Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

03 вересня 2018 року представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просить стягнути з нього заборгованість у сумі 78237 грн. 13 коп. за кредитним договором № б/н від 02 листопада 2012 року, що складається із анкети - заяви позичальника про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанк. Вимоги позову обґрунтовані наступним. 02 листопада 2012 року відповідач отримав кредит у розмірі 500 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки. Він своїм підписом у заяві підтвердив свою згоду про те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком кредитний договір. Банк зобовязання за договором виконав в повному обсязі, надавши на платіжну картку відповідача кредит у визначеному розмірі. Відповідач зі свого боку умов договору не дотримується, в результаті чого станом на 31 липня 2018 року заборгованість за кредитом складає 495 грн. 76 коп., по процентам за користування кредитом 68069 грн. 70 коп., заборгованість за пенею та комісією 5469 грн. 90 коп., штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 3701 грн. 77 коп., а всього 78237 грн. 13 коп. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав клопотання про розгляд справи без його участі, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечував. (а.с. 42) Відповідач [PERSON] в судові засідання не зявився, хоча про час та місце їх проведення був повідомлений в порядку, визначеному ст.ст. 128, 130 ЦПК України, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень та розпискою про отримання судової повістки. (а.с. 54, 58, 65) Частина направлених на його адресу повісток були повернуті до суду без вручення адресатові з примітками «інші причини, що не дали змоги виконати» та «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 73, 79). За таких обставин суд розглянув справу у його відсутність на підставі ч. 10 ст. 130 ЦПК України. Відповідач просив суд застосувати строки позовної давності, про що подав письмову заяву (а.с. 69). Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд встановив фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. 02 листопада 2012 року [PERSON] підписав «Анкету заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку». Зі змісту даного документу вбачається, що у ньому друкованим способом внесено персональні дані відповідача та у графі «Клієнт» міститься рукописний підпис від його імені. Однак, відміток про те, яку банківську послугу він бажає отримати, який кредитний ліміт просить йому встановити, а також про те, що він отримав памятку клієнта з тарифами та основними умовами обслуговування та кредитування і ознайомився під підпис з їх змістом, ця анкета заява не містить. (а.с. 7) Матеріали позовної заяви не містять інформації щодо видачі відповідачеві кредитної карти, її виду та строку дії. Згідно складеного банком розрахунку заборгованості, станом на 31 липня 2018 року за договором № б/н від 02 листопада 2013 року [PERSON] нараховано 495 грн. 76 коп. заборгованості за кредитом, 68069 грн. 70 коп. заборгованості за процентами, 5469 грн. 90 коп. заборгованості за комісією, 4201 грн. 77 коп. заборгованості за судовими штрафами, а всього 78237 грн. 13 коп. (а.с. 5-6) Вирішуючи спір по суті, суд зазначає слідуюче. Відповідно до ч. 1\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст.\~638\~та ст.\~1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. За приписами ч. 1\~ст. 634 ЦК України\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі\~статтею 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У відповідності до частин першої та третьої\~статті 1049 ЦК України\~позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. За змістом ст.ст.\~525,\~526 ЦК України\~зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч.1\~ст.631 ЦК України). Згідно із\~статтею 599 ЦК України\~зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до\~ст.1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Хоча відповідач не заперечує той факт, що отримав кредитні кошти від позивача, однак зі змісту Анкети заяви від 02 листопада 2012 року не вбачається, на яких саме умовах ці кошти були отримані, зокрема відсутні дані про суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Підпису клієнта про отримання та ознайомлення з тарифами та умовами кредитування зазначена заява також не містить. Таким чином, докази тому, що кредитний договір був укладений на умовах, про які заявляє позивач, відсутні, як відсутні і підстави застосування до правовідносин сторін «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та «Тарифів Банку», в тому числі в частині стягнення штрафів, пені та неустойки. Згідно із\~ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п.1 ч. 2\~ст. 258 ЦК України\~позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Ч. 1, 5\~ст.\~261\~ЦК\~України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч. 3, 4\~ст. 267 Цивільного кодексу України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Так, згідно розрахунку право банку на звернення до суду з відповідним позовом виникло в листопаді 2013 року, оскільки саме тоді у відповідача виникла прострочена заборгованість за кредитом, тобто право банку було порушено. Не знати про порушення свого права банк не міг. Відповідно до частин другої, третьої\~статті 264 ЦК України\~позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також тоді, коли предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Частиною першою\~статті 264 ЦК України\~встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому, якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року (справа № 161/20278/14-ц, провадження № 61-9859св18). Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, в рахунок погашення заборгованості за кредитом 07 листопада 2015 року кошти було зараховано в сумі 30 грн. 10 коп. При цьому, доказів про спосіб надходження вказаних коштів на рахунок (перерахування відповідачем чи списання з банківської карти) банк суду не представив, а тому цей розрахунок не може свідчити про волевиявлення відповідача на здійснення дій для погашення кредиту та визнання обвязку сплачувати заборгованість за кредитним договором. Банк звернувся до суду з позовом 03 вересня 2018 року. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду з позовом з пропуском трирічного строку, визначеного ст. 257 ЦК України. Як роз'яснено у п. 11\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня\~\~1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Зважаючи на викладене, суд приходить до переконання про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом в звязку зі збігом строків позовної давності, про стягнення процентів та штрафів за безпідставністю. Судові витрати у справі розподіляються у відповідності з положеннями ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed