Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

03.04.2015 року ПАТ «БМ Банк» звернулось із вищезазначеним позовом. В обгрунтування своїх вимог позивач послався на те, що 10.07.2008 року між ним та [PERSON] був укладений кредитний договір №20/9/100708, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 40000 доларів США грн., а [PERSON] зобовязався повернути кредит та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 14% річних, з терміном остаточного погашення кредиту 09.07.2015 року. В якості забезпечення зобовязання по кредитному договору, між [PERSON] та ПАТ «БМ Банк» був укладений договір поруки, за умовами якого, [PERSON] зобовязалась відповідати перед банком за належне виконання [PERSON] зобовязання по кредитному договору №20/9/100708. У звязку з тим, що відповідачі порушили умови зобовязання, що випливають з кредитного договору, ПАТ «БМ Банк» звернулось до суду із позовом про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27.05.2014 року по справі №520/2522/14-ц були задоволені позовні вимоги ПАТ «БМ Банк» та стягнуто в солідарному порядку з [PERSON], [PERSON] заборгованість за кредитним договором №20/9/100708 від 10.07.2008 року в розмірі 176486,56 грн. Зазначене рішення набрало законної сили та було виконано відповідачем [PERSON] в примусовому порядку. Позивач стверджував, що сума заборгованості за кредитним договором була розрахована за курсом НБУ станом на 13.12.2013 року (7,9930 гривень за 1 долар США), тому сума боргу за кредитом 22080,14 доларів США в гривневому еквіваленті на той час склала 176486,56 грн. Оскільки зі вказаного часу курс долара США виріс і станом на 18.02.2015 року складав 26,799 грн. за один долар США, сума боргу за кредитом у розмірі 22080,14 доларів США станом на 18.02.2015 року еквівалентна 591725,67 грн., а різниця, відповідно, становить 415239,11 грн. Посилаючись на вищевикладене в порядку ст. 533 ЦК України позивач просив стягнути з відповідачів грошові кошти у сумі 415239,11 грн., що становить різницю курсу гривні до долару США станом на 13.12.2013 року та на 18.02.2015 року за невиконання зобовязань по кредитному договору №20/9/100708 від 10.07.2008 року, а також понесені судові витрати. Представник позивача позов підтримав. Відповідачі в судове засідання не з'явились, повідомлялись судом про розгляд справи належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи суду не надавали. Зясувавши обставини справи, дослідивши наявні докази, надані учасниками цивільного процесу, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як встановлено у судовому засіданні, 10.07.2008 року між ТОВ «БМ Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №20/9/100708, згідно якого банк надав позичальнику кредит в сумі 40000 доларів США грн., а [PERSON] зобовязався повернути кредит та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 14% річних, з терміном остаточного погашення кредиту 09.07.2015 року. В якості забезпечення виконання зазначеного кредитного договору між ТОВ «БМ Банк» та відповідачем [PERSON] 10.07.2008 року укладений договір поруки №20/9/100708, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався відповідати за зобов'язаннями боржника, що випливають з кредитного договору №20/9/100708 від 10.07.2008 року. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27.05.2014 року був задоволений позов ПАТ «БМ Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, стягнуто в солідарному порядку з [PERSON], [PERSON] заборгованість за кредитним договором №20/9/100708 від 10.07.2008 року в розмірі 176486,56 грн., що за курсом НБУ станом на 13.12.2013 року складало 22080,14 доларів США, та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1764,87 гривень. Зазначене рішення суду набрало законної сили. 19.06.2014 року Київським районним судом м. Одеси був виданий виконавчий лист №520/2522/14-ц щодо стягнення з [PERSON] на користь АТ «БМ Банк» грошової суми у розмірі 176486,56 грн. Виконавчий лист №520/2522/14-ц перебував на примусовому виконанні Першого Київського відділу державної виконавчої служби ОМУЮ. Як вбачається з матеріалів справи, а саме копії квитанції №110065734 від 29.01.2015 року, [PERSON] перерахувала на розрахунковий рахунок Першого Київського відділу державної виконавчої служби ОМУЮ грошові кошти у розмірі 195206 гривень. У зв'язку із чим, 12.03.2015 заступником начальника Першого Київського відділу державної виконавчої служби ОМУЮ було винесено постанову ВП №44594925 про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», так як борг, виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій з боржника стягнуто в повному обсязі. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] в повному обсязі виконав рішення Київського районного суду м. Одеси від 27.05.2014 року. Зазначені обставини визнані представником позивача в судовому засіданні. Позивач стверджував, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27.05.2014 року було стягнуто заборгованість за кредитним договором №20/9/100708 від 10.07.2008 року станом на 13.12.2013 року в розмірі 22080,14 доларів США, що за курсом НБУ станом на 13.12.2013 року становило 176486,56 грн. На думку позивача, оскільки курс долара США до гривні збільшився і станом на 18.02.2015 року складав 26,799 грн. за один долар США, тому і сума боргу за кредитом у розмірі 22080,14 доларів США станом на 18.02.2015 року еквівалентна 591725,67 грн., а різниця становить 415239,11 грн. і є різницею курсу гривні до долару США станом на 13.12.2013 року та на 18.02.2015 року, тому підлягає відшкодуванню з відповідачів через неналежне виконання ними своїх кредитних зобовязань. Суд не погоджується із такими твердженням позивача з наступних підстав: Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлений обов'язок позичальника повернути позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Аналіз норм ст. 99 Конституції України, статей 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання, є національна валюта України - гривня. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі №6-79цс14, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року №14 роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27.05.2014 року були виконані вимоги закону щодо стягнення суми боргу в іноземній валюті в гривневому еквіваленті. Жодних правових підстав для стягнення курсової різниці діючим законом не передбачено. Офіційний курс гривні до іноземних валют в різні періоди часу може змінюватися (зростати або падати), однак дана обставина не дає підстав стороні у зобов'язанні, спір щодо якого вже вирішений судом, пред'являти після цього до іншої сторони додаткові вимоги про стягнення курсової різниці, у зв'язку із чим суд вважає, що правові підстави для задоволення позову - відсутні . Зростання курсу долара США - валюти договору позики, саме по собі не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки у позикодавця в момент укладання договорів позики існує обізнаність у можливості зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні та її девальвації й можливість надання позики в національній валюті. Стягнення Київським районним судом м. Одеси заборгованості за кредитним договором згідно заявлених позовних вимог, без переведення іноземної валюти кредитної заборгованості в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення, висновків суду не спростовує, оскільки це рішення суду вступило в закону силу та ПАТ «БМ Банк» оскаржено не було в частині стягнення гривневого еквіваленту суми заборгованості не на день ухвалення рішення. Згідно вимог ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч.2 ст.22 ЦК України). Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини па які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Звернувшись до суду з позовом про стягнення боргу за кредитним договором, ПАТ «БМ Банк» скористалось передбаченим законом способом захисту порушеного права, його позовні вимоги про стягнення заборгованості були задоволені Київським районним судом м. Одеси, який рішенням від 27.05.2014 року стягнув з відповідачів солідарно на користь позивача борг за кредитним договором №20/9/100708 від 10.07.2008 року станом на 13.12.2013 року в розмірі 22080,14 доларів США, що за курсом НБУ станом на 13.12.2013 року становило 176486,56 грн., в межах позовних вимог ПАТ «БМ Банк», як передбачено ст. 11 ЦПК України. Як наголосив Європейський Суд з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року «право на справедливий судовий розгляд, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення» (п.40 мотивувальної частини зазначеного рішення). У справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що «одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів. Судова система, в якій існувала процедура внесення протесту, а відтак можливість неодноразового скасування остаточного судового рішення, як це було встановлено у цій справі, не відповідає як така принципу правової певності, який становить один з основних елементів верховенства права в сенсі статті 6 параграфу 1 Конвенції» (пункт 72,77 мотивувальної частини рішення від 06 листопада 2002 року). Таким чином, звертаючись до суду повторно, та вимагаючи застосування ч. 2 ст. 533 ЦК України, позивач фактично вимагає накладення повторного стягнення за тими ж зобов'язаннями. Суд звертає увагу, що ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується зростанням цін на товари і послуги. Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базисним. Застосування до простроченої суми грошового зобов'язання встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за своєю правовою природою є відшкодуванням збитків, завданих кредитору внаслідок знецінювання його грошових коштів у зв'язку зі зростанням загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу. Вимог про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України ПАТ «БМ Банк» не заявляв. Представник позивача послатися в судовому засіданні на норму закону, якою банк обґрунтовує свої вимоги не зміг. При таких обставинах, вимоги позивача відносно стягнення курсової різниці не ґрунтуються на законі, а тому не можуть бути задоволені судом. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «БМ Банк» в повному обсязі, відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати, повязані з розглядом справи, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed