Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

03 червня 2021 року до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу, відповідно до якої він просив суд стягнути з відповідачів на користь позивача суму боргу за говором позики 26.12.2019 у розмірі 1 372 000, 00 грн. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 26 грудня 2019 року позивач [PERSON] уклав з [PERSON] та [PERSON] , як солідарними боржниками, договір позики. Відповідно до укладеного договору позики [PERSON] та [PERSON] прийняли у борг суму 50 000, 00 доларів США, що на день подання позову становить 1 372 000, 00 грн. Відповідно до договору позики [PERSON] та [PERSON] зобов`язалися повернути борг в повному обсязі не пізніше 26.12.2020 року. Однак, у встановлений у договорі строку відповідачі борг не повернули. На зв`язок не виходять. Зазначені обставини і стали підставою для звернення до суду з позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 червня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу. Призначено підготовче судове засідання. 07 червня 2021 року від відповідача [PERSON] надійшла заява, відповідно до якої він позов визнав. 30 червня 2021 року від відповідача [PERSON] також надійшла заява про визнання позову. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 липня 2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі №639/3673/21 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу. Призначено справу до судового розгляду в судове засідання. Позивач у справі в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, клопотань про відкладення слухання справи до суду не надходило. Відповідачі по справі в судове засідання також не з`явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, позов визнали, пояснили, що не повернули борг у зв`язку із скрутним матеріальним становищем. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами, Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, в судовому засіданні було встановлено, що 26 грудня 2019 року [PERSON] уклав з [PERSON] та [PERSON] , як солідарними боржниками, договір позики. Відповідно до укладеного договору позики [PERSON] та [PERSON] прийняли у борг суму в розмірі 1 170 000, 00 грн. Сторони домовилися, що ця позика дорівнюється еквіваленту грошового зобов`язання в іноземній валюті. В якості еквівалента сторони приймають 50 000, 00 доларів США. Відповідно до договору позики [PERSON] та [PERSON] зобов`язалися повернути борг в повному обсязі не пізніше 26.12.2020 року. Однак, у зазначену дату відповідачі кошти не повернули. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передання грошової суми позичальнику. Відповідно до ч. ч.1, 2 ст.207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що здійснений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. В свою чергу відповідно ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі № 6-24ц12). 30 червня 2021 року позивачем було надано суду оригінал Договору позики від 26.12.2019. Отже, суд приходить до висновку, що оскільки позивачем по справі було надано оригінал договору позики від 26.12.2019, який знаходився у позивача, то дійсно 26.12.2019 року між позивачем - [PERSON] та відповідачами - [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження повернення відповідачем грошових коштів матеріали справи не містять. В свою чергу, відповідачі надали суду заяви, в яких позов визнали та пояснили, що не мали можливості повернути борг у встановлений строк у зв`язку із скрутним матеріальним становищем. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Отже, судом було встановлено, що неповернутою сумою боргу є 50 000, 00 доларів США, яка і підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. Позивач просив суд стягнути суму боргу в еквіваленті гривні, що на день винесення рішення судом становить 1 310 390, 00 грн. ( 50 000, 00 доларів США х 26, 2078 = 1 310 390, 00 грн.) В ст. 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 610 ЦК України встановлює, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частина 4 статті 631 ЦК України встановлює, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу підлягає задоволенню. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, а також враховуючи те, що позивача звільнено від сплати судового збору з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір. Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Один відсоток від суми задоволених позовних вимог становить - 13 103, 90 грн. Однак враховуючи те, що максимальний розмір судового збору для фізичних осіб становить 11 350, 00 грн., то з відповідачів на користь держави підлягає стягненню в рівних долях з кожного окремо по 5 675, 00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved