Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

\~ 02 квітня 2021 року\~представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Кіріченко В.М. звернувся до суду з позовом\~про стягнення з [PERSON] заборгованості у вигляді 3 % річних від простроченої суми в розмірі 4009,41 доларів США. Позовні вимоги мотивує тим, що за договором кредиту № МКН7GК00000020 від 10 червня 2008 року, укладеного між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] , останній отримав кредит в розмірі 20 842,73 доларів США на термін до 09 червня 2028 року. В подальшому, рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11.11.2014 року стягнуто з [PERSON] в користь ПАТ комерційний банк «Приватбанк» - 1 182 785 (один мільйон сто вісімдесят дві тисячі сімсот вісімдесят п`ять) грн.29 коп. заборгованості по договору кредиту. Рішення набуло законної сили. Оскільки вказане рішення на даний час залишається не виконаним, то позивач просить у відповідності до ст.625 ЦК України зобов`язати відповідача відшкодувати заборгованість у вигляді 3 % річних від простроченої суми в розмірі 4009,41 доларів США та судовий збір. Ухвалою суду від 12.04.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. \~ \~Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належними чином, подав заяву про розгляд справи без його участі, в якій зазначив про підтримання позовних вимог в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. 06.05.2021 року представником відповідача подано відзив на позов, в якому просив відмовити в позові, оскільки позивач пропустив строки позовної давності. 28.05.2021 року представник позивача подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що прийняття рішення про стягнення заборгованості від 11.11.2014 року не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору та не тягне за собою припинення договору. Враховуючи вищенаведене просить просив задоволити. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до такого висновку. \~ \~ Судом встановлено, що відповідно до договору кредиту № МКН7GК00000020 від 10 червня 2008 року, укладеного між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] , останній отримав кредит в розмірі 20 842,73 доларів США на термін до 09 червня 2028 року (.а.с 8-10). В подальшому, рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11.11.2014 року стягнуто з [PERSON] в користь ПАТ комерційний банк «Приватбанк» 1 182 785 (один мільйон сто вісімдесят дві тисячі сімсот вісімдесят п`ять) грн.29 коп. заборгованості по договору кредиту. Рішення набуло законної сили ( а.с. 4). У відповідності з частиною другою\~ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу. Виконання своїх зобов`язань щодо своєчасного повернення кредитних коштів, сплати відсотків за користування кредитом відповідач в порушення статей\~1048-1050,\~1054 Цивільного кодексу України\~не виконав, внаслідок чого позивачем було пред`явлено вимоги про стягнення заборгованості за Кредитним договором, що підтверджується рішенням суду від 11.11.2014 року ( а.с. 4-5). У вищевказаному судовому рішенні заборгованість за кредитним договором була визначена у повному обсязі, тому кредитор має право на отримання гарантій внаслідок неналежного виконання зобов`язання, у порядку визначеному частиною другою статті 625 ЦК України. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) висловлено правову позицію (яка продубльована в наступних за нею постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року по справі № 675/869/16-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі № 155/1315/15-ц та ін.) про те, що за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а права та інтереси кредитодавця в цих правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до розрахунку заборгованості наданого представником позивача, основна сума заборгованості з 01.10.2014 року до 26.01.2021 року складає 21\~135,69 доларів США, саме від даної суми розраховані 3 % річних ( а.с. 5). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить стягнути 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 4009,41 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.01.2021 становить 112904,99 гривень, нарахованих на підставі\~ст. 625 Цивільного кодексу України, за невиконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.11.2014 року. Згідно з частиною другою\~статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних\~втрат на\~суму боргу\~та 3\~%\~річних відповідно\~до статті\~625\~ЦК України\~є мірою\~відповідальності боржника\~за прострочення\~грошового зобов`язання,\~оскільки виступають\~способом захисту\~майнового права\~та інтересу,\~який полягає\~у відшкодуванні\~матеріальних втрат\~кредитора від\~знецінення грошових\~коштів унаслідок\~інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такий висновок сформульований, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та №\~\~922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі\~статті 625 ЦК України\~виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Так, відповідно до частини другої\~статті 625\~Цивільного кодексу\~України боржник зобов`язаний сплатити, зокрема, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. З огляду на те, що грошове зобов`язання у відповідача виникло з дати набуття рішенням суду від 11.11.2014 року законної сили, і відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до\~статті 625 Цивільного кодексу України, тобто позивач має право на отримання 3% річних від простроченої суми. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України\~виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Викладене узгоджується з правовою позицією, наведеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року по справі № 127/15672/16-ц. Разом з тим, заочним рішенням суду від 11.11.2014 року сума невиконаного зобов`язання визначена у національній валюті\~гривні, а позивачем пред`явлено вимоги про стягнення 3% річних у доларах. В резолютивній частині рішення відсутні висновки про стягнення з відповідача боргу в іноземній валюті. При цьому, в розрахунку 3% річних позивачем визначена як початкова сума боргу 21\~135,69 доларів США. Саме з вказаної суми проведено розрахунок 3% річних. Разом з тим, суду не надано доказів наявності у відповідача невиконаного зобов`язання за кредитним договором в сумі 21135,69 доларів США, що унеможливлює стягнення 3% річних в розмірі 4009,41 доларів США. \~Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, відповідно до частин першої, шостої та сьомої\~статті 81 Цивільного процесуального кодексу України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом. При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його прав, яке, на його думку, полягає в невиконанні зобов`язань в іноземній валюті. Враховуючи викладене, в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Щодо заяви представника відповідача щодо спливу строку позовної давності, суд виходить з наступного. Сплив позовної давності як підставу для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають. Проте, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та №\~\~922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі\~статті 625 ЦК України\~виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Таким чином, помилковим є посилання представника відповідача про сплив позовної давності, передбачених\~статтею 625 ЦК України, оскільки така позивачем заявленому в межах трьох років, які передували подачі такого позову, а тому суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed