Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

03.08.2016 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до місцевої територіальної громади в особі Новоград-Волинської міської ради Житомирської області про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що власником вищезазначеної частини будинку була [PERSON], яка померла [INFO] року. З березня 2000 року в будинку проживає позивач, яка здійснювала догляд за своєю тіткою [PERSON] до її смерті. Інших родичів у [PERSON] не має. Позивач посилалась на ст. 344 ЦК України та просила визнати за нею право власності на зазначений житловий будинок за набувальною давністю. У судове засідання представник позивач з'явилась, просила позов задовольнити. Відповідач участь представника у судовому засіданні не забезпечив, подали заяву, в якій зазначили, що проти позову не заперечують та просять проводити розгляд справи без участі представника Новоград-Волинської міської ради. [PERSON] також у судове засідання не з'явився, однак подав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечує. У судове засідання з'явився свідок [PERSON], яка пояснила, що вона є онукою [PERSON], їй відомо, що остання з 2000 року постійно проживає у будинку за адресою: [ADDRESS]. Інші особи в будинку не проживають. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 08.10.2001 року [PERSON] померла [INFO] року (а.с. 8) Згідно свідоцтва про право на спадщину від 13.12.1984 р., зареєстрованого в реєстрі за № 6041, [PERSON] успадкувала 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS]. Згідно рішення Новоград-Волинської міської ради № 808 від 20.10.2015 р. [ADDRESS]. Відповідно до довідки № 1538 від 05.07.2016 р. право власності на будинок зареєстровано за [PERSON] - 1/2 частина на підставі договору дарування від 18.12.2011 р., та 1/2 частина з [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.12.1984 р. (а.с. 11) Витягом зі спадкового реєстру від 27.07.2016 року підтверджується, що спадкова справа до майна [PERSON] не заводилась. Отже, є підстави для висновку, що будь-які спадкоємці у встановленому порядку за оформленням права власності на спадкове майно не звертались. Згідно витягу з рішення Новоград-Волинської міської ради від 13.12.2000 року № 463 [PERSON] призначено опікуном над [PERSON], [INFO] (а.с. 20) Згідно ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач є родичем власника нерухомого майна та була її опікуном, у зв'язку з чим постійно проживала разом з нею. Отже, володіння позивача будинком є добросовісним. Згідно ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Судом установлено, що жодна особа не заявляє вимог щодо вказаного нерухомого майна, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що є підстави для визнання за позивачем права власності на житловий будинок за набувальною давністю. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved