Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

04.09.2014 року ПАТ «КБ «Приватбанк» звернулося до Комінтернівського районного суду м. Харкова із позовною заявою до [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агенство «ВЕРУС» в особі [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агенство «ВЕРУС» у Комінтернівському районі м. Харкова та до [PERSON] про стягнення заборгованості. Вказана цивільна справа 11.01.2016 року надійшла до Зміївського районного суду Харківської області для розгляду за підсудністю. 04.04.2016 року ПАТ «КБ «Приватбанк» надало уточнену позовну заяву, предявлену до [PERSON], виключивши з числа відповідачів [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агенство «ВЕРУС» в особі [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агенство «ВЕРУС» у Комінтернівському районі м. Харкова. В позовній заяві ПАТ «КБ «Приватбанк» зазначено, що відповідно до укладеного договору від 27.02.2007 року № HAXRRX13320184 [PERSON] 26.01.2007 року отримав кредит у розмірі 2268 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ПАТ «КБ «Приватбанк» є правонаступником прав та обовязків ЗАТ «КБ «Приватбанк». [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним та Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов Договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно [PERSON]. Свої зобовязання за кредитним договором ПАТ «КБ «Приватбанк» виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. [PERSON] не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами згідно [PERSON] договору. Таким чином, в порушення норм закону та умов договору, [PERSON] зобовязання за Кредитним договором не виконав. Відповідно до п. 5.3 [PERSON] надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених Договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості. У звязку із зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором [PERSON] станом на 12.08.2014 року має заборгованість у розмірі 28591 грн. 57 коп., яка складається із: 1) заборгованості за кредитом 1518 грн.; 2) заборгованості по процентам за користування кредитом 10406,54 грн.; 3) заборгованості по комісії за користування кредитом 367,44 грн.; 4) пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 14461,90 грн.; 5) штрафу (фіксована частина) 500 грн.; 6) штрафу (процентна складова) 1337,69 грн. На даний час [PERSON] продовжує ухилятися від виконання зобовязань і заборгованість за Договором не погашає, у звязку з чим ПАТ «КБ «Приватбанк» просило стягнути з [PERSON] на користь Банку заборгованість у розмірі 28391 грн. 57 коп. за Кредитним договором від 27.02.2007 року № HAXRRX13320184, а також стягнути з відповідача на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» судові витрати. У судове засідання представник позивача [PERSON] не зявися, про розгляд справи був повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, його інтереси представляв адвокат [PERSON], який у судове засідання також не зявився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Позовні вимоги відповідач та його представник не визнали в повному обсязі, надавши письмові заперечення. Так, [PERSON] та адвокат [PERSON] просили, надавши письмове клопотання з посиланням на практику Верховного Суду України, відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Приватбанк» в повному обсязі, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Виходячи з правового аналізу норм [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в пять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі [PERSON] не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці [PERSON] розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що [PERSON] містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі [PERSON], зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Отже, правовідносини, за якими предявлений позов, виникли 26.01.2007 року, тобто з дня підписання Заяви позичальника. Відповідно до Заяви позичальника, строк кредиту з 26.01.2007 року по 25.01.2008 року. У даній Заяві не міститься умови щодо пятирічного строку позовної давності. Підпису позичальника на [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) матеріали справи не містять. За таких підстав, зазначені [PERSON]: по-перше, не є складовою частиною кредитного договору; по-друге, не можуть бути письмовим доказом того, що саме ці [PERSON] розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника; по-третє, що [PERSON] містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі [PERSON], зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Отже, до дійсних правовідносин застосовуються загальний та спеціальний строк позовної давності, строком в три та один рік відповідно, що вбачається зі статей 257-258 ЦК України. Крім того, обчислення почату перебігу строку позовної давності відбувається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. У разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. З огляду на те, що погашення кредиту здійснюється щомісячно з «20» по «25» число кожного місяця та з огляду на надану виписку позивачем щодо несплати по кредиту вже на наступний місяць, тобто лютий 2007 року, то перебіг позовної давності у позивача розпочався саме з 25.02.2007 року. Включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону. На підставі викладеного, враховуючи строк позовної давності в три роки, [PERSON] прийшов до висновку про те, що трирічний строк позовної давності закінчився у позивача саме 24.02.2010 року, а Банк звернувся до суду 04.09.2014 року. Якщо рахувати навіть максимально з дати закінчення строку договору, тобто з 25.01.2008 року, що не відповідає положенням щодо строку виконання зобовязання та Правовим позиціям Верховного Суду України, то строк позовної давності сплинув 24.01.2011 року. В будь-якому разі позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови в позові. Однак, як зазначає позивач, то начебто [PERSON] сплачував по 250 грн. задля погашення кредиту декілька разів однаковими сумами по 250 грн.: з 14.02.2011 року по 14.11.2011 року. З приводу цього [PERSON] зазначав наступне. Відповідно до п. 4.4.1 Постанови Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 року № 10, яке, за аналогією, застосовується у спірних правовідносинах, так як регулює питання застосування ЦК України з приводу строків позовної давності, у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264\~ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому, якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Отже, [PERSON] зазначав, що, по-перше, переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. В даному випадку лише можна припустити, що відбулась сплата коштів невідомою особою в 2011 році (а може і сплати не було взагалі), але це має місце лише зі спливом трирічного загального строку позовної давності. Банківських виписок, що були б належним доказом сплати та фотографії з терміналу обслуговування немає. Копія роздруківки невідомо звідки не є доказом взагалі; по-друге, сплата кредиту повинна відбуватись або особисто боржником або іншою особою, але за згодою боржника. В даному випадку [PERSON] спростовує такі факти та повідомляє, що у 2011 році він особисто не сплачував кошти позивачу, а також і не надавав жодній особі грошові кошти для сплати по кредиту. Зважаючи на те, що у позивача сплинули строки позовної давності тривалістю в три роки та, на його думку, могли сплинути строки пятирічні, на збільшення яких відповідач не надавав свою згоду, позивач міг самостійно сплатити певну невелику кількість грошей, яка просто перемістилась з одного рахунку позивача на його ж рахунок зі спливом незначного часу. Зроблено це було задля того, щоб у майбутньому не було можливості втратити гроші через застосування судом строків позовної давності. Крім того, представник відповідача вважав, що така версія заслуговує на увагу і у звязку з укладанням фактично фіктивного договору поруки з неіснуючою філією та встановленням обовязку по стягнення коштів з поручителя настільки мінімальну, що це дає підстави вважати його умисно та штучно створеним задля розгляду справи в іншому місце (не в Зміївському районному суді) та без повідомлення про це відповідача, що й і відбулось. В додаток до цього варто зауважити ще й на строках звернення до суду максимально великий, щоб нарахувати максимальну суму пені та процентів та намагатись покласти штучно без виклику відповідача обовязок по сплаті за рішення суду та не надаючи відповідачу подати клопотання про застосування строків позовної давності; по-третє, зобовязання містило умову про сплату періодичних платежів, а тому теоретично будь-яке виконання боржником лише в межах строків позовної давності дій, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. З приводу цього позивач нічого не наводить. Адвокат [PERSON] вважав, що, з урахуванням позиції [PERSON], не здійснення ним платежів по кредиту, зокрема, у 2011 році, можлива сплата кредиту у 2011 році відбулась позивачем чи його представниками, довіреними особами (можливо і усно), чому необхідно надати відповідну правову оцінку. За таких підстав письмові пояснення ПАТ «КБ «Приватбанк» до позовної заяви від 03.02.2016 року не можуть бути прийняті судом, отже необхідно застосувати загальний строк позовної давності та ухвалити рішення про відмову в задоволенні позову. Крім цього, адвокат [PERSON] посилався і на наявність інших підстав для відмови ПАТ «КБ «Приватбанк» у задоволенні його позову. Так, представник відповідача вказував на те, що розрахунок заборгованості не відповідає вимогам бухгалтерського обліку, зокрема, Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», на ньому не стоїть підпис бухгалтера чи іншої уповноваженої особи, яка його склала. Також позивач не надав банківську виписку по рахунку [PERSON],в якому би відображався рух коштів. Відповідно до Анкети позичальника від 26.01.2007 року зазначена заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), Тарифами складають кредитно-заставний договір. ПАТ «КБ «Приватбанк» надані до суду [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), в яких не міститься обовязкових реквізитів, а саме відсутні дата прийняття, дата набрання ними чинності, не стоїть підпис керівника чи уповноваженої особи на затвердження цих [PERSON] та інші реквізити. [PERSON] та Тарифи складають між сторонами кредитно-заставний договір станом на дату укладання договору - 26.01.2007 року, а тому [PERSON] та Тарифи повинні бути у тій редакції, у якій вони існували між сторонами станом на 26.01.2007 року. Надані [PERSON] не засвідчені належним чином, без зазначення дати засвідчення, уповноваженої особи, її прізвища та ініціалів та без печатки. Матеріали справи, [PERSON] не містять зазначених реквізитів, що унеможливлює прийняття судом правильного рішення, так як суд позбавлений можливості дослідити докази. Тарифи станом на 26.01.2007 року Банк, як складову, невід'ємну частину договору взагалі не надав, а отже, зміст договору є неповний та не відповідає дійсним обставинам справи та унеможливлює обєктивний та неупереджений розгляд справи. ПАТ «КБ «Приватбанк» незаконно збільшено відсоткову (процентну) ставку, оскільки відповідно до заяви від 26.01.2007 року базова процентна ставка по Кредитному ліміту на момент підписання Договору 11,83% на місяць із розрахунку 360 днів в році, однак, в розрахунку вказано, що процентна ставка складає 12%. В розрахунку позивач зазначає про проценту ставку в розмірі 142% річних як процентну ставку прострочення, а потім зазначається ще один вид процентів, що не відповідає положенням ані договору, ані нормам законодавства України. Адвокат [PERSON] також не погоджувався з позицією Банка щодо застосування двох видів відповідальності - двох штрафів, один з яких має фіксоване значення, а інший - процентне відношення в розмірі 5% від суми заборгованості, а також щодо додаткового стягнення ще і пені відповідно до п. 5.1. [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт). Отже, враховуючи вищевикладені обставини, представник відповідача [PERSON] просив відмовити ПАТ «КБ «Приватбанк» у задоволенні позову в повному обсязі, застосувавши положення про строки позовної давності, які є пропущеними Банком. У звязку з неявкою осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального запису. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку: Судом встановлено, що 26.01.2007 року між ЗАТ «КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № HAXRRX13320184, відповідно до умов якого останньому надано кредит в розмірі 2268 грн. на строк з 26.01.2007 року по 25.01.2008 року включно, з умовами сплати за користування Кредитом відсотків у розмірі 1% на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 30 грн. 62 коп. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 378 грн. в обмін на зобовязання Позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в Заяві та [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) строки. Згідно з п. 4.2 [PERSON], при порушенні Позичальником зобовязань із погашення Кредиту, позичальник сплачує Банку відсотки за користування Кредитом в розмірі 11,83% на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом /а.с. 8, 9-12, 13/. 22.03.2011 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ТОВ «Українське Фінансове Агентство «Верус» в особі філії ТОВ «Українське Фінансове Агентство «Верус» у Комінтернівському районі м. Харкова укладено договір поруки, предметом якого є надання поруки ТОВ «УФА «Верус» перед ПАТ «КБ «Приватбанк» за виконання боржником [PERSON] всіх своїх зобовязань за кредитним договором від 26.01.2007 року № HAXRRX13320184, розмір відповідальності обмежено сумою, зазначеною в Додатку № 1 до Договору поруки від 22.03.2011 року та становить 200,00 грн. /а.с. 14-15/. Однак, 04.04.2016 року ПАТ «КБ «Приватбанк» було виключено з числа відповідачів ТОВ «Українське Фінансове Агенство «ВЕРУС» в особі ТОВ «Українське Фінансове Агенство «ВЕРУС» у Комінтернівському районі м. Харкова, оскільки юридична особа ТОВ «Українське Фінансове Агенство «ВЕРУС» існує з кодом ЄДРПОУ 34562954, але воно не має філій чи представництв. ПАТ «КБ «Приватбанк» надано суду розрахунок заборгованості [PERSON] за Кредитним договором від 26.01.2007 року № HAXRRX13320184, з якого вбачається, що у відповідача станом на 12.08.2014 року існує заборгованість у розмірі 28591 грн. 57 коп., та яка складається із: 1) заборгованості за кредитом 1518 грн.; 2) заборгованості по процентам за користування кредитом 10406,54 грн.; 3) заборгованості по комісії за користування кредитом 367,44 грн.; 4) пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 14461,90 грн.; 5) штрафу (фіксована частина) 500 грн.; 6) штрафу (процентна складова) 1337,69 грн. /а.с. 7/. Крім того, Банком надано копію виписки по рахунку [PERSON], відповідно до якої відповідач у період з 14.02.2011 року по 14.11.2011 року здійснював часткове погашення заборгованості. Згідно зі ст. 625 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Дослідивши наданий позивачем розрахунок заборгованості суд встановив, що [PERSON] припинив виконувати зобовязання за договором з лютого 2007 року. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналізуючи норми статей 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобовязання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів. Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 06.11.2013 року (№ 6-116цс13), від 19.03.2014 року (№ 6-20цс14) та від 18.06.2014 року (№ 6-61цс14). Встановлено, що підписана [PERSON] заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) складає між відповідачем та Банком Договір. Пунктом 5.5 [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю в пять років. [PERSON] не виконав своїх зобов'язань за вказаним договором, внаслідок чого у нього перед ПАТ «КБ «Приватбанк» виникла заборгованість. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України). Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Надані ПАТ «КБ «Приватбанк» [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), якими у п. 5.5 встановлено позовну давність тривалістю в пять років, не містять підпису відповідача [PERSON] При цьому, Банком не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці [PERSON] розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що [PERSON] містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі [PERSON], зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Крім того, у заяві позичальника від 26.01.2007 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. У звязку із цим доводи адвоката [PERSON] про неознайомлення [PERSON] з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) можна вважати обґрунтованими, надані позивачем [PERSON] не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 26.01.2007 року. Саме до цього зводяться правові висновки, що викладені в постанові судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 11.03.2015 року (справа № 6-16цс15). Отже, зважаючи на те, що останній платіж відповідачем [PERSON] було здійснено у лютому 2007 року, до даних правовідносин належить застосовувати загальний строк позовної давності у три роки, а також враховуючи, що з даним позовом Банк звернувся до суду 04.09.2014 року, суд приходить до висновку, що ПАТ «КБ «Приватбанк» звернулося до суду з вимогою про захист свого порушеного права з пропуском строку позовної давності. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] надали суду письмове клопотання про застосування строків позовної давності, визначали його як підставу для відмови у задоволенні позову ПАТ «КБ «Приватбанк». З огляду на вищевикладене суд вважає, що право вимоги у банку на предявлення позову щодо примусового стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором виникло з лютого 2007 року та існувало в межах загального строку позовної давності, а до суду Банк звернувся 04.09.2014 року, тобто за межами встановленого строку позовної давності. З даних дій позивача вбачається, що Банк, зловживаючи своїм правом, навмисно затягував зі зверненням до суду з позовом до відповідача [PERSON], нараховуючи відповідачу проценти та комісію. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що\~позовні вимоги ПАТ «КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed