Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

02.09.2016 року [PERSON] звернулася до Краматорського міського суду із вказаним позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією родиною, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя , поділ майна та визнання права приватної особистої власності. [PERSON] в своїй позовній заяві посилається на те, що з березня 2004 року по червень 2016 р. вона підтримувала фактичні шлюбні відносини з відповідачем. З того часу вона проживала однією родиною з відповідачем, а з вересня 2005 року у будинку по [ADDRESS], який був придбаний [PERSON] 23.09.2005 р., згідно договору купівлі-продажу, зареєстрованого нотаріусом Першої державної нотаріальної контори. За час проживання завдяки їх спільним трудовим та матеріальним затратам були здійснені поліпшення домоволодіння. В червні 2016 р. відповідач став наполягати, щоб вона забрала свої речі та виселилась з будинку з чим вона не згодна, тому звернулась з даним позовом до суду. Відповідач подав зустрічний позов до [PERSON] про усунення перешкод у користування власністю та виселення її з житлового приміщення посилаючись на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок, який він придбав 23.09.2005 р., згідно договору купівлі-продажу, зареєстрованого нотаріусом Першої державної нотаріальної контори. З липня 2006 р. він став проживати з [PERSON] як чоловік та дружина та вселив її в даний будинок, зареєстрував. В даний час він з [PERSON] не проживає однією сім'єю, стали чужими людьми. На неодноразові звернення виселитись [PERSON] не реагує, тим самим порушує його права на володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала, просить встановити факт проживання однією сім'єю з відповідачем з березня 2004 р. по червень 2016 р., визнати житловий будинок по [ADDRESS] їх спільною сумісною власністю, так як куплений в період проживання однією родиною з відповідачем, визнати за нею та [PERSON] право власності по ? частці вказаного будинку. Зустрічний позов [PERSON] не визнає, так як вона не має іншого житла, тому їй ніде проживати. [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, вважає вони безпідставні. Він дійсно з липня 2006 р. по червень 2007 року проживав з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Мав наміри зареєструвати офіційно шлюб з позивачкою, тому в липні 2006 року зареєстрував її у своєму будинку, який купив за 3000 доларів США у 2005 році за особисті кошти. Однак [PERSON] не побажала з ним офіційно зареєструвати шлюб. В червні 2007 року стосунки між ними погіршились, стали проходити сварки, тому подальшому не проживали однією сім'єю. [PERSON] займала одну кімнату, бюджет у кожного був свій, з будинку не виселялась, мотивуючи тим, що їй ніде жити. Ремонтував свій будинок по 2007 рік за особисті кошти. Не заперечує, що за 2006-2007 р.р. [PERSON] потратила особисті кошти на ремонт будинку 3-4 тисячі гривень, так як в той час вони проживали як одна сім'я. Всі кошти які заробляла [PERSON], остання віддавала своїм дітям. З позивачкою знайомий з 2003 року, коли ще був у шлюбі, який розірвав у 2004 році. До 2006 року з [PERSON] зустрічався 2-3 рази у місяць, яка в той час проживала у квартирі. Свої позовні вимоги [PERSON] підтримав, просить виселити [PERSON], він не бажає з нею проживати в одному будинку, позбавлений права розпоряджатись своїм майном, можливості створити родину з іншою жінкою. [PERSON] на протязі довгого часу вчиняє сварки, пошкоджує у будинку меблі, інше майно, не бажає добровільно виселятись. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона проживає [ADDRESS]. Їй відомо зі слів [PERSON], що остання та [PERSON] купили будинок та стали проживати разом. Крім того вона їх бачила неодноразово разом. Зі слів [PERSON] , разом з відповідачем ремонтували будинок, вели сумісно господарство, а з 2014 року відношення погіршились, так як [PERSON] став зустрічатись з іншою жінкою. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що зі сторонами по справі знайома з 2003 року. Їй відомо, що вони проживають як чоловік та жінка до цього часу. Декілька разів була у них дома, коли останні їздили на відпочинок, так як вона доглядала за будинком. Останні 2-3 роки, зі слів [PERSON], жили погано, [PERSON] зустрічався з іншою жінкою. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що сторони по справі знає з 2006 року. Приходив у гості до [PERSON] декілька разів, останній раз приходив 2-3 роки назад. Дома був тільки [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що [PERSON] знає давно. Після того, як відповідач розірвав шлюб зі своєю дружиною, він став проживати з матір'ю, а потім купив за свої кошти будинок в якому з 2007 року став проживати з [PERSON], з якою її познайомив. З 2008 року вони не стали жити однією родиною, зі слів [PERSON] Вислухавши пояснення сторін, свідків, проаналізувавши в сукупності зібрані у справі докази, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, зустрічний позову [PERSON] необхідно задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 24 березня 2004 року, що підтверджено копією свідоцтва про розірвання шлюбу виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції Донецької області. (а.с. 32). Після розірвання шлюбу [PERSON] 23 вересня 2005 року купив житловий будинку по [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу будинку, який було посвідчений нотаріусом Першої Краматорської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 1-10430, витягом Краматорського БТІ.( а.с.-29,31) 22.07.2006 р. у житловому будинку [PERSON] була зареєстрована [PERSON], що підтверджується домовою книгою. ( а.с.-42). Сторони дані факти не оспорюють. Позивачка у судовому засіданні наполягає на тому, що вона з березня 2004 року по червень 2016 р. підтримувала фактичні шлюбні відносини з відповідачем, проживала однією родиною, посилаючись як на докази, показання свідків [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні. Суд проаналізувавши показання вказаних свідків, приходить до висновку, що останні не підтверджують факт проживання сторін по справі однією родиною у вказаний період. [PERSON] посилається на те, що їй відомо зі слів [PERSON] про купівлю будинку, його ремонт та сумісне проживання, крім того вона сама їх разом бачила, та що з 2014 р. відношення погіршились, так як [PERSON] став зустрічатись з іншою жінкою. В показаннях позивача [PERSON] та вказаного свідка є протиріччя, так як позивач просить встановити факт сумісного проживання з відповідачем по червень 2016 р., а свідок посилається на те , що з 2014 р. [PERSON] уже підтримував відношення з іншою жінкою. Свідок [PERSON], яка мешкає в іншому районі, ніж сторони по справі, у судовому засіданні показала, що [PERSON] та [PERSON] до цього часу проживають як чоловік та жінка, хоча всього декілька разів була у них дома. Суд вважає, що [PERSON] не надала суду належних, допустимих та несуперечливих доказів на підтвердження факту проживання її з відповідачем з березня 2004 р. по червень 2016 р. однією сім'єю без реєстрації шлюбу. [PERSON] у судовому засіданні не оспорює, що він дійсно проживав з [PERSON] однією сім'єю з липня 2006 р. по червень 2007 року без реєстрації шлюбу та мав наміри зареєструвати офіційно шлюб з позивачкою, тому в липні 2006 року зареєстрував її у своєму будинку, але остання відмовилась реєструвати шлюбні відношення. Визнання вказаного періоду проживання однією сім'єю [PERSON], не породжує правових наслідків для [PERSON] Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.ч.4 ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 57 Сімейного кодексу України, до майна, що є особистою приватною власністю дружини або чоловіка відносяться: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Частиною 1 ст. 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як передбачено ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 71 Сімейного Кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно пунктів 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи те, що у судовому засіданні на знайшов підтвердження факт проживання сторін по справі однією сім'єю на день укладення договору купівля - продажу спірного житлового будинку, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання житлового будинку по [ADDRESS] їх спільною сумісною власністю, та визнання за позивачем та [PERSON] право власності по ? частці вказаного будинку, не підлягають задоволенню. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на законі, а обставини, якими останній обґрунтовує свої вимоги є цілком доведеними. У судовому засіданні встановлено, що 23 вересня 2005 року [PERSON] купив житловий будинку по [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу будинку, який було посвідчений нотаріусом Першої Краматорської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 1-10430, витягом Краматорського БТІ, який находиться у його власності до цього часу. У відповідності зі ст. 150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання й вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Згідно ч.1 ст.317, ч.1 ст. 319 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, передбачає стаття 391 ЦК України. При таких обставинах суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача, реалізувавши його право на володіння, користування, розпорядження своїм майном, а відповідача виселити з жилого будинку по [ADDRESS], яка не є власником даного жилого будинку та не є членом сім'ї власника жилого будинку, що позбавляє її право проживати у вказаному будинку. Враховуючи викладене, відповідно до ст.ст.3, 4, 10, 11, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, ст ст. 317, 319,321, 372, 391 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 63, 69, 70, 71 СК України, ст. 150 ЖК України, суд, -

Outcome: approved