Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-14 00:00:00

04.06.2014р. до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] і [PERSON] (а.с. 2). Уточнивши вимоги, додатково пред'явив позов до [PERSON], третіми особами зазначив Управління ДАІ в Харківській і Запорізькій областях, як органи, що здійснили реєстрацію спірних автомобілів (а.с. 30). Уточнений позов з додатками був отриманий усіма учасниками судового провадження (а.с. 84, 85, 90-92) В його обґрунтування позивач вказує про те, що під час шлюбу з відповідачем [PERSON] за спільні кошти придбали автомобілі Lexus GS 300 і Honda Accord, які оформили на цього ж відповідача. Відповідач без її згоди продав автомобіль відповідачам [PERSON] і [PERSON] Компенсації половини вартості проданих автомобілів вона не отримала. Усі відповідачі про час і місце судового засідання повідомлені завчасно і належним чином за місцем реєстрації (а.с. 93-97), однак своєчасно в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, даними про поважність причин неявки суд не володіє, заяв про розгляд справи за їх відсутності не надали. Тому, зі згоди представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи, на підставі наявних у ній доказів. Представники відповідачів [PERSON] і [PERSON] у призначений час судового засідання не з'явилися, прибувши згодом, із запізненням. Обов'язком, які беруть участь у справі, є добросовісне здійснення своїх процесуальні прав і виконання покладених на них процесуальних обов'язків (ч. 3 ст. 27 ЦПК України). Урівноваженням прав відповідачів є їх право на перегляд заочного рішення, подачу всіх доказів, які вони могли подати у судовому засіданні, а також на нову оцінку наявних у справі доказів з урахуванням їх позиції. Жоден з відповідачів письмових пояснень, заперечень не надав. Третя особа - УДАІ ГУМВС України в Харківській області надала письмові заперечення. Вважає свої дії з постановки на облік спірного автомобіля законними, тому заперечує проти скасування свідоцтва про реєстрацію спірного автомобіля (а.с. 98). Третя особа - УДАІ ГУМВС України в Запорізькій області про свою позицію не повідомило. Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини. Під час перебування в укладеному 26.07.2002р. шлюбі з позивачкою [PERSON] відповідач [PERSON] в Державтоінспекції зареєстрував на себе спірні автомобілі Lexus GS 300 і Honda Accord (а.с. 123-125). За змістом ст.ст. 60, 63, 70, 71 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають рівні права володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою та за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Будь-яких домовленостей між сторонами судом встановлено не було. Отже, частка кожного з них складає по 1/2 частині. 07.09.2010р. спірний автомобіль Honda Accord відповідачем був знятий з обліку в ДАІ для реалізації (а.с. 123-125). 08.09.2010р. відповідач [PERSON] через комісіонера - Торгівельна фірма «Автолюбитель» продав вказаний автомобіль відповідачу [PERSON] з подальшою реєстрацією в органах ДАЇ на нового власника (а.с. 104-108). 09.11.2011р. спірний автомобіль Lexus GS 300 відповідачем був знятий з обліку в ДАІ для реалізації (а.с. 123-125). 17.11.2011р. відповідач [PERSON] через комісіонера - Приватне підприємство торговельна фірма «ПОЛЮС» продав вказаний автомобіль відповідачу [PERSON] з подальшою реєстрацією в органах ДАЇ на нового власника (а.с. 104-108). За містом права спільної сумісної власності, як і будь-якого права власності, є право володіння, користування та розпорядження спільною річчю. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників (ст. 369 ЦК України, ст.ст. 63 і 65 СК України). Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (ч. 4 ст. 369 ЦК України). Таким чином, право кожного зі співвласників на володіння, користування та розпорядження спільною річчю кореспондує обов'язку кожного з них погоджувати свою поведінку, пов'язану з володінням, користуванням та розпорядженням нею, з іншим співвласником, тобто кожен співвласник, у тому числі й подружжя, при здійсненні права спільної сумісної власності зобов'язаний займати не тільки пасивну (не перешкоджати одне одному в здійсненні правомочностей, пов'язаних з цією власністю), а й активну позицію, змістом якої, є право та обов'язок кожного з подружжя узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування та розпорядження спільним майном з другим із подружжя. Порядок розпорядження спільним майном подружжя більш детально врегульовано у спеціальному законодавчому акті, яким є Сімейний кодекс України. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, яким звісно були спірні автомобілі, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Належних і допустимих в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України доказів надання позивачкою [PERSON] письмової згоди на відчуження відповідачем [PERSON] спірних автомобілів суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 31 ЦК України, правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. А договором стосовно цінного майна можна вважати договір, який виходить за межі дрібного побутового правочину, що в даному випадку якраз і має місце. Таким чином, законодавець, виходячи із положень ч. 2 ст. 65 СК України, та зазначаючи, що при укладенні договорів одним із подружжя, вважається, що він діє за згодою другого подружжя, передбачає підвищену охорону прав іншого із подружжя-співвласника майна, вимагаючи дотримання письмової форми на надання згоди на укладення договору стосовно цінного майна. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені законодавцем у ст. 203 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону також передбачені у Цивільному кодексі України. Так, за правилами ст. 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу є підставою недійсності такого правочину. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо ж недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки недійсності правочину визначені законодавцем у ст. 216 ЦК України. Згідно цієї правової норми недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, враховуючи наведене вище, а також те, що спірні договори купівлі-продажу і комісії вищевказаних автомобілів є угодами щодо розпорядження спільним майном подружжя, які були оформлені з порушенням вимог ч. 3 ст. 65 СК України, оскільки продаж спільних автомобілів відбувся без письмової згоди позивачки [PERSON], яка є їх співвласником, що у відповідності до ст. 215 ЦК України є недодержанням стороною правочину вимог, встановлених ч. 1 ст. 203 ЦК України, вказаний правочин не може вважатися правомірним. Позовні вимоги про скасування свідоцтв про реєстрацію спірних автомобілів зак відповідачами [PERSON] і [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки її було проведено у відповідності до закону, згода дружини на це не вимагалася. Зі сторін судовий збір стягується пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Зайво сплачену суму судового збору необхідно повернути позивачці. В п. 4 резолютивної частини даного рішення і його вступної та резолютивної частині допущено описку. Насправді щодо спірного автомобіля Lexus модель GS 300 відповідачами [PERSON] і [PERSON] через комісіонера 17.11.2011р. був укладений договір комісії, а не купівлі-продажу. Тому недійсним є вказаний договір комісії. На підставі викладеного,

Outcome: partial