Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

04.11.2014 р. [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачки про визнання її такою, що втратила право на користування житлом та усунення перешкод у користування житловим будинком шляхом зняття з реєстрації, мотивуючи свої вимоги тим, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS]. З 20.03.2013 р. по 01.10.2014 р. він перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON], від спільного життя з якою у них народився син [PERSON], [INFO] Відповідачка була зареєстрована ним у його будинку ще з 2011 р., коли вони фактично стали проживати разом. Однак через деякий час сімейні стосунки погіршали, відповідачка 25.08.2013 р. зібрала свої речі, малолітнього сина і переїхала до своїх батьків у [ADDRESS], де і проживає до цього часу, однак з реєстрації в його будинку не знята. Тому він і звернувся в суд з даним позовом, яким просить суд [PERSON] разом з малолітньою дитиною [PERSON] визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням [ADDRESS] та зняти їх з реєстраційного обліку. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, подав заяву, в якій свої позовні вимоги підтримав повністю, просив справу розглянути без його участі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву, в якій позовні вимоги визнала, просила справу розглянути без її участі. Представники третіх осіб - Центру надання адміністративних послуг в м. Охтирка і Охтирському районі та Органу опіки та піклування при Охтирській райдержадміністрації - в судове засідання не з'явилися, подали заяви, де просять справу розглянути без їх участі. Виходячи з наведеного, вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне провести розгляд даної справи без участі сторін та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, а позовні вимоги задовольнити частково з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 26.06.2002 р. (а.с.13). Відповідно до ст. ст. 316-317, 319, 321-322 ЦК України правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він зобов'язаний утримувати. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, його право власності є непорушним і ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 150 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до положень ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним в будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Таке право вони втрачають лише в разі вибуття на інше постійне місце проживання і припинення внаслідок цього сімейних стосунків з власником. Дана позиція підтверджується також і Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 10 червня 2009 р., відповідно до якої члени сім'ї власника житлового будинку втрачають право користування займаним приміщенням лише в разі вибуття на інше місце проживання і припинення внаслідок цього сімейних стосунків з власником. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Так, згідно статті 1 Першого Протоколу кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] з 20.03.2013 р. була дружиною позивача і була зареєстрована у спірному будинку з 02.09.2010 року разом з малолітнім сином [PERSON], [INFO]. Однак 25.08.2013 р. відповідачка разом з сином, залишили спірний будинок і з того часу жодного дня в ньому не проживала і не проживає на даний час. Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 01 жовтня 2014 р., яке надрало законної сили 14 жовтня 2014 року, шлюб між сторонами було розірвано, в зв'язку з чим є всі законні підстави для визнання [PERSON] такою що втратила право користуватися спірним будинком. Відповідно до ст. 35 ЦПК України сутність інституту третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, полягає у тому, що він є процесуальним засобом забезпечення права регресу, а та умова, що третя особа залучається на боці однієї зі сторін, обумовлена тим, що участь третьої особи в процесі випливає із відносин, які пов'язують її зі стороною. Правові підстави відповідного регресного позову передбачені виключно нормами тієї галузі права, у зв'язку з якими виник спір між сторонами. Тобто матеріально правові відносини третьої особи та однієї зі сторін повинні передбачати можливість спору про право цивільне між третьою особою та стороною, на боці якої вона виступає в процесі. Тобто між Центр надання адміністративних послуг в м. Охтирка і Охтирському районі та відповідачкою виникають адміністративно-правові відносини. Тому вимогу про спонукання Центру надання адміністративних послуг в м. Охтирка і Охтирському районі здійснити зняття з реєстрації місця проживання відповідачки належить розглядати в порядку адміністративного судочинства згідно зі ст. 17 КАС України. Тому в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити, так як розглядати в одному провадженні вимоги, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, є порушенням правил ст. 16 ЦПК України. Крім того, суд вважає за необхідне залишити без задоволення позовні вимоги в частині визнання малолітньої дитини [PERSON],[INFO]., таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки це призведе до звуження існуючих майнових прав дитини та охоронюваних законом інтересів дитини. На підставі викладеного, ст.ст. 71, 72, 150, 156 ЖК УРСР, ст. 177 СК України, Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), ст. 9, 13 Конституції України, Ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 10.06.2009 р.,

Outcome: partial