Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

03 листопада 2016 року [PERSON] звернувся з позовом, в якому просив визнати незаконним розпорядження № 11 від 12.05.2016 щодо звільнення його з посади художнього керівника Переволочнянської сільської ради та поновити його на роботі в Переволочнянському сільському будинку культури на посаді художнього керівника; стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 10655,13 грн та витрати на правову допомогу. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 січня 2017 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано розпорядження Переволочнянської сільської ради Прилуцького району № 11 від 12.05.2016 щодо звільнення [PERSON] з посади художнього керівника Переволочнянського сільського будинку культури та поновлено [PERSON] на посаді художнього керівника Переволочнянського сільського будинку культури. Стягнуто з Переволочнянської сільської ради Прилуцького району на користь [PERSON] 14184,84 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 2900 грн у відшкодування витрат на правову допомогу, а всього 17084,84 грн. Стягнуто з Переволочнянської сільської ради Прилуцького району на користь держави 1600 грн судового збору. В апеляційній скарзі Переволочнянська сільська рада Прилуцького району Чернігівської області просить рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 січня 2017 року скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду постановлено при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права. Так, апелянт посилається на пропущення позивачем строку звернення до суду з даним позовом та відсутність від нього заяви про поновлення пропущеного строку. На думку апелянта, суд мав відмовити в задоволенні позову про поновлення на роботі позивача, а також в частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та витрат на правову допомогу. В судовому засіданні представники апелянта підтримали доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити. Позивач та його представник послалися на безпідставність апеляційної скарги, просили в її задоволенні відмовити, надавши усні заперечення. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. По справі судом встановлено, що позивач з 26 квітня 2004 року працював на посаді художнього керівника Переволочнянського сільського будинку культури на підставі розпорядження №04 Переволочнянського сільського голови від 26.04.2004 (а.с.7). Згідно з розпорядженням № 11 від 12 травня 2016 року сільського голови Переволочнянської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області [PERSON], на виконання рішення сьомої сесії сільської ради сьомого скликання від 14 квітня 2016 року, був звільнений із займаної посади з 12 травня 2016 року на підставі п.2 ст.40 КЗпП України (а.с.8). Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що визначення рівня професійності художнього керівника будинку культури не відноситься до компетенції сесії сільської ради, оскільки належну оцінку професійного рівня такого працівника може надати лише спеціальна кваліфікаційно-атестаційна комісія, а не звичайні депутати сільської ради, які не мають відповідної освіти та кваліфікації, а тому суд прийшов до висновку, що рішення сьомої сесії сільської ради від 14 квітня 2016 року про визнання позивача невідповідним займаній посаді художнього керівника будинку культури є незаконним, а відповідно є незаконним і розпорядження сільського голови про звільнення позивача з роботи. Колегія суддів апеляційного суду погоджується із даним висновком суду першої інстанції, оскільки він є обґрунтованим, повністю відповідає матеріалам справи та ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Відповідно до п.2 ст.40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 21 постанови від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.40 КЗпП України, суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. Висновки атестаційної комісії щодо кваліфікації працівника підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами по справі. Відповідно до п.2.1. Положення про проведення атестації працівників підприємств, установ, організацій та закладів галузі культури, що затверджено наказом Міністерства культури і туризму України 16.07.2007 N 44 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 3 вересня 2007 р. за N 1023/14290, атестація працівників підприємств, установ, організацій та закладів галузі культури організовується та проводиться закладом культури на підставі відповідного наказу. Атестація проводиться не частіше ніж один раз на три роки. Відповідно до довідки-характеристики відділу культури, туризму і релігій Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області № 01-20/174 від 11.08.2016, [PERSON] пройшов атестацію в 2013 році. Дані про наявність наказу про проведення чергової атестації та створення відповідної атестаційної комісії відповідачем чи уповноваженим органом в матеріалах справи відсутні. З огляду на те, що звільнення з 12.05.2016 позивача відповідачем на підставі рішення сьомої сесії Переволочнянської сільської ради сьомого скликання «Про визнання невідповідності займаній посаді художнього керівника сільського будинку культури» було проведено без обєктивних даних щодо оцінки професійних якостей [PERSON], результатів його праці з урахуванням функціональних обовязків, професійної компетентності створеною у законний спосіб атестаційної комісією, воно є незаконним. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про поновлення позивача на посаді художнього керівника Переволочнянського сільського будинку культури. Відповідно до положень ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Оскільки позивача звільнено з роботи без законних підстав, відповідач зобовязаний виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з часу звільнення в сумі 14184,84 грн. Розмір даної суми відповідач не оспорює. Доводи апелянта щодо відмови в позові через пропущення позивачем строку звернення до суду, колегія суддів до уваги не приймає. Судом було встановлено, що трудова книжка із записом про підстави звільнення позивачу при звільненні видана не була. Дана обставина сільським головою визнається. З наданої позивачем суду першої інстанції копії трудової книжки вбачається, що в ній на час подачі позову взагалі відсутній запис про звільнення [PERSON] Ю.Г.12.05.2016 (а.с.6-7). Відповідно до ст. 233 КЗпП, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Аналізуючи зміст частини 1 статті 233 КЗпП України, слід зазначити, що нею визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: 1. вирішення трудового спору з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); 2. розгляду справи про звільнення з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); 3. розгляду справи про звільнення з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду). Оскільки відповідно до копії трудової книжки [PERSON] на час звернення останнього до суду запис про його звільнення з роботи на підставі розпорядження від 12.05.2016 був відсутній, а також з огляду на те, що трудову книжку на час звільнення працівник не отримував, то передбачений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду працівник не пропустив. Вказане вище відповідає правовому висновку ВСУ, що висловлений 16.03.2015 у справі № 6-2426цс15. За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції у вищенаведеній частині ухвалено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено. Вимога апеляційної скарги щодо скасування рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу є ґрунтовною. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу. В матеріалах справи наявний Договір про надання юридичних послуг від 20 жовтня 2016 року, який укладений між адвокатом [PERSON] (виконавцем) і [PERSON] (замовником), відповідно до пункту 4.1 якого, за надані послуги замовник сплачує виконавцю винагороду визначену за домовленістю сторін (а.с.10). Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази сплати позивачем послуг за надання юридичної допомоги. Таким чином, правових підстав для компенсації за рахунок відповідача витрат на правову допомогу в суду не було, а тому оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню.

Outcome: partial