Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

04.11.15 р. позивач звернулась до суду з заявою, в якій уточнивши вимоги просила стягнути з відповідача неустойку за прострочення сплати аліментів у розмірі 42 870 грн. за період з 21.08.13 р. по 01.12.15 р. Позов мотивує тим, що 23 вересня 2013 року рішенням Шевченківського районного суду м. Львова шлюб між сторонами розірвано. За час шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO] Після розірвання шлюбу дитина перебуває на утриманні матері та її батьків. [PERSON] не цікавиться сином, не бере участі у його вихованні та матеріально не забезпечує. Рішенням суду відповідача зобов'язано сплачувати аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі по 800 грн. щомісячно. Однак, як вважає позивач, останній має заборгованість по сплаті аліментів та зобов'язаний сплатити в її користь неустойку у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Тому, з врахуванням уточнених позовних вимог, просить стягнути з відповідача в її користь 42 870,00 грн. Ухвалою Шевченківського райсуду м. Львова від 25.02.16 р. провадження по вказаних вимогах за період з 01.09.13 р. по 22.01.15 р. було закрито , оскільки спір між тими ж сторонами, з тих же підстав за зазначений вище період було вирішено рішенням Шевченківського райсуду м. Львова від 22.01.15 р. , що набрало законної сили. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги заперечила, зіславшись на обставини та факти, викладені в запереченнях, що долучені до матеріалів справи. Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши та дослідивши докази у справі суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23.09.2013 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], який був зареєстрований 02 серпня 2006 року Франківським відділом РАЦСу Львівського МУЮ, актовий запис № 260. Після розірвання шлюбу залишено прізвище дружині - [PERSON]. [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого наявна у матеріалах справи (а.с.3). Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 08.05.2014 року [PERSON] зобов'язано сплачувати в користь [PERSON] аліменти на утримання сина - [PERSON], [INFO], в розмірі 800 (вісімсот) грн. щомісячно, яка підлягає індексації відповідно до закону, починаючи з 28 серпня 2013 р. до досягнення дитиною повноліття. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Таким чином, ст.196 СК України передбачає відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), яка настає лише за наявності вини цієї особи. Така ж позиція висловлена у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року . Пунктом 1 ч.1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» врегульовано, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення. За змістом ст. 368 ЦПК України звернення судового рішення до виконання можливе лише за власною ініціативою стягувача, на користь якого ухвалене рішення і, відповідно, виданий виконавчій документ, при його самостійній передачі органу примусового виконання, тобто цілком залежить від його волевиявлення щодо прийняття присудженого. Так, на підставі заяви стягувача [PERSON] 17.02.15 р. державним виконавцем Шевченківського ВДВС ЛМУЮ було відкрито виконавче провадження по виконавчому листу, виданому Шевченківським райсудом м. Львова на підставі рішення суду про стягнення аліментів. В подальшому, на підставі звернення [PERSON] від 11.09.15 р. державним виконавцем було прийнято постанову від 15.09.15 р., якою було повернуто виконавчий лист стягувачеві в зв»язку з відсутністю боргу. 15.10.15р. [PERSON] повторно звернулась, уже в ВДВС Святошинського району м. Києва із заявою про прийняття до примусового виконання вищевказаного виконавчого листа. Так, постановою державного виконавця Федоренко А.М. від 19.11.15р. відкрито виконавче провадження по вказаних вимогах. Як визнано сторонами у процесі розгляду справи, заборгованість по виконанню рішення суду по сплаті аліментів на даний час відсутня. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів не підлягають задоволенню, оскільки відсутня вина особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду.

Outcome: dismissed