Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

03 жовтня 2016 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, який в ході судового розгляду уточнювала, та просила суд усунути їй перешкоди у здійснені права власності на житловий будинок [ADDRESS] , який належить позивачу на підставі договору дарування, посвідченого 15.06.1996 державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Ольховською Л.М., реєстровий № 1-1950, шляхом позбавлення відповідача [PERSON] права користування вказаним житловим будинком. В обґрунтування позовних вимоги зазначила, що є вона власником житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] на підставі договору дарування, посвідченого 15.06.1996 державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Ольховською Л.М., реєстровий № 1-1950. Позивач з 21.08.1982 по 29.03.2016 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який зареєстрований разом з нею за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 29 березня 2016 у справі № 635/2206/16-ц задоволено позовні вимоги [PERSON] та шлюб між ними розірвано. [PERSON] ще до розірвання шлюбу, з вересня 2015 року не проживає у спірному будинку, його утриманням не займається, комунальні послуги не сплачує, особистих речей не залишив, фактично проживає за адресою: [ADDRESS] з новою сім`єю. Дані обставини були встановлені рішенням Харківського районного суду Харківської області від 29 березня 2016 року у справі № 635/2206/16-ц. У спірному житловому будинку разом з його власником зареєстровані та проживають її донька з чоловіком та малолітньою дитиною: [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO]. Оскільки позивач не укладала з відповідачем договорів оренди (найму) житла, він не сплачує комунальні послуги та за користування житлом, не є членом її сім`ї, заперечує проти його проживання, відповідач добровільно не змінює реєстрацію свого місця проживання, тож вважає, що він порушує її права власника житла, тому вимушена звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 11 листопада 2016 року провадження по справі відкрито, призначено судове засідання на 28 листопада 2016 року о 14 год. 00 хв. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 30 січня 2017 року притягнуто до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Відділ опіки та піклування Харківської районної державної адміністрації 10 квітня 2017 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , в якому просить суд усунути йому перешкоди у користуванні житлом та вселити його до житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 1982 року до 29.03.2016. За час шлюбу житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] на праві особистої приватної власності, збільшився у своїй вартості, оскільки подружжя проводило реконструкцію цього будинку, і [PERSON] має також частку власності у ньому, так як приймав участь у перебудові будинку своїми коштами. Колишня дружина створює йому перешкоди у користуванні житлом, не пускає його до будинку, у зв`язку з чим він скаржився до органів поліції. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 10 квітня 2017 року об`єднано в одне провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Котлярівська сільська рада Харківського району Харківської області, Відділ опіки та піклування Харківської районної державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права власності з зустрічними позовними вимогами [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Котлярівська сільська рада Харківського району Харківської області, Відділ опіки та піклування Харківської районної державної адміністрації про вселення. Представником позивача [PERSON] - адвокатом Зольніковою В.О. подано до суду відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] про вселення, заяву про слухання справи за їхньої відсутності, позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності та викладені у позові обставини підтримала, просила суд їх задовольнити, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про вселення просила відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заперечення на позовну заяву, в яких проти задоволення позовних вимог заперечував, просив су відмовити в їх задоволенні за тих підстав, що його колишня дружина [PERSON] не пускає його до будинку, змінила замки, ключів йому не надала, чинить йому перешкоди у користуванні житлом, і крім того, спірний будинок за час шлюбу був реконструйований, тож він має право на частку у цьому житловому будинку. Треті особи [PERSON] , [PERSON] (втому числі і як законні представники малолітнього [PERSON] ) подали до суду заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у здійснення права власності підтримали, просили суд їх задовольнити, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про вселення заперечували за тих підстав, що він більше ніж чотири роки не проживає у спірному житловому будинку, самостійно виселився та проживає по [ADDRESS] , ще до переїзду на інше місце проживання постійно вчиняв сварки та бійки з власником та мешканцями будинку, майном не опікувався, не допомагав утримувати житловий будинок та територію біля нього у належному технічному та санітарному стані, не сплачував і не сплачує на даний час комунальні послуги, створював неможливі умови спільного проживання. Просили суд розглянути справу без їхньої участі. Від Котлярівської сільської ради Харківського району Харківської області до суду надійшла заява про розгляд справи без їхнього представника за наявними в матеріалах справи доказами. Третьою особою - Відділом опіки та піклування Харківської районної державної адміністрації про вселення заяв та клопотань до суду не направлялось, відзиви на позови не надходили. Інших клопотань та заяв від учасників до суду не надходило. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. За приписами ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] на підставі договору дарування, посвідченого 15.06.1996 державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Ольховською Л.М., реєстровий № 1-1950. Позивач [PERSON] з 21.08.1982 перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який зареєстрований разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] . В березні 2016 року відповідач [PERSON] звернувся до Харківського районного суду Харківської області з позовом про розірвання шлюбу, посилався на те, що на протязі тривалого часу стосунки з дружиною погіршились, сім`я розпалася та подружжя з вересня 2015 року фактично припинило шлюбні стосунки та разом не проживають. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 29 березня 2016 у справі № 635/2206/16-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. У вказаному будинку разом з позивачем зареєстровані та проживають її донька з чоловіком та малолітньою дитиною: [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO], що підтверджується відомостями Котлярівської сільської ради Харківського району Харківської області від 30.09.2018 № 397. Відповідач [PERSON] , [INFO], - колишній чоловік, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але з вересня 2015 року не проживає за місцем реєстрації, особистих речей не має в цьому будинку, мешкає зі співмешканкою за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується даними будинкової книги, інформацією Котлярівської сільської ради Харківського району Харківської області від 09.11.2016 № 481 та Актом , складеним депутатом Котлярівської сільської ради Харківського району Харківської області Лучаніновим І.О. від 29 вересня 2016 року за участю сусідів. Відповідач [PERSON] зареєстрований разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] з новою родиною. [PERSON] не проживає у спірному будинку багато років, його утриманням не займається, комунальні послуги не сплачує, особистих речей не залишив, не є членом сім`ї позивача [PERSON] , будь-яких договорів щодо користування житлом з ним не укладалось. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.12.2016 № 76624615 вбачається, що на праві приватної власності [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. ст. 316, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. За приписами ч. 2. ч. 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до положень ст.ст. 64, 65, 156 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Право на користування жилим приміщенням членів сім`ї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку виклав у своїй Постанові Верховний Суд України у справі № 6-158цс14 від 05.11.2014, що відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до відповідних спірних правовідносин, відповідно до якої, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею першою Протоколу N 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини (Європейська конвенція з прав людини) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Рішенням Європейського суду по правам людини справа «Маркс (MARCKX) проти Бельгії» від 13.06.1979 в пункті 63 стосовно статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людини зазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності. Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. В своєму зустрічному позові [PERSON] зазначив, що колишня дружина [PERSON] змінила замки та не пускає його у будинок, чинить йому перешкоди у користуванні житлом, також посиається на те що за час шлюбу будинок збільшився у своїй вартості, оскільки подружжя проводило реконструкцію цього будинку, і [PERSON] має також частку власності у ньому, так як приймав участь у перебудові будинку своїми коштами, [PERSON] у встановленому Законом порядку не провела реєстрацію проведеної реконструкції, тому не може бути власником будинку. У якості письмових доказів в обґрунтування обставин, викладених у зустрічному позові [PERSON] надав висновок від 23.11.2016 за повідомленням оператора «102» інспектора ГРПП № 4 СРПП № 3 Харківського ВП ГУ НП в Харківській області [PERSON] про те, що за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , відбувається конфлікт. По прибутті на місце опитати [PERSON] не надалось можливим, [PERSON] скаржився на те, що його колишня дружина не пускає його у будинок. Зроблено висновок, що між учасниками події скалилася цивільно-правові відносини, котрі вирішуються в порядку цивільного судочинства. Зі змісту договору дарування, посвідченого 15.06.1996 державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Ольховською Л.М., реєстровий № 1-1950, вбачається, що [PERSON] прийняла у дар жилий будинок з надвірними будівлями та приватизовану земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . На земельній ділянці розташований жилий будинок літ. «А-1», площею 38,10кв.м. шлакоблочний та надвірні будівлі: гараж літ. «Б», літня кухня літ. «В», сарай літ. «Г», вбиральня літ. «Д», літній душ літ. «Е», льох літ. «Ж», сарай літ. «З», огорожа № 1,2, колонка № 3, приватизована земельна ділянка передана для обслуговування житлового будинку, площею 0,19 га. в межах згідно з планом. Даними технічного паспорту від 25.01.1996 на будинок [ADDRESS] підтверджується відсутність самовільних побудов або самовільної реконструкції за вказаною адресою. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень ст. 57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; Доказів про майновий спір між колишнім подружжям [PERSON] не надано суду. Також [PERSON] не надано доказів визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя, визначення його частки у спірному житловому будинку та визнання права власності. Отже на даний час житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка, є особистою приватною власністю [PERSON] . Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. За змістом ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. На підставі ст. ст. 76, 77, 78-79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З висновків правоохоронних органів за результатами звернення [PERSON] зі скаргами не вбачається, що відповідач [PERSON] порушила житлові права позивача, тож ці документи не можуть бути належними та допустимим доказами по справі на підтвердження факту порушення житлових прав позивача. Докази того, що [PERSON] має у спірному житловому будинку частку власності також ним не надано. Згідно положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Судом в ході розгляду справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] мають неприязливі стосунки, сім`я їхня розпалась, сторони припинили спільне проживання за ініціативою [PERSON] , який в 2015 році переїхав на постійне місце проживання у будинок [ADDRESS] , рішенням суду про розірвання шлюбу було встановлено факт непроживання позивача з відповідачем, неможливість збереження сім`ї, будь-яких угод щодо користування спірним житловим приміщенням між сторонами не укладалось. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. [PERSON] не було надано належних та допустимих доказів стосовно реконструкції спірного житлового будинку, втрати права власності на цей будинок [PERSON] та набуття іншою особою права власності на будинок, набуття самим [PERSON] права власності на частину спірного житлового будинку, тож підстав для вселення на момент розгляду даної справи не має. Суд, системно аналізуючи норми діючого цивільного законодавства у їх застосуванні до правовідносин, що склалися між сторонами, з огляду на те, що позивач правомірно придбала у власність житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, [PERSON] створює для власника житла неможливі умови проживання, [PERSON] не веде з власником житла спільне господарство, договір оренди (найму) житла між сторонами не укладався, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у здійснення права власності підлягають задоволенню, а у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] про вселення необхідно відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, а сплачений при зверненні до суду з зустрічним позовом судовий збір залишити за рахунок відповідача (позивача за зустрічним позовом).

Outcome: approved