Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-26 00:00:00

03 серпня 2020 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, посилаючись на те, що відповідач, будучи батьком дитини в добровільному порядку матеріальну допомогу на її утримання не надає, хоча зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття. З огляду на викладене, позивач згідно уточнень просить її вимоги задовольнити та стягнути з відповідача аліменти на утримання [PERSON] в розмірі 2000 грн., щомісячно та довічно, оскільки останній є інвалідом з дитинства І групи «А» з 20.07.2020 року. Позивач в судове засідання не з`явився, але подав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримує, просить проводити розгляд без її участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, але подав до суду заяву в якій позовні вимоги визнає в повному обсязі, просить проводити розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу у сторін народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Відповідні обставини підтверджуються, копією свідоцтва про народження. [PERSON] набув повноліття, але є непрацездатною особою, оскільки 02.07.2020 року згідно з Довідкою до Акту огляду медико-соціальною експертною комісією йому було встановлено першу А групу інвалідності, інвалідність з дитинства - довічно. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , у відповідності до Свідоцтва про народження, однак матеріальне утриманням забезпечує лише позивачка - [PERSON] , батько - [PERSON] , окрім примусової сплати аліментів за рішенням суду, від участі у вихованні чи утриманні сина, ухиляється. Згідно ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена. Законні представники можуть доручати ведення справи в суді іншим особам. Відповідно до частин 1-2, 4 ст. 25 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну працездатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Згідно із ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керуватися ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 34 ЦК України передбачено, що повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття). Суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (частина 1 ст. 36 ЦК України). Відповідно до частин 1, 2 ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України. Відповідно до частини 1 ст. 62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: 1) довіреністю фізичної або юридичної особи; 2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна. Відповідач є особою працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань, встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду не надано. Згідно ст. 200 Сімейного кодексу України (далі - СК України), суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Статтею 182 СК України визначаються обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Так, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 200 СК України, при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Разом з тим, відповідно до ст. 198 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Суд зауважує, що обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 pоку встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Так, вирішуючи питання про визначення розміру аліментів, суд враховує, що Відповідач визнає позов, проте, разом з тим, суд зауважує, що син Відповідача - [PERSON] не працює, є інвалідом 1 групи «А», має захворювання, потребує значних витрат на придбання медикаментів, одягу, продуктів харчування, в тому числі і на реабілітацію, та є дитиною Відповідача, а відтак потребує також матеріальної допомоги від батька. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки утримання повнолітнього, непрацездатного [PERSON] є обов`язком обох батьків, вважає за справедливе та розумне позовні вимоги позивача щодо предмета спору про стягнення аліментів задовольнити та стягнути з Відповідача аліменти у розмірі 2000 грн., щомісячно, довічно. Розв`язуючи питання в частині розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. Відповідно до п. 14 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах , оскільки треті особи, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, відповідно до частини першої статті 34 ЦПК мають усі процесуальні права і обов`язки позивача, обов`язок сплатити судовий збір із відповідної позовної заяви або з інших заяв (скарг, дій), зазначених у пунктах 1, 4 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI, покладається також і на них. Відповідно до п. 8 статті 6 Закону України Про судовий збір , розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду із даним позовом, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840, 80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved