Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

04.09.2015 р. позивач звернувся до суду з позовом, де просить стягнути з [PERSON] борг в сумі 2500 доларів США, що у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день ухвалення рішення становить 65025 грн., 16% річних, обумовлених договором за час користування грошовими коштами, що складає 34161.14 грн. та втрати від інфляції за весь час прострочення в сумі 52514.87 грн., мотивуючи це тим, що 02.12.2011 року відповідач під розписку позичив гроші в сумі 2500 доларів США з нарахуванням 16% річних за період користування коштами та зобов»язувався повернути йому борг та відсотки за користування грошовими коштами 02.12.2012 року. Але свої зобов»язання не виконав, на його неодноразові пропозиції повернути взяті грошові кошти, відповідач тільки обіцяє, але сам нічого не робить для цього. Просив суд задовольнити його вимоги. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримує заявлені позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з»явився, про день розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить об»ява у газеті «Сумщина» від 24.02.2016 р. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення, проти чого не заперечує представник позивача, на підставі доказів, що маються в матеріалах справи. Заслухавши представника позивача та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів в строк та в порядку, встановленим договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, має сплатити проценти від суми позики (ст.1049 ЦК України). За правилами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на розписку, яка була укладена 02.12.2011 року між ним та [PERSON], відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] грошові кошти в сумі 2500 доларів США під 16% річних, та зобов»язувався повернути борг 02.12.2012 року, а.с. 3, 48. [PERSON], як позичальник, порушив взяті на себе зобов»язання, та всупереч вимогам, що передбачені в ст. 1049 ЦК України, позичені кошти не повернув, принаймні, про це свідчить оригінал розписки про отримання в борг грошових коштів, що видається боржником кредитору за договором позики, яка підтверджує як його укладення , так і умови договору, а також свідчить отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, відповідач має сплатити позивачу борг в сумі 2500 доларів США, що по курсу НБУ станом на день ухвалення рішення складає 65025 грн. (2500 доларів США х 2601.99/100), а також 16 відсотків річних за весь період прострочення грошового зобов»язання, тобто з 03.12.2012 р. по 15.03.2016 року, що складає 1198 днів та відповідає 34176.35 грн. (2500дол.США х 1199 х16 %=1313.97 дол. США, що по курсу НБУ станом на 15.03.2016 р. відповідає 34176.35 грн. (1313.97дол.США х 2601). Що стосується інфляційних втрат із суми простроченого грошового зобов»язання. Нормами Закону від 3 липня 1991 року № 1282-Х!! «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (дана позиція викладена у рішенні Верховного Суду України від 28 березня 2012 р у справі 6-3673 вов10). Тому, позовні вимоги, в частині стягнення грошових коштів у вигляді інфляційних витрат, задоволенню не підлягають. Судові витрати мають бути стягнуті відповідно до ст. 88 ЦПК України. Враховуючи наведене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial