Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

02.09.2020 представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 13.05.2007 у загальному розмірі 28321,60 грн станом на 30.06.2020, яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 4886,94 грн, заборгованості за простроченими відсотками - 23434,66 грн. Також просив суд вирішити питання про розподіл судових витрат. 25.01.2021 представник позивача звернувся до суду з уточненою позовною заявою, в якій фактично позовні вимоги не змінював, просив суд стягнути з [PERSON] на користь банку заборгованість в розмірі 28321,60 грн. В обгрунутвання позовних вимог вказував, що 13.05.2007 за анкетою-заявою [PERSON] , яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, складала Договір про надання банківських послуг, останній було надано банківські послуги, а саме відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом, який в подальшому збільшено до 4900 грн. При встановленні кредитного ліміту Банк керувався п. 3.2, 3.3. Договору, згідно яких позичальник надав згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням банку. Банк свої зобов`язання перед позичальником виконав, надав можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений Договором. [PERSON] в процесі користування кредитним рахунком не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості, у зв`язку з чим має вказану заборгованість, яку банк вважає за необхідне стягнути з судовому порядку. Відповідач [PERSON] позов не визнала, відзиву на позов не подала, але скористалася правом на пред`явлення зустрічного позову, який ухвалою суду від 11.01.2021 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. В зустрічному позові, який було уточнено 08.02.2021, [PERSON] просила суд визнати припиненим зобов`язання за кредитом у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, виданого на підставі кредитного договору укладеного шляхом підписання [PERSON] заяви б/н від 13.05.2007, у зв`язку з його повним припиненням. Просила суд стягнути з АТ КБ «ПрвиатБанк» на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 6000 грн. В обгрунутвання зустрічного позову вказувала, що 13.05.2007 між нею та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір, шляхом підписання заяви б/н. Не визнаючи вимоги про стягнення заборгованості за відсотками вказувала, що анкета-заява не містить істотних умов кредитного договору, зокрема процентної ставки за кредитним договором. Додатки до позовної заяви у вигляді Правил надання банківських послуг, Тарифів, які не містять підпису позичальника, враховуючи їх мінливий характер, не може вважатися складовою кредитного договору. У зв`язку з чим, вважала неправомірним нарахування відсотків, розмір яких не передбачено умовами анкети, яка є єдиною частиною договору, що містить підпис позичальника. Також стверджувала, що тіло кредиту заявлене до стягнення, збільшено за рахунок нарахованих відсотків, нарахування яких є неправомірним. Наполягала на тому, що заборгованість за тілом кредиту відсутня, з урахуванням сум коштів, які надходили на рахунок, але були списані банком на погашення відсотків, які не були передбачені договором. Вважала, що має навіть переплату за тілом кредиту. Зазначала, що оскільки нею виконано умови договору за заявою б/н від 13.05.2007, належним способом захисту її права є визнання припиненим зобов`язання за кредитом. Позивач за первіним позовом АТ КБ «ПриватБанк» надав суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому наполягав, що підписуючи анкету-заяву [PERSON] приєднався до запропонованих їй умов договору, зокрема запропонованих банком Умов та Тарифів, про що свідчить її підпис на заяві, тобто між сторонами укладено договір у письмовій формі, в якому визначено всі істотні умови. Зокрема в Тарифах визначена відсоткова ставка за користування кредитним коштами - 3 % на місяць (36 % річних). На підставі цього договору відповідачу відкрито картковий рахунок, ключем до якого є пластикова картка. Відповідач прийняла вказані умови, користувалася кредитними коштами та частково виконував умови договору, що свідчить про їх прийняття. Заперечив можливість одностороннього припинення зобов`язння з боку [PERSON] , за відсутності доказів погашення кредитної заборгованості за договором. Вказував про необхідність залишення зустрічного позову без руху, у зв`язку з несплатою судового збору. Вимоги [PERSON] про стягнення з банку витрат на правову допомогу вважав необгрунтвоаними, у зв`язку з невідповідністю її розміру критеріям розумності, співмірності та справедливості. Також вказав на необхідність застосування до вимог [PERSON] строку позовної давності, відмовити їй у задоволенні зустрічного позову, а вимоги банку задовольнити в повному обсязі. [PERSON] правом на подання відповіді на відзив щодо зустрічного позову не скористалася, хоча таке право судом роз`яснювалося. Позивач за первісним позовом будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, участь свого представника у розгляді справи не забезпечив (а.с. 187 зворот). Матеріали справи містять клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача (а.с. 38) та повідомлення його про дату та час розгляду справи в електронному вигляді (а.с. 39). Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом, будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання 27.09.2021 не з`явилася. В попередніх судових засіданнях зазначала, що на своїх позовних вимогах наполягає, просить їх задовольнити та визнати припиненими кредитне зобов`язання, у зв`язку з припиненням кредитного договору. При цьому [PERSON] та її представник зазначали, що з питання припинення договору до банку не зверталися ні до моменту звернення до суду з позовом банку, ні після того, як дізналися про існування позову до [PERSON] . Пояснювали, що відзиву на первісний позов не подавали, вважаючи належним способом захисту прав [PERSON] предявлення зустрічного позову до банку. Представник позивача за зустрічним позовом - адвокат Вовк М.В. в ході судового засідання просив відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов, вирішити питання про розподіл судових витрат. Суд, вислухавши пояснення представника [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи, надавши оцінку доказам наданим сторонами на обґрунтування своїх вимог та заперечень, ознайомившись з заявами сторін по суті справи, вважає, що вимоги за первісним та зустрічними позовами не підлягають задоволенню, зі слідуючих підстав. Судом встановлено, що 13.05.2007 [PERSON] (а.с. 29-30) підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанк (а.с. 106), що визнано нею. Анкета-заява містить інформацію про те, що особа, яка її підписала, погоджується, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами, правилами користування та основними умовами обслуговування та кредитування, розміщеними в рекламному буклеті, складають між нею та банком договір про надання банківських послуг, з яким позичальник ознайомлена до укладення договору, а зі змінами погоджується ознайомлюватися на сайті банку (а.с. 106 зворот). На виконання умов, визначених в анкеті-заявці, банк відкрив [PERSON] картковий рахунок та встановив кредитний ліміт 500 грн, який в подальшому збільшено до 4900 грн., видав кредитну картку, що підтверджується довідками АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 17) та не заперечується [PERSON] . В підтвердження існування між сторонами кредитного договору, як договору приєднання, банк надав суду роздруківку Умов та Правил надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника [PERSON] (а.с. 19-28). Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», на який посилався банк, як на підставу своїх вимог, суду взагалі не надано. [PERSON] заперечила той факт, що додані до позову Правила надання банківських послуг є складовою укладеного між банком на нею договору, оскільки вони не містять її підпису, а отже не підтверджено те, що саме з цими документами вона ознайомлювалася при підписанні анкети-заявки, враховуючи їх мінливий характер та повну залежність від волевиявлення Банку. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 30.06.2020 становить 28321,60 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту - 4886,94 грн., заборгованість за відсотками 23434,66 грн. (а.с. 4-11). З наданим позивачем розрахунком суд не погоджується, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У зв`язку з вищевикладеним, при укладенні кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У даній справі, в анкету-заяві, яка є єдиним документом, що містить підпис позичальника, процентна ставка за користування кредитним коштами не визначена (а.с. 106, 120). Однак, предметом даного спору є стягнення не лише тіла кредиту, а й відсотків за користування кредитом в розмірі 3 % щомісячних, або 36 % річних, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 4-11). Обгрунтовуючи вимоги про стягнення тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, банк посилався в тому числі на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які вважав невід`ємними частинами спірного договору. Однак, з урахуванням заперечень відповідача щодо вказаного факту, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розуміла [PERSON] та ознайомлювалася і погоджувалася з ним, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, зокрема у заявленому позивачем розмірі. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», на який посилався банк у своєму відзиві як на підставу нарахування відсотків за кредитом у розмірі 36 % річних (а.с. 114) взагалі суду не надано. Роздруківка вказаних документів із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Умов та правил кредитування не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із [PERSON] кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Вказаний договір укладався з [PERSON] як споживачем. Доказів протилежного суду не надано. У зв`язку з чим, суд критично оцінює доводи банку, щодо відсутності підстав для звільнення [PERSON] від сплати судового збору при подані зустрічного позову. [PERSON] , як пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не могла ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов і правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Отже, надані банком Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, заперечення [PERSON] та відсутності підпису останньої на них, не можна вважати складовою кредитного договору, в тому числі щодо встановлених ними умов по сплаті відсотків за користування кредитом та їх розміру. Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВП ВС у справі № 342/180/17 від 03.07.2019. У зв`язку з викладеним, суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню вимоги первісного позову про стягнення відсотків за користування кредитом на суму 23434,66 грн. Що стосується вимог про стягнення тіла кредиту, суд виходить з наступного. Відповідачем [PERSON] факт користування кредитними коштами визнано та підтверджено перед судом випискою по рахунку. Так, з вказаної виписки по рахунку слідує, що в період з 14.05.2007 по 26.01.2009 (останній день фактичного користування кредитними коштами), [PERSON] була активним користувачем кредитних коштів, зокрема вона здійснювала зняття готівки та розраховувалася за здійснені покупки. Після 26.01.2009 [PERSON] кредитними коштами не користувалася, однак продовжувала здійснювати погашення існуючої заборгованості (зокрема 25.02.2017, але не виключно), крім цього за вказаним рахунком здійснювалося автоматичне погашення заборгованості (зокрема, але не виключно 04.03.2017). При цьому, за вказаний період розмір її заборгованості збільшувався за рахунок нарахованих відсотків, нарахування яких, як вказано вище, було неправомірним в силу не узгодження між сторонами таких відсотків у договорі. За період з 14.05.2007 по 06.11.2019 (як вказано у виписці), згідно даних виписки по рахунку [PERSON] остання скористалася кредитними коштами на суму 11876,17 грн. (дані графи «сума у валюті операції» щодо зняття готівки, здійснення покупок (103+41,20 + 20,60 + 30,90 +10,30 +206 + 51,50 +20,60 +10,30 +5,15 + 41,20 + 41,20 + 41,20 + 92, 70 + 92,70 +51,50 +92,70 +41,20 + 50 + 25 + 329,60 + 50 + 57,62 + 25 + 1030 + 309 + 1500 + 92,70 + 175,10 + 20,60 + 185,40 + 1030 + 978,50 + 1030 + 206 + 211 + 309 + 206 + 195,70 + 618 + 257 + 206 + 257,50 + 41,20 + 226 + 206 + 51,50 + 41,20 + 41,20 + 20,60 + 61,80 + 20,60 + 51,50 + 72,10 + 92,70 + 103 + 92,70 + 82,40 + 51,50 + 145,60 + 124,80)), а зараховано на вказаний рахунок суму 18576,78 грн. (дані графи «сума у валюті операції» щодо поповнень карткового рахунку за виключенням сум нарахованих відсотків за користування кредитом ( 100 +300 + 100 + 400 + 50 + 180 + 70 + 100 + 100 + 216,08 + 130 + 211,68 +500 + 431,20 + 1094 + 300 + 900 + 500 + 683,44 + 200 + 200 + 200 + 200 + 50 + 100 + 200 + 136+ 131,16 + 450 + 962,48 + 3000 + 450 + 2000 + 822 + 300 + 450+ 971,41 + 369,15 + 18,14 + 499,74 + 249,87 + 124,94 + 62,47 + 50 + 12,46)) (а.с. 12-15). Беручи до уваги вказані дані, виходчи з встановленого судом факту неправомірності нарахування відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних, відповідно безпідставності їх нарахування та збільшення заборгованості за рахунок їх нарахування та списання, суд приходить до висновку, що отримані кредитні кошти в сумі 11876,17 грн. повернені [PERSON] в повному обсязі, а тому вимоги АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення тіла кредиту в розмірі 4886,94 грн. є безставними та такими, що не підлягають задоволенню. Це підтверджує доводи [PERSON] щодо відсутності у неї заборгованості перед банком. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною ВС у постанові від 02.10.2019 по справі № 545/2248/17, яка визнає право банку вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання позичальника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, з вирахуванням вже сплачених коштів на погашення заборгованості та неправомірно списаних відсотків. Твердження АТ КБ «ПриватБанк» про те, що запропонований відповідачем розрахунок складений без спеціальних знань, суд розцінює критично, оскільки доводи відповідача [PERSON] судом перевірені, визначення загальної суми заборгованості за даними виписки наданої банком, не потребує спеціальних знань та здійснюється шляхом звичайих арифметичних дій. Отже, з урахуванням викладеного вимоги за первісним позовом задоволенню не підлягають. Що стосується вимог зустрічного позову, а саме вимоги про визнання припиненим зобов`язання за кредитом у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок, укладеного шляхом підписання заяви б/н від 13.05.2007, у зв`язку з його припиненням, то такі вимоги також не підлягають задоволенню зі слідуючих підстав. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав визначені частиною 2 ст. 16 ЦК України, серед них визнання права. Визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити своє право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Водночас застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоб обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що зобов`язання припинилися, минув строк давності, тощо. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові ВП ВС 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, постанові КЦС ВС від 11.08.2021 у справі № 295/11548/16-ц, постанові КЦС ВС від 02.06.2021 у справі № 757/26754/17-ц. Посилання [PERSON] на правивй висновок, сформований Об`єднаною палатою КЦС від 10.10.2019 у справі № 320/8618/15-ц, суд не застосовує, оскільки він стосується інших обставин, а саме захисту прав позичальника, за умови звернення ним до суду за захистом порушеного права, коли кредитор не іціював відповідне провадження щодо стягнення заборгованості в судовому порядку. Натомість у даній справі, саме банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, ініціювавши відповідне провадження, відповідно захист прав [PERSON] мав б здійснюватися саме шляхом заперечення вимог позивача - банку, а не шляхом подання зустрічного позову з вимогами про визнання зобов`язання припиненим. Тим більше, [PERSON] зазначала, що з питання припинення договору та припинення зобов`язань за договором до банку вони не зверталися, саме банк першим звернувся до суду з позовом, що є предметом по даній справі, а тому захист інтересів [PERSON] мав би здійснюватися саме шляхом заперечення проти цього позову банку, а не подання зустрічного позову. Суд приходить до висновку, що вирішення первісного позову, на підставі досліджених та оцінених судом доказів, яким позов банку про стягнення заборгованості визнано таким, що не підлягає задоволенню, усуває будь-яку правову невизначеність та є достатнім, належним способом захисту прав [PERSON] . У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що вимоги зустрічного позову не підлягають задоволенню. Оскільки суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову по суті, що є самостійною підставою для відмови у позові, суд не вирішує питання про застосування строку позовної давності, про застосування якого заявлено АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 119), що узгоджується з положеннями п. 11 Постанови Пленуму ВС України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі». Позивачем АТ КБ «ПриватБанк» при зверненні до суду з вказаним позовом сплачено судовий збір у розмірі 2102 грн. Оскільки в задоволенні первісного позову відмовлено в повному обсязі, відповідно до ст. 141 ЦПК України, понесені АТ КБ «ПрвиатБанк» судові витрати не підлягають відшкодування за рахунок [PERSON] . Позивач за зустрічним позовом [PERSON] звільнена від сплати судового збору в силу ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», разом з тим, у задоволенні її позову відмовлено, а тому судові витрати за вказаним позовом у вигляді судового збору підлягають віднесенню на рахунок держави та не підлягають стягненню з АТ КБ «ПриватБанк». Що стосується витрат [PERSON] на правову допомогу в розмірі 6000 грн. (а.с. 90-93), то суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки способом захисту порушених прав [PERSON] обрано саме подання зустрічного позову по справі, в рамках якого і надавалася правова допомога, при цьому в задоволенні зустрічного позову відмовлено, а тому суд не знаходить підстав для стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] понесених нею витрат на правову допомогу.

Outcome: dismissed