідності до положень ч. 4 ст. 10 ЗУ Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову, судові витрати, повязані з розглядом справи покладаються на відповідача. Відповідно до абз. 2 п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах, у разі якщо судом було відстрочено сплату позивачем судового збору, який із тих чи інших причин до ухвалення рішення у справі сплачено не було, а рішення ухвалено на користь позивача, то стягнення суми судового збору здійснюється безпосередньо з відповідача в дохід Державного бюджету України. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved