Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

02.08.2016 року [PERSON] звернулась до суду з заявою про встановлення факту смерті, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 29.03.2016 року у м. Донецьк помер її чоловік [PERSON], [INFO]. Факт смерті чоловіка підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №1033 від 29.03.2016 року, видане Республіканським бюро судово-медичної експертизи ДНР м. Донецьк. Після смерті чоловіка залишилась спадщина. 01.08.2016 року для реєстрації смерті чоловіка вона звернулась до Відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області для державної реєстрації смерті чоловіка. Однак, їй було відмовлено на підставі того, що медичне свідоцтво про смерть її чоловіка було видано незаконним органом на території, яка тимчасово не підконтрольна Україні та вважається недійсним. З метою оформлення спадкових справ після смерті чоловіка, заявниця [PERSON] просить суд ухвалити рішення про встановлення факту смерті [PERSON], який помер 29 березня 2016 року. Заявниця [PERSON] у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Проаналізувавши в сукупності представлені в справі докази, суд вважає, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до\~ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Як вбачається з копії свідоцтва про одруження, 16.08.1985 року [PERSON], [INFO] уклав шлюб з Дегтярьовою (після державної реєстрації шлюбу [PERSON]) [PERSON], [INFO]. (а.с.9). Факт смерті [PERSON], 29.03.2016 року також підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №1033, виданим лікарем Республіканським бюро судово-медичної експертизи ДНР». (а.с.8). Як вбачається з відмови у проведенні державної реєстрації смерті, 01.08.2016 року, [PERSON] зверталась до ВДРАЦС Краматорського МУЮ у Донецькій області для державної реєстрації смерті гр. [PERSON], який помер 29.03.2016 року у м. Донецьк Донецької області. Однак, заявниці в реєстрації було відмовлено, натомість роз'яснено, що для зазначеної реєстрації необхідно надати лікарське свідоцтво про смерть встановленого Міністерства охорони здоровя України зразка, або рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час.(а.с.7). Таким чином, факт смерті [PERSON]. підтверджується наданими суду доказами. Відповідно до ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» вищевказані документи є недійсними і не створюють правових наслідків. Як вбачається зі змісту Наказу Мінюсту України від 17.06.2014 року №953/5 «Про невідкладні заходи щодо захисту прав громадян на території проведення антитерористичної операції», доступ користувачів до Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України, зокрема Державного реєстру актів цивільного стану громадян, на території Донецької області, зокрема м. Донецьк, тимчасово припинено, до закінчення антитерористичної операції на сході України. Тимчасово призупинено проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, повторну видачу свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану та видачу витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян відділами державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходяться, зокрема, на території м. Донецьк. Відповідно до роз'яснень п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Відповідно до інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.04.2016 року щодо застосування частини першої статті 257-1 ЦПК України, вирішуючи питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), a також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, Грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду в такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозвязку під час розгляду справу порядку статті 257-1 ЦПК України. Встановлення факту має для заявниці юридичне значення, так як це необхідно для отримання спадщини. За таких обставин, суд вважає, що заява про встановлення факту смерті підлягає задоволенню. Відповідно ч. 1 ст.8 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року\~№ 3674-VI, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Як вбачається з клопотання заявниці, вона просить звільнити її від сплати судового збору у звязку з тим, що вона є внутрішньо переміщеною особою, людиною похилого віку та два місяці не отримує пенсію. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що клопотання заявниці не підлягає задоволенню, оскільки воно нічим не підтверджується та ґрунтується лише на припущеннях, заявницею не надано ніяких підтверджуючих доказів того, що на теперішній час вона не отримує пенсію. Таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 275,60 грн.

Outcome: approved