Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

04 березня 2003 року між [PERSON] (орендодавець) і [PERSON] (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого: орендодавець передав, а орендар отримав право на оренду земельної ділянки розміром 6,50 га, яка знаходиться на території Новомиколаївської селищної ради Новомиколаївського району Запорізької області та належить орендодавцю на праві приватної власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗП № 032292 (п. 1); строк договору до 31 грудня 2023 року (п. 2.2); орендна плата здійснюється у грошовій формі із розрахунку 1250,00 грн. за орендовану земельну ділянку щорічно до 31 грудня поточного року (п. 2.3). Відповідно до пункту 8 договору оренди земельної ділянки від 04.03.2003 цей договір вступає в силу після підписання його обома сторонами і нотаріального посвідчення у Новомиколаївській державній нотаріальній конторі Запорізької області та реєстрації у Новомиколаївській селищній раді та у відділі земельних ресурсів Новомиколаївського району Запорізької області. З договору оренди земельної ділянки від 04.03.2003 вбачається, що цей договір в день його укладення було посвідчено державним нотаріусом Новомиколаївської державної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON] Разом з цим, у договорі відсутня позначка про проведення його державної реєстрації. Проте, з доданого до позовної заяви витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-2301450612015 від 20.05.2015 вбачається дата державної реєстрації речового права 04.03.2003, але при цьому не зазначено органу, що здійснив державну реєстрацію цього права. Водночас, згідно з листом Управління Держземагентства у Вільнянському районі Запорізької області від 30.12.2015 № 97-28-0.5-9205/2-15 станом на 31.12.2012 в Державному реєстрі зареєстрованого Договору оренди вищезазначеної земельної ділянки, що належить позивачу, не значиться. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі», в чинній редакції, визначено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду, зокрема в разі невиконання сторонами обовязків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оренду землі», в чинній редакції, у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобовязаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки від 04.03.2003 позивачем зазначено систематичне невнесення відповідачем орендної плати за землю. У звязку з цим, суд визнає за необхідне зазначити наступне. Частиною першою ст. 153 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним на момент укладення спірного договору оренди земельної ділянки, було передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Частиною першою статті 18 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною станом на 04.03.2003) визначено, що укладений договір оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації. Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, а саме станом на 04.03.2003) договір оренди земельної ділянки набирає чинності після досягнення домовленості з усіх істотних умов, підписання його сторонами і державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки орендар має право після державної реєстрації договору оренди (ч. 3 ст. 23 Закону України «Про оренду землі» в редакції станом на 04.03.2003). Отже, за змістом ст.ст. 16, 18 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною станом на 04.03.2003) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації, а після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Відтак, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обовязки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні договору, набуваються після відповідної державної реєстрації. Таким чином сторони у даній справі дійшли згоди щодо істотних умов договору оренди земельної ділянки від 04.03.2003, скріпивши договір своїми підписами, що і є моментом укладення договору, проте моментом виникнення прав та обовязків за цим договором є дата його державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Твердження позивача про проведення державної реєстрації договору оренди земельної ділянки від 04.03.2003 суд визнає недоведеним, виходячи з наступного. Так, за змістом частини другої статті 18 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною станом на 04.03.2003) факт державної реєстрації засвідчується печаткою реєструючого органу з підписом уповноваженої на це особи та зазначенням дати реєстрації на всіх примірниках договору. Один зареєстрований примірник договору зберігається в органі, який здійснив його реєстрацію. Пунктом 12 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.1998 № 2073, який втратив чинність 05.08.2011, було передбачено, що факт державної реєстрації засвідчується у 10-денний термін гербовою печаткою та підписом голови відповідної ради, Київської, Севастопольської міської ради, або уповноваженої ними посадової особи. Печатка та підпис ставляться на всіх примірниках договору. Проте, передбачені законом позначки про проведення державної реєстрації відсутні на спірному договорі оренди земельної ділянки від 04.03.2003. Таким чином, наданий позивачем витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-2301450612015 від 20.05.2015 є неналежним доказом проведення 04.03.2003 державної реєстрації спірного договору оренди земельної ділянки. Вимоги щодо державної реєстрації договору оренди землі з 05.11.2003 по 31.12.2012 були закріплені у ст.ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі», за змістом яких після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. З 01.01.2013 статті 18, 20 були виключені із Закону України «Про оренду землі», а статтю 6 цього закону було доповнено частиною пятою, що є чинною по теперішній час, відповідно до якої право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі Закон № 1952-IV) державній реєстрації прав підлягає, зокрема право оренди земельної ділянки. За правилом частин другої та третьої статті 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації, а речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються чинними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Отже, докази проведення як державної реєстрації спірного договору оренди земельної ділянки, так і державної реєстрації права оренди земельної ділянки відповідно до цього договору після 01.01.2013, станом на день розгляду судом даної справи відсутні. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що договір оренди земельної ділянки від 04 березня 2003 року між [PERSON] (орендодавець) і [PERSON] (орендар) є укладеним, проте таким, що не набрав чинності, відтак відповідач за цим договором не набув права оренди земельної ділянки площею 6,5 га, розташованої на території Новомиколаївської селищної ради Новомиколаївського району Запорізької області, кадастровий номер 2323655100:10:005:0005, що належить позивачу на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗП № 032292 та обовязку внесення орендної плати, а позивач, відповідно, не набув права на одержання орендної плати за цим договором. Виходячи з наведеного, суд визнає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, позовні вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати. Частиною першою статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки несплата відповідачем орендної плати була єдиною зазначеною позивачем підставою для розірвання договору оренди землі, позовні вимоги про розірвання договору оренди суд визнає такими, що не підлягають задоволенню у звязку з відсутністю заборгованості відповідача з орендної плати за договором оренди земельної ділянки від 04.03.2003. Таким чином, суд також не знаходить підстав для застосування наслідків припинення чи розірвання договору оренди, передбачених ст. 34 Закону України «Про оренду землі» у вигляді зобовязання відповідача повернути земельну ділянку. При цьому, суд зазначає, що позивач не надав суду доказів того, що земельна ділянка з кадастровим номером 2323655100:10:005:0005 взагалі була передана ним відповідачу і саме на підставі договору оренди земельної ділянки від 04.03.2003. З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Документально підтверджені судові витрати, понесенні відповідачем, у справі відсутні. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: dismissed