Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

02.07.2015 року КЕЧ м. Новоград-Волинський звернулася до суду з даним позовом, який мотивовано тим, що [PERSON] проходив військову службу у військовій частині м. Новоград-Волинський Житомирської області й був забезпечений службовим житлом, а саме квартирою [ADDRESS] (далі Квартира), де в подальшому були зареєстровані його члени сім`ї відповідачі по справі. 30.05.2006 року [PERSON] був звільнений з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних сил України та залишенням на квартирному обліку для позачергового отримання житла за рахунок Міністерства оборони України. Про даний факт КЕЧ м. Новоград-Волинський стало відомо лише в червні 2015 року. На даний час [PERSON] проживає в гуртожитку Міністерства оборони України в м. Києві, де й зареєстрований та перебуває там на квартирному обліку. Спірна квартира використовується як службове житло для проживання військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей. Посилаючись на те, що відповідачі в добровільному порядку службове жиле приміщення не звільняють, КЕЧ м. Новоград-Волинський просила суд виселити їх зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення, оскільки вони не набули самостійного права на подальше законне проживання у Квартирі, а [PERSON] , в свою чергу, будучи звільненим з військової служби, втратив зв`язок з Міністерством оборони України. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, зазначених в позовній заяві. Представники відповідачів та ІІІ особа [PERSON] позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні у зв`язку з пропуском позивачем строку на звернення до суду із зазначеним позовом та за відсутністю правових підстав для їх задоволення (письмові заперечення а.с.30-36). Представник ІІІ особи, органу опіки та піклування, в судове засідання не прибув, в минулому судовому засіданні від 12.10.2015 року просила відмовити в задоволенні позову. Заслухавши усні пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] проходив військову службу у м. Новоград-Волинський Житомирської області. 08.09.1999 року КЕЧ м. Новоград-Волинський [PERSON] видано ордер на зайняття Квартири /а.с.9/, яка закріплена за Новоград-Волинським гарнізоном /а.с.122-123/ та включена до числа службових (рішення виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської\~ області № 461 від 06.11.1996 року) /а.с.12/. КЕЧ м. Новоград-Волинський є складовою Міністерства оборони України та балансоутримувачем Квартири, яка відноситься до державного житлового фонду і розподіляється між особами, які мають безпосередній зв`язок зі Збройними силами України. Наказом міністра оборони України № 493 від 31.07.2000 року [PERSON] призначено на посаду заступника командира з озброєння начальником технічної частини 21 кадру бригади ВОС-2610003 та переведено до м. Києва для подальшого проходження військової служби /а.с.59/. 30.05.2006 року [PERSON] був звільнений в запас у зв`язку з реформуванням Збройних сил України (у зв`язку зі скороченням штатів) та залишений на квартирному обліку для позачергового отримання житла за рахунок Міністерства оборони України /а.с.8/. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ця норма закону також дублюється в ст. 9 ЖК України. Держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами (ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей»). Згідно правових позицій Верховного Суду України щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право), викладених в листі від 26.05.2001 року, у справах за позовами про виселення зі службових жилих приміщень військовослужбовців належить виходити з того, що ст. 124 ЖК України на зазначені випадки не поширюється. При вирішенні цих справ слід враховувати умови, за яких згідно з чинним законодавством надавалося службове жиле приміщення, і визначений ним обов`язок по звільненню останнього. На період виникнення спірних правовідносин порядок надання службових жилих приміщень та їх використання був врегульований Житловим кодексом УРСР, Постановою Ради Міністрів УРСР № 37 від 04.02.1988 року «Про службові жилі приміщення» (далі Постанова № 37) та наказом Міністерства оборони України № 20 від 03.02.1995 року «Про внесення змін та доповнень до Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України». Пунктом 35 Постанови № 37 передбачено, що без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено сім`ї військовослужбовців; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених за скороченням чисельності чи штату працівників. Це ж положення дублюється і в ст. 125 ЖК України. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 03.07.1998 року № 1006 «Про доповнення переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення» таке приміщення може надаватись військовослужбовцям до одержання постійного жилого приміщення. З обставин справи вбачається, що [PERSON] вимушено змінив місце проходження служби, за новим місцем служби іншим службовим житлом не забезпечений /а.с.7/, а у спірній квартирі проживають і зареєстровані його дружина, двоє її повнолітніх синів та двоє їх спільних неповнолітніх дітей /а.с.10,11/. Відповідачами надано аргументи про неможливість їх виселення без надання іншого жилого приміщення: неповнолітні діти, неможливість отримання житла за новим місцем призначення, залишення [PERSON] на квартирному обліку, перевід до нового місця служби не залежав від [PERSON] , який, крім того, тривалий час проходив військову службу у Збройних силах України, є ветераном військової служби /а.с.46/ та має вислугу більше 28 років /а.с.8/. На думку суду представник позивача помилково рахує, що звільнення [PERSON] з військової служби є підставою для втрати ним зв`язку з Міністерством оборони України, оскільки [PERSON] звільнений у зв`язку зі скороченням штатів та залишений при цьому на квартирному обліку для позачергового отримання житла за рахунок Міністерства оборони України. Невірними є також посилання представника позивача на положення наказу Міністерства оборони України від 30.11.2011 року № 737 «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей житловими приміщеннями» та постанови Кабінету Міністрів України № 1081 від 03.08.2006 року «Про затвердження порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями», якими передбачено виселення військовослужбовців зі службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї у випадку його звільнення з військової служби. Зазначені нормативні акти були прийняті після виникнення спірних правовідносин між сторонами, а відтак не розповсюджуються на них. Крім того, судом в судовому засіданні не було встановлено фактів, які б свідчили про явну потребу суспільства у житлі, що мають звільнити члени сім`ї військовослужбовця, та чи буде відповідати це виселення вимогам закону, ураховуючи наведені доводи відповідачів. Слід відмітити, що виселення відповідачів, серед яких, зокрема, є двоє неповнолітніх дітей, без надання іншого жилого приміщення порушуватиме їх право на житло. Згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень (стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»). З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстави для виселення відповідачів із службової квартири без надання іншого жилого приміщення, а відтак в задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed