Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-02 00:00:00

04.08.2014 року [PERSON] звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] та стягнення з останнього аліментів на утримання дитини. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 04.06.2011 року Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції зареєстровано шлюб між сторонами. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. З 19 січня 2014 року шлюбні стосунки між сторонами були припинені через те, що вони мають різні погляди про спільне життя, тому виникали постійні непорозуміння та сварки, просить суд розірвати шлюб оскільки він існує формально. Враховуючи, що відповідач добровільно матеріально не допомагає, просить суд стягнути з [PERSON] на її користь на утримання дитини аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 04.08.2014 року. У судовому засіданні [PERSON] просила позов задовольнити, вважає, що сім'ю зберегти неможливо, стосунки повністю припинені, тому необхідно шлюб розірвати. Крім того, позивач зменшила позовні вимоги в частині стягнення аліментів і просила стягнути з відповідача на її користь на утримання дитини аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 500 гривень, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Відповідач позов визнав в повному обсязі, не заперечував проти розірвання шлюбу та стягнення з нього аліментів на утримання дитини в розмірі 500 гривень, зазначивши, що застережень з приводу роботи не має та відсутні інші утриманці. Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 04.06.2011 року сторони зареєстрували шлюб, про що Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 04.06.2011 року було видано Свідоцтво про шлюб, серія [NUMBER] (актовий запис № 302). Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження, серії [NUMBER], виданого Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції (актовий запис №1068). Згідно довідки, наданої Квартальним комітетом № 115 Шевченківського району м. Запоріжжя № 334 від 01.08.2014 року, [PERSON] мешкає разом зі своєю неповнолітньою дитиною - [PERSON], [INFO] за адресою: [ADDRESS]. Також, як встановлено в судовому засіданні, шлюбні відносини між сторонами припинені з 19.01. 2014 року, спільне господарство вони не ведуть, взаємини подружжя не підтримують. Бажання до примирення у позивача відсутнє, відповідач теж не виявив наміру зберегти сім'ю, а отже, подальше спільне подружжя і збереження шлюбу неможливо. Дані обставини повністю підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Згідно ст. 111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, позивач вважає неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов'язати її прийняти заходи до примирення. Відповідно до статті 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7,8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Пунктом 3 частини 1 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. На підставі ч.1 ст.184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. За таких обставин, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами не може бути збережений, оскільки факти, встановлені у справі, свідчать про те, що він фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім'ї стало неможливим, його формальне існування обмежує особисту свободу позивача та порушує її особисті інтереси, що має істотне значення. Приймаючи до уваги інтереси дитини і позивача, стан здоров'я та матеріальне становище дитини, відповідача, визнання відповідачем позову в повному обсязі, суд вважає, що розмір аліментів на утримання неповнолітнього [PERSON], що підлягають щомісячному стягненню з [PERSON] повинен складати тверду грошову суму у розмірі 500 гривень з 04.08.2014 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved