Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

04 жовтня 2019 року позивачі звернулися до Овідіопольського районного суду Одеської області із вказаною позовною заявою, в якій просили визнати [PERSON] [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] з подальшим зняттям його з місця реєстрації за цією ж адресою. Позов вмотивовано тим, що позивачі не можуть упорядкувати документи по оплаті комунальних послуг та вирішувати інші питання, як співвласники квартири., в якій зареєстрований відповідач. Позивачі стверджують, що проживаючи у вказаній квартирі, саме вони сплачують за комунальні послуги, а відповідач, навпаки, не проживає в квартирі, що впливає на розмір оплати житлово-комунальних послуг, оскільки ця плата залежить від кількості зареєстрованих в квартирі осіб. Звернення до відповідача з проханням добровільно знятися з реєстраційного обліку не призвели ні до чого, тому позивачі вважають, що такі дії відповідача призводять до порушення їх прав, як власників квартири, тому вони змушені звернутися за захистом своїх прав до суду. В судове засідання позивачі не з`явилися, однак подали до суду клопотання в порядку ч.3 ст. 211 ЦПК України щодо розгляду справи за їх відсутністю, заявлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач по справі у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд, враховуючи заяви, подані сторонами по справі, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин повноту їх з`ясування і доведеність, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. По справі судом встановлено наступні фактичні обставини. Позивачам, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , на праві спільної часткової власності належить (по Ѕ частки) квартири [ADDRESS] . Так, ј частка квартири належить на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER], виданого 20.04.1995 року Великодолинським заводом ЗБК. Ще однією власницею вказаної квартири (із часткою розміром також ј) була [PERSON] - мати (дружина) позивачів, яка померла [INFO] . Її частку успадкував [PERSON] , [INFO] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.08.2018 року, виданого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Капшук Є.В. Частку розміром ј відповідач по справі подарував своєму батькові, позивачу - [PERSON] , [INFO] , на підставі договору дарування від 26.07.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. Тобто на час звернення до суду позивачу [PERSON] , [INFO] та його сину, іншому позивачу, [PERSON] , [INFO] , належить по Ѕ частки кожному вказаної квартири. Відповідно до акту перевірки квартири, складеному 12.09.2019 року депутатом Великодолинської селищної ради [PERSON] , зареєстрованому селищною радою за № 767 12.09.2019 року, [PERSON] [INFO] є зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] , але фактично в ній не проживає. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Втрата права користування житловим приміщенням у будинках державної і кому\-нальної власності здійснюється відповідно до Житлового Кодексу УРСР, Цивільного Кодексу України, інших нормативно-правових актів. Варто звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють цю сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (надалі за текстом рішення - Конвенція), - гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розум\-них і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.К. від 21 лютого 1990p.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у вико\-ристання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійсню\-ватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту краї\-ни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Суд вважає, що реєстрація місця перебування відповідача по справі без фактичного проживання у вказаній квартирі порушує права позивачів по справі з огляду на таке. Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважне або тимчасово. Втрата права користування житловим приміщенням відповідно до Житлового Кодексу УРСР може мати місце у наступних випадках. Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користуван\-ня житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 71 ЖК УРСР передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або чле\-нів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість мі\-сяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спо\-ру - судом. Випадки збереження за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї жилого приміщення понад шість місяців визначаються у ч.ч. 3, 6 ст. 71 ЖК УРСР. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника жит\-ла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК УРСР. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Крім того, Порядок реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів (надалі - Порядок), розроблений відповідно до Законів України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» та затверджений Наказом Міністерства внутрішніх справ України 22.11.2012р. за №1077, визначає процедуру реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування. Так, згідно із розділом ІІІ п. 3.1. цього Порядку одним з документів, на підставі якого здійснюється зняття з реєстрації місця проживання особи, є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За приписами ст. ст. 3, 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» під реєстрацією місця проживання розуміється - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного спеціально уповноваженого органу виконавчої влади з питань реєстрації. При зміні місця проживання в межах адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюється повноваження органу реєстрації, особа, яка змінила місце проживання повинна письмово повідомити про це відповідний орган реєстрації протягом семи днів. Таким, кожна особа має зареєструвати своє місце проживання, а у разі зміни цього місця вона повинна у семиденний строк знятися з зареєстрованого місця мешкання. Про такий порядок вирішення питань щодо зняття осіб з реєстрації вказав і Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.34 Постанови № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року, а саме: усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, ст.ст. 71, 72, 116, 156ЖК, ст. 405 ЦК України). Оскільки Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, то положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно роз`ясненням, викладеним у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли з практиці застосування судами Житлового кодексу України», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника)приміщення, або ж для відмови їй у цьому. За таких підстав, відсутність [PERSON] , [INFO] , у квартирі [ADDRESS] , дає всі підстави для застосування ст. 71 ЖК УРСР для визнання його таким, який втратив право користування вказаною квартирою. Суд вважає, що такий захід для відповідача є саме тим виключенням, про яке йде мова у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод,є виправданим, розум\-ним і адекватним заходом для захисту правпозивачів, як співвласників житла. На підставі викладеного, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved