Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

04 вересня 2020 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 07.02.2013 у розмірі 51110,47 грн. Позовна заява мотивована тим, що 07.02.2013 між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та\~\~ [PERSON] було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Позивач зазначав, що за умовами вказаного договору банком було відкрито кредитний рахунок із початковим лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову, та відповідачу надано у користування кредитну картку (номери та строк дії отриманих карток зазначено у довідці про отримання картки). У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 40000,00 грн, що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Відповідач належним чином зобов`язання за кредитним договором\~\~\~\~\~ не виконував, унаслідок чого станом\~\~\~на 08.07.2020 утворилась заборгованість у розмірі 51110,47 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 32 224,15 грн, заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України - 11260,32 грн., нарахована пеня 7626,00 грн. Ураховуючи викладене АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у сумі 51110,47 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 32 224,15 грн, заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України - 11260,32 грн., нарахована пеня 7626,00 грн, а також понесені позивачем судові витрати у розмірі 2102,00 грн судового збору. Відповідач [PERSON] не погодився з пред`явленим до нього позовом, подав до суду відзив на позовну заяву, у якій просив у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовити повністю. У відзиві визначав, що позов є безпідставним з тих підстав, що кредитні кошти не отримував, про зняття з його карткового рахунку коштів 03.02.2019 у сумі 26000,00 грн двома платежами по 13000,00 грн дізнався випадково від працівника банку 04.02.2019. На його вимогу працівник банку надав йому копії квитанцій, з яких вбачалося, що з належної йому картки відбулося списання коштів у зазначеному розмірі гр. [PERSON] шляхом переказу коштів на рахунок [PERSON] , відкритий у АТ КБ «Приватбанк» через А-банк. Смс-повідомлення про списання коштів він не отримував. Зрозумівши, що коштами невідомі особи заволоділи злочинним шляхом, негайно звернувся до органу поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення, на підставі якої було внесено інформацію до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.02.2019 за № 12019170110000220, та негайно письмово повідомив позивача про обставини списання коштів з його рахунку. Зазначав, що до цієї несанкціонованої ним операції на його картковому рахунку був позитивний залишок, інші грошові кошти у кредит він не отримував, про встановлення кредитного ліміту у розмірі 40000,00 грн у банку не просив та фактично ним не користувався. Також повідомив, що 02.08.2019 Козельщинським районним судом Полтавської області розірвано укладений між ним та позивачем договір банківського поточного рахунку в частині обслуговування платіжної кратки № [NUMBER] та стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» грошові кошти у сумі 2631,64 грн, безпідставно списаних з його рахунку. При нормативному обґрунтуванні своєї позиції посилався, зокрема, на ч. 1 ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати кошти з рахунку виключно на підставі розпорядження клієнта, оскільки з його боку жодного розпорядження не було, то й нести відповідальність за несанкціоноване списання грошових коштів він не повинен. Позивач, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, в судові засідання представника не забезпечив, про причини неявки не повідомив, у клопотанні просив про розгляд справи без участі представника позивача. Відповідач у судовому засіданні надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у письмовому відзиві на позовну заяву. Позивач правом на надання відповіді на відзив не скористався. З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, заслухавши пояснення відповідача, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та мав у користуванні кредитні картки № [NUMBER] (дата відкриття 07.02.2013, термін дії 08/16), № [NUMBER] (дата відкриття 04.07.2013, термін дії 11/16), № [NUMBER] (дата відкриття 19.03.2015, термін дії 01/18) та № [NUMBER] (дата відкриття 22.01.2018, термін дії 05/21). Рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 02.08.2019 у цивільній справі № 533/648/19, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суд від 20.12.2019, задоволено позовну заяву [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» та розірвано, укладений між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» договір банківського поточного рахунку в частині обслуговування платіжної картки № [NUMBER] та стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» безпідставно списані кошти у розмірі 2631,64 грн. Отже договірні відносини між позивачем та відповідачем у даній справі є розірваними з 20.12.2019. Факт відкриття банківського рахунку та отримання банківських карток відповідач не заперечував. Відповідач заперечує факт існування домовленості з банківською установою про укладення кредитного договору, встановлення кредитного ліміту та фактичного отримання ним кредитних коштів в рамках кредитного договору. Отже у даній справі суд має вирішити питання: чи укладався між сторонами кредитний договір, чи отримував відповідач в рамках такого договору чи несанкціоновано кредитні кошти, та чи має відповідач обов`язок, встановлений законом, повернути отриманий кредит та нести відповідальність у вигляді процентів за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за ст. 625 ЦК України та пені. Відповідачи на ці питання суд зазначає таке. Відповідно до ст. 1066 ЦК України\~ за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. За ч.1 ст.1069 ЦК України якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Відповідно до ч.2 ст.1069 ЦК України права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ч. 1, 2 ст.1055 ЦК України\~кредитний договір укладається у письмовій формі.\~Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно з ч. 1, 2 ст.1071 ЦК України\~банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.\~Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.\~526,\~527,\~530 ЦК України\~зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до\~статті 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з\~ст. 610 ЦК України\~порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1\~ст. 612 ЦК України\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.81 КПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд зазначає, що рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 02.08.2019 у сп. № 533/648/19, яким розірвано договірні відносини між АТ КБ «Приватбанк» (відповідач) та [PERSON] (позивач), було встановлено такі обставини: «Позивач має емітовані АТ КБ «ПРИВАТБАНК» платіжні картки №№ [NUMBER] , [NUMBER] термін дії яких не закінчився (а.с.48). Таким чином, між позивачем та відповідачем укладено договір банківського рахунку в розумінні ст.1066 ЦК України, що не заперечується сторонами. Відповідно до ст.1066 ЦК України\~за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. 03 лютого 2019 року громадянином [PERSON] \~з рахунку позивача\~(картка № [NUMBER] ) здійснено два платежі по 13000 грн кожний на поповнення картки № [NUMBER] , яка належить громадянці [PERSON] » «Суд відхиляє посилання відповідача про те, що спірні операції проведено самим позивачем шляхом використання системи дистанційного обслуговування клієнтів Приват24, оскільки банком не надано жодного доказу такого твердження. Крім цього, таке твердження спростовується чітким зазначенням прізвища клієнта: « [PERSON] » на банківських документах ... Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1071 ЦК України\~банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.\~Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Таким чином, суд приходить до висновку щодо несанкціонованого позивачем та неправомірного факту списання банком коштів в сумі 26000 грн з банківського рахунку позивача (за рахунок безпідставного кредитування рахунку коштами банку).» «Суд відхиляє посилання відповідача на заяву про приєднання, Умови і правила надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті https:privatbank.ua/terms/ в мережі Інтернет, як підставу встановлення договірних кредитних відносин, оскільки, по-перше, позивачем не надано суду будь-якої заяви про приєднання, формулярів, стандартних форм або інших доказів наявності договору приєднання в сенсі ст.634 ЦК України, по друге, як зазначено вище, судом встановлено, що позивач не надав згоду на дане конкретне кредитування рахунку на суму 26000 грн. Таким чином, суд вважає недоведеним відповідачем наявність кредитних відносин між позивачем та відповідачем.» Переглядаючи в апеляційному порядку рішення Козельщинського районного суду Полтавської області, Полтавський апеляційний суд у постанові від 20.12.2019, дійшов таких висновків: «Судом першої інстанції було вірно встановлено, що жодного доказу наявності письмового кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем, матеріали справи не містять та відповідачем не надано. Посилання відповідача на заяву про приєднання, Умови і правила надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті https:privatbank.ua/terms/ в мережі Інтернет, як підставу встановлення договірних кредитних відносин, судом не взято до уваги, так як позивачем не надано суду будь-якої заяви про приєднання, формулярів, стандартних форм або інших доказів наявності договору приєднання в розумінні ст. 634 ЦК України. Зазначене відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Крім того, як вказувалося вище, судом встановлено, що позивач не надавав згоду на кредитування рахунку на суму 26000 грн. Отже, наявність кредитних відносин між позивачем та відповідачем не доведена. Твердження відповідача про те, що спірні операції проведено самим позивачем шляхом використання системи дистанційного обслуговування клієнтів Приват24, жодними доказами не підтверджені. При цьому, платником у банківських документах зазначено « [PERSON] ». Обставини даної справи в частині укладення кредитного договору та отримання в кредит грошових коштів у сумі 26000,00 грн є ідентичними тим обставинам, що досліджувалися судами у цивільній справі № 533/648/19. Участь у даній справі беруть ті ж самі особи, що брали участь у справі № 533/648/19. Отже суд робить висновок, що обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, у справі № 533/648/19 не повинні доказуватися при розгляді даної справи, так як обставини, встановлені рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 02.08.2019 у цивільній справі № 533/648/19 та постановою Полтавського апеляційного суду від 20.12.2019 між тими ж сторонами, мають преюдиційне значення та є обов`язковими для суду, що розглядає дану справу. Нових доказів на підтвердження власних позовних вимог та факту отримання відповідачем грошових коштів у кредит позивач не надав. З наданих позивачем доказів у даній справі вбачається, що на підставі Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил банківських послуг в Приватбанк від 07.02.2013 позивачем було відкрито відповідачеві банківський рахунок та видано платіжну картку, яку декілька разів було перевипущено у зв`язку із закінченням строку дії, що підтверджується довідкою позивача (без вихідних реквізитів) про видані відповідачу кредитні картки. Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил банківських послуг, підписання якої відповідач у судовому засіданні також заперечував, не містить умов про розмір кредитного ліміту, процентну ставку за користування таким кредитом, строк його дії, а також про розмір неустойки за порушення строків погашення кредиту. Довідку (без вихідних реквізитів та зазначення посади, прізвища особи, що її склала та підписала) про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ім`я [PERSON] , суд не бере до уваги, оскільки таку довідку позивач склав самостійно без участі відповідача, відповідача з нею не ознайомлював, та має можливість самостійно визначати та змінювати зміст такої довідки незалежно від волі на це відповідача-позичальника. Така довідка, на переконання суду, не може свідчити про існування між сторонами двосторонніх домовленостей щодо укладення кредитного договору з кредитним лімітом у розмірі 40000,00 грн. Інших належних доказів на підтвердження укладення кредитного договору з зазначеним позивачем у довідці кредитним лімітом, матеріали справи не містять. Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» також не можуть бути доказом існування між сторонами договірних відносин з тих самих підстав. Таким чином суд не бере також до уваги умови кредитного договору, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, долучених до матеріалів справи, оскільки позивачем не доведено, що Умови та Правила надання банком кредиту є складовою кредитного договору, а саме те, що вони укладені в один день, тобто в день підписання позичальником заяви позичальника, і позичальник розумів, що саме ці Умови він мав на увазі, підписуючи заяву-анкету. Вказаний висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду у справі № 342/180/17 (постанова від 03 липня 2019 року), № 188/1815/17(постанова від 27.08.2020), № 378/305/18 (постанова від 23.07.2020), відповідно до яких витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті, не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. З виписки за договором б/н станом на 09.07.2020 та розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що відповідач систематично користувався кредитними картками, отримував за ними грошові кошти та здійснював поповнення кредитних карток. Суд зазначає, що станом на 19.11.2018 залишок коштів за кредитною карткою відповідача № [NUMBER] був позитивним, не мав від`ємного значення та становив 8,43 грн. Від`ємне значення залишку на картковому рахунку утворилося тільки 03.02.2019 після здійснення позивачем спірного списання коштів у сумі 13003,00 грн та 13003,00 грн. на загальну суму 26006,00 грн. (з урахуванням комісій 3,00 грн, 3,00 грн). З наданих відповідачем доказів вбачається, що видаткові операції у зазначеному розмірі були здійсненні Приватбанком 03.02.2019 через Інтернет-банк «Приват 24», платник: [PERSON] , отримувач: «поповнення карт Приватбанку в А-банку», призначення платежу: «для поповнення карти № [NUMBER] » як службові операції з головного офісу Приватбанку (а.с. 79, 80, 81, 82), а не на підставі розпорядження відповідача. Інші підстави, передбачені ч. 1, ч. 2 ст. 1071 ЦК України для правомірного списання грошових коштів з рахунку відповідача, суд під час розгляду даної справи не встановив. 05.02.2019 відповідач, як тільки дізнався, без жодних зволікань, звернувся до правоохоронних органів з заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, та повідомив, що 03.02.2019 невідома особа шляхом обману з банківської карти Приватбанк № [NUMBER] заволоділа його грошовими коштами, чим завдала останньому матеріальний збиток. З матеріалів справи не вбачається, що банк як добросовісна та зацікавлена особа приклав зусилля для з`ясування обставин списання грошових коштів з рахунку відповідача та надання відповіді на повідомлення відповідача про невикористання ним кредитних коштів. Отже суд вважає, що позивачем не доведено факт укладення з відповідачем кредитного договору з кредитним лімітом 40000,00 грн. Суд також не встановив, що саме відповідач несанкціоновано використав грошові кошти з власного рахунку у сумі 26006,00 грн (з урахуванням комісії 6,00 грн), а позивачем не спростовано факт несанкціонованого списання грошових коштів з вини банку. Тобто суд дійшов висновку, що відповідач не має обов`язку перед позивачем з повернення грошових коштів, які списані банком без розпорядження відповідача та без будь-якої правової підстави. При цьому суд керується правовою позицією, зробленою Верховним Судом у постанові від 20 червня 2018 року (справа № 691/699/16-ц), у постанові Верховного Суду України\~\~\~\~\~\~від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, та у постанові від 14 лютого 2018 року у справі\~\~ № 127/23496/15-ц (касаційне провадження № 61-3239св18) , згідно яких встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк». Також суд зазначає, що з виписки за договором вбачається, що у подальшому (після списання грошових коштів у сумі 13003,00 грн та 13003,00 грн) залишок непогашеного кредиту збільшувався позивачем за рахунок нарахованих ним щомісячних процентів за користування кредитними коштами, які списувалися за рахунок встановленого самостійно позивачем кредитного ліміту, у результаті чого збільшувалася заборгованість за тілом кредиту до 32224,15 грн. Тобто фактично позивач штучно збільшував кредитну заборгованість відповідача за рахунок нарахованих процентів у попередніх періодах шляхом «списання відсотків\~за використання\~кредитного ліміту.\~За ставкою\~3,5\~відсотка…», а не за рахунок кредитування позичальника. З урахуванням наведеного, відповідаючи на питання, які постали перед судом, суд вважає недоведеними позивачем фактичні обставини, що полягають у отриманні саме відповідачем грошових коштів у кредит. Суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом у сумі 32224,15 грн, яку суд вважає безпідставною та необґрунтованою. Також суд відмовляє позивачеві у стягненні заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, у сумі 11260,32 грн, та у стягненні нарахованої пені у сумі 7626,00 грн, які є похідними від основної вимоги (стягнення заборгованості за кредитом), яку суд не вважає доведеною. Зважаючи на те, що у задоволенні позовних вимог суд відмовляє, у відповідності до\~ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на позивача та з відповідача не стягується. \~ На підставі викладеного та

Outcome: dismissed