Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

03 квітня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсними кредитних договорів №MKMOG100000242 та №MKMOG200000242 від 29.08.2007 року, а також іпотечного договору від 29.07.2007 року, укладених ним з ПАТ КБ «Приватбанк». 15 червня 2015 року позивач шляхом подання позову в новій редакції уточнив позовні вимоги, у зв'язку з чим просив визнати недійсним лише кредитний договір №MKMOG100000242 від 29.08.2007 року та іпотечний договір від 29.07.2007 року. Свої вимоги мотивував тим, що оспорюваний кредитний договір є договором споживчого кредиту. Такий договір всупереч ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункту 3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, не містить графіку платежів, такий графік позивачем, як споживачем фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, не підписувався і не отриманий. При укладені цього договору він також не був письмово повідомлений про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту. Більше того, при укладені кредитного договору відповідачем не було йому надано у письмовій формі повної інформації про умови кредитування. У зв'язку з чим, зі сплачених ним за сім з половиною років на користь відповідача коштів за цим договором (приблизно 55 000,00 доларів США) тільки 3 847,34 доларів США зараховано у погашення тіла кредиту. Поточна заборгованість по тілі кредиту станом на 14.04.2015 року складає 32 152,66 доларів США, що стверджується відповідною позовною заявою відповідача про стягнення з нього заборгованості за вказаним договором. Умови кредитного договору передбачають додаткові нарахування і відсотки за користування кредитними коштами, а відсутність графіку погашення кредиту надає відповідачу право на свій розсуд визначати порядок розподілу сплачених позивачем коштів у погашення тіла кредиту та погашення процентів за користування ним. Тому, вважає, що умови такого кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що має наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача. Відтак, при умові своєчасного отримання ним від відповідача орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг з оформлення договору про надання кредиту, він безсумнівно не уклав би такий договір, який містить несправедливі умови та грубо порушує його майнові права. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.08.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 30.10.2015 року, вказаний уточнений позов задоволено, визнано недійними з дня їх укладення кредитний договір №MKMOG100000242 від 29.08.2007 року та договір іпотеки квартири від 29.08.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за №2051 про передачу в іпотеку квартири №8, розташованої в будинку №55 по вул.Грушевського в м.Ужгороді. Проте, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року згадані судові рішення скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У даній ухвалі суд зазначив, що попередні суди належним чином не встановили в повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її розгляду, не надали належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, зокрема, залишили поза увагою, що кредитні договори та оспорюваний договір іпотеки квартири укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності при їх укладенні, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідачем було надано позивачеві документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки. При цьому, суд першої інстанції залишив поза увагою, що іпотечний договір забезпечував також зобов'язання за кредитним договором №MKMOG200000242, вимоги про визнання якого недійсним позивачем не ставились та який в судовому порядку недійсним не визнаний. Крім того, суду першої інстанції при новому розгляді слід врахувати правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року №6-1341цс15, та з'ясувати належним чином в чому саме полягає порушення прав позивача. До початку нового розгляду судом даної справи по суті позивач подав заяву про зміну предмета позову шляхом заявлення додаткової вимоги про визнання недійсним кредитного договору №MKMOG200000242 від 29.08.2007 року з підстав, про які зазначено у зміненій редакції позовної заяви. Відтак, позивач остаточно просив суд визнати недійсними кредитні договори №MKMOG100000242 та №MKMOG200000242 від 29.08.2007 року, а також іпотечний договір від 29.07.2007 року з дня їх укладення. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з наведених мотивів і просив їх задовольнити. Представник відповідач позов не визнав, надавши суду письмові заперечення на змінений позов. У цих запереченнях вказав, що при новому розгляді справи суду першої інстанції слід обов'язково врахувати вищезазначену правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 02 грудня 2015 року по справі №6-1341цс15. Стверджує, що позивач був повідомлений про всі умови укладених ним кредитних договорів, що підтверджується його власноручним підписом на відповідній анкеті-заяві. В той же час відповідач вважає, що регулярне погашення позивачем заборгованості за кредитним договорами свідчить про згоду позивача виконувати умови останніх. Між тим, в кредитних договорах відсутні несправедливі чи дискримінаційні положення щодо позивача. Нотаріус в судове засідання не з'явилася і причин неявки не повідомила, хоча про час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання про необхідність задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено і не заперечуються сторонами, що 29 серпня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», перейменованим у публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», та позивачем укладено кредитний договір №MKMOG100000242 (Основний кредит), за умовами якого позичальникові надано кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 36 000,00 доларів США на придбання двокімнатної квартири [ADDRESS], а також у розмірі 9 000,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,0% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати 0,2% від суми виданого кредиту, процентів за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 цього ж договору, з кінцевим терміном повернення до 27 серпня 2027 року. Цього ж дня між вказаними особами укладено кредитний договір №MKMOG200000242 (Кредит на початковий внесок), за умовами якого позичальникові надано кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 9 000,00 доларів США на наступні цілі: початковий внесок, шляхом перерахування відповідно до п.1.2 та, зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,0% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати 0,2% від суми виданого кредиту, процентів за дострокове погашення кредиту згідно з п.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору, з кінцевим терміном повернення до 27 серпня 2027 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за названими кредитними договорами 29 серпня 2007 року між його сторонами укладено договір іпотеки згаданої квартири. Відповідно до ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. З огляду на викладене та з метою встановлення в повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її розгляду, і надання належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, судом до початку розгляду справи по суті оголошувалася перерва у судовому засіданні з наданням можливості сторонам по справі надати додаткові докази на підтвердження викладених ними доводів і заперечень. Представник відповідача надав суду виписку по банківському рахунку, з якої чітко вбачається порядок сплати позивачем коштів на виконання оспорюваних кредитних договорів і їх розподіл. Відтак, оцінюючи всі надані сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що умови кредитних договорів встановлюють додаткові платежі і відсотки за користування кредитними коштами, зокрема, винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу (п.7.1 кредитних договорів). За приписами ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Пунктами 7.1. кредитних договорів визначено, що кредит надається позичальнику на споживчі цілі і задоволення його споживчих потреб - придбання двокімнатної квартири із сплатою початкового внеску. Тобто, укладені між сторонами оспорювані кредитні договори є договорами споживчого кредиту, що не заперечували сторони у справі. Вимоги про визнання кредитних договорів недійсним були заявлені позивачем саме з підстав недотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. У п.3.1. рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 встановлено, що правовідносини про надання споживчого кредиту є договірними, до яких мають бути застосовані, зокрема, як загальні положення ЦК України про зобов'язання та договір, так і приписи його частини другої статті 627 цього ж Кодексу щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів. Тому, вирішуючи спір у цій справі, необхідно враховувати приписи законодавства, що регламентують умови споживчого кредиту. Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування Пунктом 3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.07 №168, встановлено, що банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. У відповідності до п.3.2. згаданих Правил кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Зі змісту п.7.9. кредитних договорів також слідує, що невід'ємними додатками до цих Договорів є Додатки 1 - Графік погашення кредиту. На підставі наведеного, суд приходить до переконання, що за вказаних умов графік платежів (Графік погашення кредиту) є обов'язковим для укладених кредитних договорів, незалежно від наявності у кредитних договорів пустих граф. Проте, відповідач не надав суду під час нового розгляду справи таких графіків, заперечуючи проти позовних вимог з підстав того, що позивачу було відомо про всі умови кредитування, а часткове виконання останніх свідчить про погодження цих умов. Отже, судом встановлено, що в порушення зазначених норм законодавства укладені між сторонами спору оспорювані кредитні договори не містять графіку погашення платежів, а відсутність заповнених відповідних граф у кредитних договорах якраз свідчить про те, що такі графіки позивачем не підписувалися і ним не отримані. Разом з тим, факт звернення позивача до відповідача з приводу надання зазначених графіків не має ніякого правового значення, оскільки жодні приписи законодавства не передбачають обов'язку позичальника звертатися до кредитора (фінансової установи) за отриманням цього документа. Вирішуючи спір у даній справі, суд також враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року №6-1341цс15, згідно з якою Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. У справі, яка переглядалася Верховним Судом України, суди встановили, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до кредитного договору «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Обставини вказаних справ є різними і суттєво відрізняються одна від одної. Проте, незважаючи на це, суд приходить до висновку про необхідність застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до даного спору, оскільки підставою цього позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Приписами ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до п.3.6. вищезазначених Правил банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживача» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Тому, для правильного вирішення спору у цій справі необхідно з'ясувати наявність у кредитних договорах несправедливих умов для позивача і факт порушення його прав. Дослідивши наявні у матеріалах справи виписки по банківському рахунку, суд на виконання висновків касаційного суду у даній справі, перевірив дотримання позивачем виконання умов кредитних договорів з часу їх укладення. З досліджених документів вбачається, що позивач здійснював погашення кредиту, вносячи щомісячні платежі, які, в основному, були більшими, ніж визначено умовами кредитних договорів - замість визначених 472,58 доларів США він сплачував від 516 до 700 доларів США на місяць (а.с.54-68, 93-154), лише кілька місяців здійснивши менші платежі, причому маючи значну переплату. Станом на грудень 2014 року позивачем було сплачено 58663,45 доларів США (а.с.68), а загальна сума отриманих кредитних коштів за двома договорами становила 45000,00 доларів США (36 000,00 + 9 000,00). При цьому, заборгованість позивача по тілу кредиту за кредитним договором №MKMOG100000242 становить 32147,44 доларів США, а по тілу кредиту за іншим кредитним договором №MKMOG200000242 - 5 259,55 доларів США. Тобто, зі сплачених позивачем протягом більш ніж сім років коштів у розмірі 58663,45 доларів США у погашенні поточної заборгованості по тілу кредиту зараховано лише - 7 593,01 (45 000,00 - 37 406,99 (32 147,44 + 5 259,55)) доларів США. Розподіл коштів відбувався таким чином, що зі своєчасно сплачених 600,00 доларів США (більшого платежу, ніж встановлено договором), відповідач зараховував у погашення тіла кредиту за двома оспорюваними договорами 66,56 долари США - майже одну десяту частину (платіж за травень 2008 року). Наведені умови кредитних договорів суд беззаперечно визнає несправедливими і такими, що суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача. Суд критично оцінює надану представником відповідача анкету-заяву від 23.08.2007 року, підписану позивачем, згідно з якою він ознайомлений з умовами кредитування. Цей документ є типовим та стандартним при укладенні будь-якого кредитного договору. Основною метою цього документа є перевірка фінансової спроможності позичальника виконувати зобов'язання за кредитним договором. Тому, без підписання анкети-заяви кредитор (банк) не укладе кредитний договір і не видасть кредитні кошти. В той же час, відповідач, незважаючи на витребування ухвалою суду від 21.03.17 року, серед іншого, і документів із зазначенням сукупної вартості кредиту за обома кредитними договорами, так і не надав суду та не повідомив йому орієнтовну сукупну вартість кредитів і вартість послуги з оформлення оспорюваних кредитних договорів. Така поведінка відповідача свідчить про несправедливість умов кредитних договорів і обґрунтованість позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 ст.215 ЦК України встановлено, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину. Аналізуючи в наявні у справі докази, враховуючи, що при укладенні кредитних договорів відповідачем в порушення вимог законодавства не було надано позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, суд вважає про наявність підстав для визнання таких кредитних договорів недійсними. За приписами ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Оскільки договір іпотеки квартири, укладений 29.08.2007 року між сторонами спору, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №2051, є похідним від кредитних договорів, такий договір також слід визнати недійсним з дня його укладення. За наведених умов суд визнає, що змінені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved