Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

04.06.2020 позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якому просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем зареєстрований 13.08.2005 Відділом ДРАЦС РС Кам`янка-Бузького РУЮ у Львівській області, мотивуючи свої позовні вимоги тим, 13.08.2005 сторони уклали шлюб, від шлюбу з відповідачем мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] .. Протягом останніх років відношення з відповідачем поступово погіршувалась, в результаті чого між ними зникло взаєморозуміння. Будь-які спроби примирення не дали бажаних результатів, у зв`язку з протилежними поглядами на шлюб та сім`ю. Сторони проживають окремо з листопада 2019, спільного господарства не ведуть, шлюбні відносини не підтримують, вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу не можливе. Ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23.06.2020 року було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду. 11.09.2020 представником позивача [PERSON] адвокатом Тимофіїв Н.Ю була подана заява про збільшення позовних вимог, згідно якої позивачка просила розірвати шлюб між нею та відповідачем зареєстрований 13.08.2005 Відділом ДРАЦС РС Кам`янка-Бузького РУЮ у Львівській області, визнати квартиру [ADDRESS] , загальною площею, 87, 5 кв. житлова площа 50,0кв. м. спільним майном подружжя, здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя квартири [ADDRESS] шляхом визнання за позивачкою право власності на 2/3 частини квартири та за [PERSON] право власності на 1/3 частини квартири, стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається, на те що 13.12.2005 сторонами було укладено шлюб. 23.12.2016 відповідачем було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , право власності на дану квартиру зареєстровано на відповідача, однак так як дана квартира придбана чоловіком за час шлюбу позивачка вважає ще, що дане майно є спільним сумісним майном подружжя. Позивачка посилається на те, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Проте суд може збільшити частку в праві на майно того з подружжя, з яким проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У зв`язку з цим, позивачка вказує на те, що так як на її утриманні є дитини, відповідач на утримання дитини надає її мінімальні кошти, крім цього такі виплати мають не систематичний характер та здійснюються відповідачем «під настрій». Коштів недостатньо на забезпечення доньці розвитку її природних здібностей, оплати додаткових занять та придбання речей, які б не тільки задовольняли мінімальні потреби дитини. Враховуючи вищезазначене, вважає, що її частка на квартиру [ADDRESS] може бути збільшена до 2/3, оскільки неповнолітня дитина проживає зі позивачкою, кошти, на її утримання відповідачем надаються мінімальні, доходи від спільного майна відповідач використовує виключно на власні потреби. Тому звернулася з даним позовом до суду. Ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 17.09.2020 року заяву представника позивача [PERSON] про збільшення позовних вимог від 11.09.2020 прийнято до розгляду. 04.12.2020 представником відповідача [PERSON] адвокатом Станкевич Х.З. був поданий відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказав про, те що позов визнає частково, а саме в частині розірвання шлюбу між сторонами не заперечує, та визнає дану вимогу, що стосується поділу майна, то відповідач повністю заперечує проти визнання квартири [ADDRESS] спільним майном подружжя та здійснення її поділу. Вважає що дані позовні вимоги є незаконними та необґрунтованими. Посилається, на те що відповідач від утримання дочки і спілкування з нею ніколи не відмовлявся, а помагає її утримувати. Так, як сторони та їхня малолітня донька [PERSON] проживають за межами України, а саме Італійській Республіці. Протоколом суду міста Неаполь №1084/2020 від 14.02.2020 року дано дозвіл і роздільне проживання членів подружжя, опіку над донькою та зобов`язано Відповідача виплачувати допомогу на утримання неповнолітньої доньки в розмірі 200 євро на місяць. Відповідач справно сплачує встановлену допомогу на утримання неповнолітня на утримання дитини за період від 15.02.2020 по 17.11.2020. Крім цього, несе усі додаткові витрати на утримання своєї доньки. Щодо вимоги про визнання зареєстрованої на відповідача квартири [ADDRESS] спільним майном подружжя та здійснення її поділу, вважає, що зазначені вимоги не можуть бути задоволені, а обставини, викладені в позовній заяві, не відповідають фактам. Оскільки вказана квартира купувалась на особисті гроші Відповідача та гроші його батьків, які довгий час працювали і мешкали в Італійській Республіці, заробляючи там гроші, та дарували Відповідачу особисто для придбання житла. Позивач про це знала, оскільки багато років жила в Італійській Республіці в будинку разом з батьками Відповідача, які оплачували за житло та харчування, допомагаючи сторонам утримувати їх сім`ю. Тому питання на кого буде оформлюватись житло не ставилось при купівлі квартири взагалі. В зв`язку з цим фактом, вказана квартира була оформлена на відповідача, а не на його дружину, чи на них обох в рівних частинах питання про оформлення частки квартири на неї. Крім цього, посилається на те, що Позивач вже отримала частку в цьому майні, адже Відповідач придбав квартиру [ADDRESS] . 4 частини вказаної квартири Відповідач оформив на Позивача, 18.09.2017 року Відповідач придбав для Позивача автомобіль (модель Смарт MC011332COAAAAZ200, № [NUMBER] ), також позивачка зняла усі кошти з спільного поштового поточного рахунку в розмірі 23 885,00 євро. Відповідач у відзиві вказує, на те що позивачем не надано жодного підтвердження того, що вона певним чином приклалась до купівлі майна, яке бажає ділити, або його покращення (ремонту, купівлі техніки , меблів і ін.) понесення витрат на оформлення чи утримання майна, зокрема внесення квартплати та інших обов`язкових платежів. Також не надано жодного підтвердження того, що вказана квартири здається відповідачем в оренду і він отримує додаткові доходи, які Позивач теж хотіла б ділити Тому вказана нерухомість не може бути спільно нажитим майном та не має бути поділена між сторонами. Крім цього, посилається на те, що Позивач вже отримала частку в цьому майні, адже Відповідач придбав квартиру [ADDRESS] . 4 частини вказаної квартири Відповідач оформив на Позивача, 18.09.2017 року Відповідач придбав для Позивача автомобіль, також позивачка зняла усі кошти з спільного поштового поточного рахунку в розмірі 23 885,00 євро. 04.12.2020 ухвалою суду здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження цивільної справи за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна - в розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. 18.12.2021 представником позивача [PERSON] була подана відповідь на відзив на позовну заяву в якій вказано про, те що твердження відповідача [PERSON] , що квартира [ADDRESS] , куплена за його особисті кошти та кошти його батьків не відповідають дійсності, адже майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того чи один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку, так при оформленні 23.12.2016 відповідачем [PERSON] договору купівлі - продажу, позивачка давала згоду на купівлю майна. Крім того, позивачка у відповіді на відзив посилається, на те, що сторони продали земельну ділянку 08.02.2013 в с. Зубра Пустомитівського району Львівської області, яка була у спільній частковій власності подружжя. Кошти одержані за продаж вказаної земельної ділянки були витрачені власне на купівлю квартири [ADDRESS] ,на підставі вище вказаного наведені у відзиві відповідачем дані щодо придбання спірної квартири за особисті кошти не підтверджені жодним доказом. 06.04.2021 представником відповідача [PERSON] адвокатом Станкевич Х.З. було подано заперечення (на відповідь на відзив). Ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 21.04.2021 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Тимофіїв Н.Ю. позов підтримала в повному обсязі з підстав зазначених в заяві про збільшення позовних вимог, та просила його задоволити. Відповідач [PERSON] позов визнав частково, щодо розірвання шлюбу не заперечив, щодо поділу майна подружжя заперечив, вказавши на те, що він з позивачкою перебував у зареєстрованому шлюбу 14 років, за час перебування в шлюбі з позивачкою, ним була куплена спірна квартира. Дана квартира куплена ним в грудні 2016 року за особисті кошти, а саме за 25 тис євро, з яких 20 тис євро на купівлю даної квартири подаровані йому батьками, які довгий час проживали та працювали в Італії, та ще 5 тис євро він мав сам. Коли батьки передавали йому кошти дружина [PERSON] була присутня. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Станкевич Х.З. позов визнала в частині позовних вимог про розірвання шлюбу, щодо позовних вимог поділу майна заперечила, просила суд відмовити в їх задоволенні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, про те, що вона є матірю відповідача, про суперечності сина і невістки її не було відомо, про це її стало відомо, після смерті чоловіка. Вона з чоловіком, протягом 21 року проживали в Італії, та працювали для того, щоб допомогти своїм дітям. Щодо купівлі квартири, вказала, про те, що частину грошей, а саме в розмірі 20 тис євро для купівлі даної квартири вона з чоловіком подарували сину, а решту коштів він мав сам, яку отримав з продажу земельної ділянки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав, що йому відомо про те, в 2016 році померлий батько відповідача зібрав всіх членів сім`ї та подарував відповідачу 20 тис. євро на придбання квартири. Вказав, про те, що відповідачу подарували кошти, з тих підстав, що в сім`ї на той час існував конфлікт. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, те, що він є братом відповідача, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2008, разом проживають з 2002.Мають спільну доньку. Йому відомо, що брат, перебуваючи у шлюбі купив квартиру по [ADDRESS] . Частину грошей на придбання квартири подарували [PERSON] батьки, він був присутній, коли батьки подарували братові гроші, він був присутній при передачі грошей. Після отримання грошей від батьків у подарунок брат одразу купив квартиру, яка коштувала близько 26 тис євро. Вказав, що позивачка не піднімала питання про вклад грошей і оформлення не неї Ѕ частки квартири, так як знала, що відповідач купив собі квартиру, бо хотів переїхати жити на Україну. Заслухавши пояснення сторін, представників сторін, свідків дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Згідно повторного свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 21.02.2020 Кам`янка-Бузького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства (м. Львів) вбачається, що 13.08.2005 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] /а.с. 3/. Від спільного шлюбу в подружжя народилася донька [PERSON] , що підтверджується витягом з реєстру актів про народження № 78 частина І серії А рік 2012 /а.с. 4/. Згідно договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого в реєстрі за №838 від 23.12.2016 посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Н.П. [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] , яка складається з трьох житлових кімнат житловою площею 50,0 кв. м та кухні. Загальна площа квартири - 87,5 кв. м.. Продаж квартири вчинено за 698 851,09 (шістсот дев`яносто вісім тисяч вісімсот п`ятдесят одну гривню дев`ять копійок). В п.12 вказаного договору вказано, що квартира купується за письмовою згодою дружини покупця - [PERSON] , викладеною в заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Н.П. /а.с. 28 Т.2/. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №210806213 від 31.05.2005 вбачається, що [PERSON] набув право власності на квартиру, загальною площею, (кв.м.) 87,5, житлова площа (кв. м.): 50, яка складається з трьох житлових кімнат та кухні, розташована за адресою [ADDRESS] , 23.12.2016 на підставі договору купівлі-продажу серії та номер:838, виданий 23.12.2016, засвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу /а.с. 40/. Згідно висновку про ринкову вартість квартири, ринкова вартість квартири загальною площею, (кв. м.) 87,5, житлова площа (кв. м.): 50,0 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , становить 1 137 500 ( один мільйон сто тридцять сім тисяч п`ятсот) грн /а.с.41-50/. Згідно копії перекладу Протоколу суду міста Неаполь №1084/2020 від 14.02.2020 року (Реєстр справ призначених до судового розгляду №29439/2019) дано дозвіл і роздільне проживання членів подружжя, встановлено право на користування подружнім помешканням (будинку), встановлено опіку над донькою та право на відвідини відповідно до Правил та Умов, що були погодженні сторонами, постановлено відповідач зобов`язується виплачувати попередньо встановлену допомогу на утримання неповнолітньої доньки в розмірі 200 євро на місяць /а.с. 91-97/. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 234266149 від 26.11.2020 видно, що [PERSON] та [PERSON] набули право спільної часткової власності на квартиру, загальною площею, (кв.м.) 82,3, житлова площа (кв. м.): 51,3 яка складається з чотирьох житлових кімнат та кухні, розташована за адресою [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу р. № 6 -3898, від 26.09.2003 посвідченого Першою Львівською держнотконторою /а.с. 105/. Згідно копії перекладу акту купівлі-продажу [PERSON] , [INFO] купив транспортний засіб модель Смарт MC011332COAAAAZ200, № [NUMBER] /а.с. 108-109/. Згідно копії перекладу акту купівлі-продажу [PERSON] , [INFO] купила транспортний засіб № [NUMBER] в [PERSON] /а.с. 106-107/. Щодо вимоги позивача про розірвання шлюбу суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 24 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Стаття 112 СК України визначає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинено. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивачка скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а сторони не мають наміру зберігати шлюб. Суд вважає, що причини, які спонукали позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов в частині вимоги розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про поділ майна подружжя суд виходить з наступного. Згідно змісту глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Згідно із частиною 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вимогою про визнання квартири [ADDRESS] спільним майном подружжя, суд приходить до висновку про те, що позивачкою доведено презумпцію рівності часток, а відповідачем не спростовано факту того, що спірне майно є спільним майном подружжя, оскільки відповідачем не надано належних доказів на підтвердження доводів останнього про те, що майно, яке є предметом спору за позовом, було придбано за його особисті кошти та кошти подаровані його батьками. Суд задовольняючи вимогу, про визнання квартири [ADDRESS] спільним майном подружжя виходить з наступного. Спірне майно набуте на ім`я відповідача за час шлюбу сторін. В договорі купівлі-продажу квартири, зареєстрованого в реєстрі за №838 від 23.12.2016, а саме в п.12 вказано, що квартира купується за письмовою згодою дружини покупця - [PERSON] , викладеною в заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Н.П., адже для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідач посилається на те, що дана квартира придбана за його особисті кошти та кошти його батьків, однак докази для підтвердження даного факту у матеріалах справи відсутні. Посилання відповідача, на те що позивачка під час перебування у шлюбі не працювала не бере до уваги, оскільки відповідно до змісту ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Доводи відповідача про те, що кошти на придбання квартири подарували йому його батьки суд не приймає до уваги, так як відповідачем не було надано суду належних доказів, які б підтверджували, той факт, кошти для придбання квартири йому подарили батьки. Суд критично ставиться до показів свідків оскільки вони не підтверджується матеріалами справи і спростовуються поданими доказами. Крім того, суд бере до уваги той факт, що свідок повинен бути юридично незацікавленою особою та не можна виключати той факт, що відносини багатьох свідків з особами, які беруть участь у справі, будуються на принципах товаришування, родинних відносинах, а ці відносини супроводжуються симпатією до учасників процесу, чию сторону вони приймають, що дає підстави суду не використовувати взагалі такі показання як джерело отримання доказів, оскільки юридична сила доказів - це здатність доказів служити законним засобом встановлення обставин справи та обґрунтуванням висновків суду про ці обставини. Відповідно достовірних, належних допустимих та достатніх доказів того, що спірне майно придбалося за особисті кошти відповідача у матеріалах справи немає. Тому суд приходить до висновку, що квартири [ADDRESS] є спільним майном подружжя. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частин першої, п`ятої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Згідно ст.370 ЦК України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом. Згідно ч.1 ст.372 ЦК України визначено, що майно, що є в спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до положення даної статті поділ майна може бути здійснений за домовленістю між співвласниками, у зв`язку з чим діє презумпція рівності часток. Разом з тим, чинне законодавство передбачає можливість відступу від рівності часток у випадку поділу майна, що знаходиться в спільній сумісній власності. Позивачка [PERSON] просить суд здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя квартири [ADDRESS] шляхом визнання за позивачкою право власності на 2/3 частини квартири та за [PERSON] право власності на 1/3 частини квартири посилаючись на те, що спільна дитина після розлучення проживає разом з позивачкою і знаходиться на її утриманні, розмір сплачуваних відповідачем аліментів не є достатнім для фізичного та духовного розвитку дитини, також враховуючи той факт що відповідач отримував кошти від здачі в оренду спірної квартири, вважає вказані обставини достатніми підставами для здійснення поділу майна з відступом від засад рівності часток подружжя, шляхом збільшення її частки у спільному майні до 2/3 частин. З урахуванням всіх досліджених у справі доказів суд вважає, так як спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, отже, частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні. Позивачка не надала належних доказів на підтвердження того, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї та ухилявся від участі в утриманні дитини, та даний факт спростовується долученими відповідачами квитанціями про сплату аліментів на дитину, розмір яких визначений судом м. Неаполь перебували у шлюбі в 2016-2017, а проживання дитини з позивачем, з огляду на встановлені обставини та положення статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного будинку, позивачем не доведено, а тому при поділі вказаної квартири між подружжям суд виходить з рівності часток сторін у справі в об`єкті спільної сумісної власності, тобто по 1/2 частині кожному. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України При вирішенні питання щодо стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача необхідно стягнути понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 5570, 30 грн. (п`ять тисяч п`ятсот сімдесят гривень, тридцять копійок).

Outcome: partial