Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

04.05.2017 року [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Омега-Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON], Національний банк України про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 14.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», в якості банка та ним [PERSON], в якості поручителя, а також [PERSON] в якості позичальника було укладено договір поруки № 0703/0808/71-159-Р-1. Далі позивач зазначив, що за умовами вказаного договору поручитель зобовязується перед банком відповідати за виконання зобовязань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику у вигляді кредиту згідно з кредитним договором № 0703/0808/71-159 від 14.08.2008 року у сумі 45000,00 доларів США строком до 14.08.2038 року з процентною ставкою 12,5%. Вважає, що в момент укладення кредитного договору банком було введено його в оману з огляду на те, що банком порушено вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року. Укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, тому до нього встановлено особливий порядок укладення. Також в позові зазначено, що позичальник як споживач та поручитель не володіють спеціальними знаннями про властивості та характеристики кредитних правовідносин, самого кредиту, а тому обовязок доведення необхідної, доступної, достовірної, повної та своєчасної інформації про послугу споживчого кредитування покладається на субєкт господарювання, а у даному випадку банк. У звязку з відсутністю необхідної, доступної, достовірної, повної та своєчасної інформації про умови кредитування, а також відомостей про орієнтовну сукупну вартість кредиту позичальник та поручитель за кредитним договором були позбавлені можливості обєктивно визначитися з доцільністю отримання такого кредиту з урахуванням особистих фінансових можливостей для обслуговування. Зазначив також, що кредитний договір за умовами є несправедливим, і про це він не міг знати на час його підписання, укладеного у серпні 2008 року терміном погашення по 14 серпня 2038 року, тобто такий договір слід вважати чинним протягом всього терміну погашення кредиту. Отже, правопорушення, яке виразилося у включенні до кредитного договору несправедливих умов кредитування, ненадання необхідної, доступної, достовірної, повної та своєчасної інформації слід вважати таким, що є триваючим. Протягом дії кредитного договору банком жодного разу у письмовій формі не повідомлено про зміну у сторону збільшення вартості іноземної валюти курсу долару у співвшення до гривні, що як наслідок призвело до значного фінансового навантаження для споживача в частині забезпечення належного виконання останнім взятого на себе зобовязання. Різка неодноразова зміна у сторону збільшення ціни долара США по відношенню до гривні, яка відбулась поза межею волі позичальників, докорінно змінила обсяг зобовязання, що мав намір прийняти на себе позичальник, і зробила виконання цього зобовязання неможливим, що є несправделивим по відношенню до позичальника і ця несправедливість на користь кредитодавця, оскільки обсяг боргу позичальника на користь банку в національній валюті України зріс більше ніж у 5 разів. Зважаючи на викладене, прохає визнати кредитний договір № 0703/0808/71-159 від 14.08.2008 року недійсним. 17.07.2017 року позивачем [PERSON] подано уточнену позовну заяву до ПАТ «Альфа Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Національний банк України, про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору № 0703/0808/70-159 від 14.08.2008 року недійсним у звязку з укладенням договору під впливом обману зі сторони кредитодавця. Прохав визнати порушеним право позивача в якості споживача фінансових послуг банку, як солідарного відповідача за кредитним договором від 14.08.2008 року № 0703/0808/71-159, визнати недійсним кредитний договір № 0703/0808/71-159 від 14.08.2008 року, що укладений між ПАТ «Сведбанк» в якості кредитодавця та громадянкою України фізичною особою [PERSON] в якості позичальника, у звязку з укладенням кредитного договору під впливом обману зі сторони кредитодавця. В обґрунтування уточненої позовної заяви позивач зазначив, зокрема про порушення з боку кредитодавця пунктів 2.1, 2.4, 2.5 постанови Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Позивач вважає, що порушення вказаних положень щодо включення до кредитного договору несправедливих умов кредитування є триваючим (т. 1 а.с. 115-119). 12.06.2017 року електронною поштою за № ЕП-394/17-Вх та 13.06.2017 року через канцелярію суду від ПАТ «Альфа-Банк» надійшла заява про залучення правонаступника відповідача, оскільки усі права кредитора за Кредитним договором № 0703/0808/71-159 від 14.08.2008 року належать ПАТ «Альфа-Банк», так як 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» відповідно до чинного законодавства України був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. В свою чергу, 15.06.2012 року, між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за спірним кредитним договором (т. 1 а.с. 32-36, 42-75). 22.06.2017 року ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області вищевказану заяву задоволено, замінено відповідача ПАТ «Омега-Банк» на належного ПАТ «Альфа Банк». 03.07.2017 року через канцелярію суду надійшли письмові заперечення відповідача на позовну заяву про визнання кредиту недійсним, прохали у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі, застосувати строки позовної давності. Також в обґрунтування своїх заперечень зазначили таке. Позичальник, укладаючи Кредитний договір усвідомлює та підтверджує, що умови Кредитного договору для нього зрозумілі, відповідають, є розумними та справедливими. Підписанням Кредитного договору Позичальник свідчить, що він до підписання Кредитного договору ознайомився з усіма умовами, на яких Банк здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не повязані з підприємницькою діяльністю, та загальною сукупною вартістю всіх витрат, повязаних з отриманням кредиту в [PERSON], та свідомо обрав умови кредитування, викладені в Кредитному договорі. Підписанням Кредитного договору Позичальник підтверджує, що перед укладанням Кредитного договору Банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладанні Кредитного договору йому була надана вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затверджених постановою НБУ від 10.05.2007 року № 168 в повному обсязі. Таким чином, надана інформація повністю відповідає вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимогам постанови Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року. Зазначили, що [PERSON], здійснюючи платежі в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором згідно з графіком Кредитного договору, сплатила належну суму боргу, в межах строку, наданого для прийняття або неприйняття пропозиції банку тобто здійснила погашення суми боргу за Кредитним договором, що свідчить про прийняття цієї пропозиції. Тобто, виходячи із положень ст. 642 ЦК України, своїми діями [PERSON] фактично погодилась із запропонованими умовами Кредитного договору, що були здійснені банком у межах, встановлених Кредитним договором та цивільним законодавством. Воля особи виявляється в її діях (поведінці, мовчанні), та, враховуючи, що відповідно до діючого законодавства та звичаїв ділового обороту акцепт (прийняття пропозиції) вчиняється шляхом підписання особою запропонованих умов договору, або шляхом відправлення листа, телеграми тощо з відповіддю про прийняття пропозиції, або шляхом вчинення конклюдентних дій чи мовчанням, або шляхом вчинення особою, яка одержала оферту (пропозицію), дій на виконання оферти (а саме сплата належної суми грошей в даному випадку), вважають, що [PERSON] своїми діями належним чином виконує умови Кредитного договору і банк приймає це виконання, отже, дії [PERSON] розцінюються як прийняття пропозиції. Звернули увагу, що відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06.11.2009 року, відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Позичальник сплачувала грошові кошти за тілом кредиту та проценти до 05.11.2015 року включно, жодних претензій до [PERSON] не надходило. Позивач звернувся до суду 04.05.2017 року зі спливом майже девяти років з дня укладання кредитного договору, що є незаконним та безпідставним. Крім того, позивач не є стороною даного правочину. Сторонами даного правочину є Банк та [PERSON] Крім того, [PERSON] протягом дії договору порушувались строки виплати по кредиту та процентам за користування кредитними коштами. Вважаю, що дії позивача спрямовані на ухилення ними від виконання своїх зобовязань (т. 1 а.с. 96-101). 14.09.2017 року за № ЕП-620/17-Вх засобами електронного звязку надійшли пояснення представника третьої особи Національного банку України, в яких зазначили, зокрема, що підписавши кредитний договір, сторони тим самим засвідчили свою згоду та прийняли умови, які були в ньому закріплені. Зазначені обставини свідчать про те, що сторони діяли вільно та на власний розсуд визначали умови даного договору. Укладаючи договір в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладання договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Тому, у позичальника існувала можливість передбачення в момент укладання договору зміни курсу гривні відносно іноземних валют, ураховуючи динаміку зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні та її девальвації, та можливість отримання кредитів в національній валюті (а.с. т. 1 а.с. 134-137). 29.09.2017 року за Вх. № 4541 через канцелярію суду надійшли додаткові пояснення до уточненої позовної заяви представника позивача [PERSON], в яких він прохав визнати недійсним кредитний договір № 0703/0808/71-159 від 14.08.2008 року укладений між [PERSON] в якості позичальника та ВАТ «Сведбанк» в якості кредитодавця з огляду на наступне. Умови Кредитного договору суперечать вимогам законодавства, що є підставою для визнання його недійсним на підставі ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України. Невідповідність Кредитного договору вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Позичальнику перед укладенням Кредитного договору не було надано повної та достовірної інформації передбаченої ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до п. 2ю4 Постанови НБУ № 168 банки зобовязані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з інформацією, передбаченою ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п. 10.13 Кредитного договору, уклавши цей Договір, Позичальник підтверджує, що до укладення Кредитного договору він був ознайомлений в письмовій формі з усією інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість. Однак, [PERSON] таку інформацію про умови кредитування не надав ні в усній, ні в письмовій формі. [PERSON] не здійснювалось інформування Позичальника про умови кредитування, тому Позичальник не маючи спеціальних знань в сфері фінансово-кредитної діяльності, придбав для себе занадто дорогий продукт (т. 1 а.с. 155-161). 29.09.2017 року за Вх. № 4545 надійшли пояснення позивача по справі, згідно яких 14.08.2008 року в приміщенні банку вони з дружиною не мали змоги детально ознайомитися з усіма пунктами, які були прописані у кредитному договорі, їх підганяли. Він переглянув та підписав договір, у нотаріуса він підписав лише заяву про надання згоди на оформлення іпотеки. З договором купівлі-продажу та договором іпотеки, які підписала дружина у нотаріуса, не ознайомлювався. Після повернення у відділення банку та отримання дружиною в касі банку коштів у сумі 45000 доларів США, він був присутній при передачі отриманих коштів продавцю квартири у приміщенні банку (т. 1 а.с. 169). 29.09.2017 року за Вх. № 4544 через канцелярію суду надійшли пояснення по суті справи третьої особи [PERSON], згідно яких протягом тривалого часу вона щомісяця вносила кошти в касу банку, оскільки отримала кошти від банку, та вважала за необхідне їх поверти. Всього нею було внесено в касу банку 47093 доларів США, тобто більшу суму ніж отримала. Через деякий час змінилась економічна ситуація в країні. Стало відомо, що при масовій видачі банками кредитів в іноземній валюті були істотні порушення умов кредитування, банки вводили в оману позичальників. У неї та її чоловіка виникли сумніви, вони почали замислюватись, чи дійсно ними був взятий кредит, чи скоріше це неправомірно отримані кошти. Вони почали консультуватись з фахівцями у сфері кредитування, виявилось, що на момент укладення договору їх постійно вводили в оману. Оскільки вони не були належним чином обізнані в цій сфері, довірилися фахівцям банку (т. 1 а.с. 166-168). 18.10.2017 року за № ЕП-711/17-Вх засобами електронного звязку від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про застосування позовної давності та залишення позовних вимог без задоволення (т. 1 а.с. 189-190). Також, за № ЕП-712/17-Вх додаткове заперечення, в яких зазначив, зокрема, що ПАТ «Альфа-Банк» вважає доводи позивача безпідставними та неспроможними, які спростовуються як нормами чинного законодавства, так і обставинами справи. Вказав на те, що заявою від 07.08.2008 року [PERSON] підтвердила, що перед укладанням Кредитного договору Банк надав їй вичерпну інформацію про умови кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту, що їй було розяснено існуючі особливості кредитування, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. Надуманим та неспроможним є твердження [PERSON] про відсутність відкритих рахунків у [PERSON] на погашення заборгованості, адже, як і зазначає сама [PERSON], вона отримувала кредитні кошти та тривалий час вносила кошти на погашення заборгованості за отриманим кредитом. Звернули увагу, що позивачем за справою є поручитель [PERSON], який не є стороною Кредитного договору № 0703/0808/71-159 від 14.08.2008 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] У відповідності до п. 26 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року особами, які беруть участь у справі є насамперед сторони правочину. Сторонами даного правочину, а саме Кредитного договору є ПАТ «Альфа-Банк» (як правонаступник0 та [PERSON] Належним заявником в цивільному процесі є особа, якій належить право вимоги у спірних правовідносинах. Порушення або оспорювання прав та інтересів є обовязковою передумовою звернення особи до суду. З огляду на те, що [PERSON] не є стороною Кредитного договору, що спірним правочином його права не порушуються, тому [PERSON] позбавлений права висувати вимоги щодо чинності Кредитного договору. Та діє презумпція правомірності правочину, яка встановлена ст. 204 ЦК України, та підтверджена чисельною судовою практикою ВСУ. Відповідно до правової позиції, викладеної в Постанові ВСУ від 10.06.2015 року по справі № 6-449цс15 встнаовлено: «Зазначений висновок узгоджується і з положенням ст. 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню. Як вбачається зі змісту Договору усі істотні умови було виконано. З істотними умовами Договору [PERSON] була ознайомлена, та не заперечувала проти них в момент укладання, а також виконувала в подальшому умови Кредитного договору. [PERSON] була вільною в укладанні Договору, ознайомлена з умовами, підписуючи договір, була ознайомлена з розміром комісії, усвідомлювала зміст дій, що вчинює та правові наслідки, що створюють такі її дії, таким чином Кредитний договір жодним чином не порушує права та інтереси [PERSON], а саме звернення позивача [PERSON] до суду є незаконним та необґрунтованим (т. 1 а.с. 192-196). 11.12.2017 року за № ЕП-867/17-Вх електронними засобами звязку та 13.12.2017 року за Вх. № 5987 та 5988 через канцелярію суду, надійшли пояснення по суті справи від позивача та доповнення до пояснення по суті справи від третьої особи [PERSON]. Згідно пояснень позивача він взяв на себе зобовязання відповідати за виконання зобовязань щодо повернення коштів, наданих згідно з кредитним договором, з яким його навіть не ознайомили, не ознайомили з графіком погашення та розрахунком сукупної вартості кредиту. Вважає договір недійсним, оскільки фактично кредит не був наданий, так як згідно з п.п. 1.1 кредитного договору кредит надається позичальнику лише після надання документа, що підтверджує здійснення оплати не менше 10% вартості обєкта нерухомості, але ні він, ні його дружина не сплачували 10% вартості обєкта нерухомості. На заяві про видачу готівки в касі банку відсутній підпис касира, тобто кошти, які його дружина отримала в касі банку, видані без належного оформлення і він вважає, що вони не мають відношення до кредитного договору. На нього було здійснено психологічний тиск, який виражався в тому, що його змусили прийняти рішення при очевидному дефіциті часу, обмежуючи його в часі для вивчення матеріалів. Якби до підписання договору поруки він був ознайомлений належним чином з усіма умовами кредитного договору, з тим що згідно з графіком погашення кредиту взявши 45000 доларів США буде потрібно віддати 130636,66 доларів США, він би не погодився з цими умовами та не підписав договір поруки. У нотаріуса його змусили підписати заяву про надання згоди на оформлення іпотеки, коли вже був підписаний кредитний договір. З договором купівлі-продажу та договором іпотеки, які підписала дружина у нотаріуса, він не ознайомлювався. Звернув увагу на те, що ні банк, ні нотаріус, не вимагали від нього дозвіл органу опіки та піклування про передачу квартири в іпотеку, хоча вони знали, що у нього є неповнолітня дитина, бо копії його паспорту знімали саме вони. [PERSON] в доповненнях до пояснень по суті справи зазначила, що 07.08.2008 року в приміщенні банку після подачі всіх необхідних документів для отримання кредиту вона підписала «анкету-заяву на отримання кредиту» для перевірки [PERSON] інформації про неї. В останньому пункті заяви було вказано, перед укладанням Кредитного договору Банк надав їй в письмовій формі вичерпну інформацію про умови кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту, та про те, що їй було розяснено існуючі особливості кредитування, переваги та недоліки схем кредитування. Така інформація в письмовій формі їй не надавалась і нею не підписувалась, тобто вона не була належним чином в письмовій формі ознайомлена з умовами та порядком отримання кредиту, зі схемою, яка застосовується у даному випадку, її недоліками та перевагами, оскільки в неї не було інформації в письмовій формі, не мала змоги проконсультуватись зі спеціалістом у сфері кредитування до підписання кредитного договору, повністю довірилася банку. Їй ніхто не погрожував, але на неї було здійснено психологічний тиск, який виражався в тому, що її змусили прийняти рішення, при очевидному дефіциті часу. Згідно з п. 3.1 Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» [PERSON] зобовязані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача. Але ні в договорі ні в додатку до нього не було детального розпису сукупної вартості кредиту. Після підписання кредитного договору з неї потребували внести в касу банку комісію за перевірку документів у розмірі 1 відсоток від розміру суми кредиту без ГТДВ у національній валюті по курсу НБУ, а саме 2 179,80 грн., та комісію за касове обслуговування у розмірі 0,75 відсотків від суми видачі без ПДВ у національній валюті по курсу НБУ, а саме 1 634,85 грн. Ці суми я внесла в касу банку з власних коштів. Але згідно з п. 3.6. Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» [PERSON] не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо). У нотаріуса, якого обрав банк, їй були надані для ознайомленні на дуже короткий час підготовлені нотаріусом договір купівлі-продажу квартири та іпотечний договір, підписаний банком, з якими вона належним чином не ознайомилась, а лише переглянула та підписала. Всі витрати повязані з нотаріальним оформленням вищевказаних договорів було сплачено нею з власних коштів. Після підписання документів у нотаріуса в касі банку вона отримала кошти у сумі 45000 доларів США, нею була підписана тільки заява на видачу готівки, копії заяви вона не отримувала. Отримані кошти я відразу передала продавцю квартири у приміщенні банку, отримавши від нього договір купівлі-продажу квартири та технічний паспорт на неї. [PERSON] не попередив її, що вона не мала права отримувати іноземну валюту для придбання житла для розрахунку з резидентом (продавцем квартири), оскільки це порушення ст. 99 Конституції України, що всі розрахунки проводяться лише у національній валюті. На заяві про видачу готівки в касі банку відсутній підпис касира (мені це стало відомо тільки після подачі позовної заяви [PERSON]), тобто кошти, які вона отримала в касі банку, видані без належного оформлення. Оскільки в заяві на видачу готівки відсутній підпис касира, можна зробити висновок, що кошти не видані. Не зважаючи на це вона не заперечує, що отримала в касі банку кошти, але кредит вона не отримувала. Правова суть цих коштів інша - це безпідставно отримане майно (кошти), відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України). До моменту укладення кредитного договору жодних інших договорів з банком я не укладала, зокрема не укладала договору на відкриття поточного рахунку (т. 1 а.с. 248-252, т. 2 а.с. 2-6). 26.12.2017 року через канцелярію суду за вх. № 6166 після ознайомлення з матеріалами справи [PERSON] надала пояснення, згідно яких 07.08.2008 року у відділенні банку нею були надані представнику банку оригінал паспорту та ідентифікаційного коду, копії цих документів знімав представник банку. В приміщенні банку спеціаліст повідомив, що була проведена оцінка вартості квартири, яку вони обрали, але з письмовими результатами оцінки та договором оцінки її не ознайомили. Спеціаліст банку дав їй для заповнення «заяву-анкету на отримання кредиту», яку вона заповнила в приміщенні банку. Також спеціаліст банку надав їй готовий текст заяви та змусив підписати заяву аргументуючи це тим, що це є необхідною умовою для подальшого розгляду її документів та прийняття рішення для видачі кредиту. На її прохання розяснити для яких цілей потрібна ця заява та що означають викладені в ній пункти спеціаліст банку відповів, що це стандартна процедура для продовження розгляду її документів для отримання кредиту і лише зазначила, що банку необхідна її згода для перевірки та зберігання інформації про неї в Бюро кредитних історій. Також вона поцікавилась, коли нададуть згідно з останнім абзацом заяви розяснення про існуючі умови кредитування, переваги та недоліки існуючих схем кредитування та в письмовій формі вичерпну інформацію про умови кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Спеціаліст банку відповів, що не зараз, але до підписання кредитного договору обовязково все нададуть. 07.08.2008 року їй було призначено дату підписання кредитного договору на 14.08.2008 року та її попередили, що необхідно мати при собі певну суму грошових коштів для сплати комісій банку. Наголосила, що 07.08.2008 банк не надав їй для ознайомлення текст кредитного договору, вона не мала змоги до моменту підписання кредитного договору ознайомитись з його текстом, до укладення Кредитного договору Банк так і не надав їй в письмовій формі вичерпну інформацію про умови кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту, та не розяснив про існуючі особливості кредитування, переваги та недоліки схем кредитування. Тобто вона не була належним чином в письмовій формі ознайомлена з умовами та порядком отримання кредиту, зі схемою, яка застосовується у даному випадку, її недоліками та перевагами. Вважаю, що це був обман зі сторони банку, підписавши заяву вона засвідчила те, що банк надав їй в письмовій формі вичерпну інформацію про умови кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту, але цього так і не відбулося. Також ця інформація відсутня в матеріалах справи. Зазначила, що згідно з п 3.1. Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» [PERSON] зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Але ні в договорі ні в додатку до нього не було детального розпису сукупної вартості кредиту. Також ця інформація відсутня в матеріалах справи. В додатку №1 до кредитного договору «графік погашення кредиту» на останній сторінці не вказана ні посада працівника банку, який має право підпису та підписав цей додаток, ні його прізвище, імя та по батькові, а лише вказано Банк, та стоїть підпис, завірений печаткою Запорізького відділення ВАТ «Сведбанк» м. Київ Україна з ідентифікаційним кодом 19356840. На цій же сторінці графіку в реквізитах для погашення кредиту вказаний отримувач коштів: Рахунок: № 2909.9.0220587.01 ВАТ «Сведбанк» у м.Запоріжжя МФО: 300164 Код ЄДРПОУ [NUMBER]. Вказаний код ЄДРПОУ [NUMBER] - це її власний ідентифікаційний код. Але вона не укладала договір з банком на відкриття рахунку № 2909.9.0220587.01. Взагалі згідно з п. 3.1 кредитного договору, погашення заборгованості за кредитом здійснюється на позичковий рахунок № 2233.1.0220587.01, згідно з п. 3.3 кредитного договору, погашення процентів за користування кредитом підлягають сплаті на рахунок нарахованих відсотків № 2238.6.0220587.01. Але вона також не укладала договорів з банком на відкриття цих рахунків. В кредитному договорі в реквізитах сторін зі сторони банку виступає ВАТ «Сведбанк» м. Київ вул. Комінтерну, ЗО з МФО 300164 та ЄДРПОУ 19356840, а в реквізитах для погашення кредиту вказаний отримувач коштів ВАТ «Сведбанк» у м.Запоріжжя з таким же МФО: 300164. На всіх печатках в договорі та додатку №1 до кредитного договору «графік погашення кредиту» вказано Запорізьке відділення ВАТ «Сведбанк» м. Київ Україна з ЄДРПОУ 19356840, але цей код ЄДРПОУ належить ВАТ «Сведбанк» м. Київ вул. Комінтерну, 30. Виникає питання як може бути один і той же МФО та код ЄДРПОУ в різних організацій. Також зазначила, що графік погашення кредиту складений з помилками, а саме: в рядку 360 графа «проценти (у доларах США)» вказана сума 1,91, а вірна сума повинна бути 1,35; в рядку всього графа «проценти (у доларах США)» вказана сума 85 636,66, а вірна сума повинна бути 85 636,20; в рядку всього графа «сума платежу (у доларах США)» вказана сума 130 636,66, а вірна сума повинна бути 130 636,20. Підсумувала, що кредитний договір та додаток №1 до кредитного договору «графік погашення кредиту» укладені з порушенням письмової форми та ст. 207 ЦК України. Згідно з ч. 2 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Внаслідок недотримання банком «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, ні кредитний договір, ні додатки до нього не містять розрахунку щодо реальної процентної ставки (у % річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі). [PERSON] ввів мене в оману щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту та отримав незаслужену вигоду. Її волевиявлення на укладення кредитного договору у вигляді та розмірах, які встановлені шляхом детального дослідження, суперечили моєму волевиявленню на укладення кредитного договору саме на таких умовах. Повністю підтримала позовну заяву [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору № 0703/0808/71-159 від 14 серпня 2008 року (т. 2 а.с. 9-11, 12-13). Позивач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв, клопотань суду не надав, справу розглянуто без його участі, за участю його представника [PERSON]. В попередніх судових засіданнях позивач при виступі посилався на свої письмові пояснення, які ним надані до справи. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав та прохав їх задовольнити у повному обсязі. Згідно його пояснень в судових засіданнях, зазначив, що відповідно до ст. ст. 203, 1054 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі. Вважав порушеними пункти 2.1, 3.1, 3.2 постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року. Вказав, що кредитний договір має містити графік платежів, розрахунок сукупної вартості, інформацію щодо реальної ставки та схеми кредитування. Додаток до кредитного договору не містить всіх положень, які визначені законодавством, кредитний договір не відповідає вимогам ЦК України. Графік є невідємною частиною укладеного кредитного договору. Також відсутній розрахунок загальної сукупної вартості. Для кредитних договорів споживчого характеру є нормативний акт НБУ Постанова № 168 від 10.05.2007 року. У п. 1.1 кредитного договору відсутні докази про отримання кредиту в іноземній валюті. Також в матеріалах справи відсутні документи, які підтверджують, що банк мав відповідну ліцензію. Відсутній підпис касира щодо видачі грошових коштів, тобто кошти видані, але не за кредитним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту передання майна. В матеріалах кредитної справи відсутні докази щодо ознайомлення з умовами кредитного договору, тоді як кредитор повинен був письмово ознайомити позичальника з умовами кредиту до моменту його укладання. Позивач не міг знати, що банком кошти видані з порушенням. [PERSON] були видані грошові кошти в сумі 45000,00 доларів США, однак при їх видачі відповідний документ не був належним чином оформлений повинен бути проставлений підпис касира при видачі коштів з каси банку. В судовому засіданні 07.12.2017 року пояснив, що правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на підпис, та скріплюється печаткою. Зазначив, що матеріали, з якими він ознайомився, не є кредитною справою в розумінні додатку № 2 до постанови № 23 від 25.01.2012 року НБУ. Відсутні додатки, які є невідємною частиною кредитного договору, а саме: відсутній розрахунок загальної сукупної вартості кредиту. В матеріалах справи міститься іпотечний договір, який не підписаний ні іпотекодавцем, ні іпотекодержателем. До того ж, звіт про оцінку нерухомого майна зроблений особою, не уповноваженою на це. Також, в матеріалах справи є заява про видачу валюти від 14.08.2008 року № 2995452/08 за якою за дебетом рахунку 22331022058701 видано грошові кошти у сумі 45000,00 доларів США, проте цей первинний документ не містить підпису особи, а саме касира. Серед документів міститься касовий документ оплати [PERSON] на суму 1634,55 грн., та касовий документ за перевірку документів у розмірі 2179 грн. Цей платіжний документ не містить номеру. Не можуть бути доказами документи, які не відповідають своєму призначенню. В матеріалах, наданих йому для ознайомлення, має місце копія паспорта [PERSON], проте на момент підписання договору поруки відсутня сторінка, на якій є відмітка про наявність у [PERSON] неповнолітньої дитини. Згідно п. 10.4 спірного кредитного договору всі спори підлягають вирішенню в Господарському суді відповідно до чинного законодавства, що не може бути через субєктний склад. У відповідності до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов. У приписах цієї статті зазначається, що текст договору готується кредитодавцем. [PERSON] завідомо зазначив, що цей договір повинен розглядатися у Господарському суді. Також у п. 10.9 Банк запропонував позичальнику і поручителю погодитися з цією умовою. Позичальниця не має печатки, не є субєктом господарської діяльності і нікому не надавала повноважень підписувати договір. [PERSON] не мала змоги вичитати умови договору. [PERSON] не мав права застосовувати такі умови договору. Матеріали справи не мають доказів того, що Запорізьке відділення банку існувало. Існують сумніви щодо того чи відповідає вимогам закону договір та чи узгодили сторони його істотні умови, передбачені ч. 2 ст. 638 ЦК України. Не зрозуміло, з яких підстав банк надав кредит в іноземній валюті. Кредитний договір не містить пункту про відкриття банківського рахунку. Невідомо також чий підпис та яка печатка поставлені, оскільки в додатках повинна бути вказана посада особи-підписанта, а не відділення банку. З урахуванням зазначеного вважав, що є всі підстави для визнання кредитного договору недійсним. Представник відповідача ТОВ «Альфа Банк» [PERSON] проти позовних вимог заперечував у повному обсязі, прохав відмовити в їх задоволенні. Просив врахувати надані раніше представниками банку письмові заперечення на позов. Додатково зазначив, що докази, які надані представником позивача в судовому засіданні прийняті судом в порушення вимог ст. 83 ЦПК України. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, заяв, клопотань суду не надала. Раніше надавала заяву про продовження розгляду справи без її участі, оскільки вона перебуває за межами України. В попередніх судових засіданнях [PERSON] надаючи пояснення спиралася на свої письмові пояснення, які надавала до справи. Представник третьої особи Національного банку України в судове засідання не зявився, про час і місце його проведення повідомлений належним чином, надали заяву про розгляд справи без їх участі. В силу вимог п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року № 2147-VІІ, якій набрав чинності з 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності позивача, та третіх осіб. Суд, вивчивши матеріали справи, надавши їм оцінку, прийшов до таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Згідно кредитного договору № 0703/0808/71-159 від 14.08.2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] (Позичальник) його предметом є грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 45000,00 доларів США, на строк з 14.08.2008 року до 14.08.2038 року, з процентною ставкою 12,5% річних за їх використання. Кредитні кошти призначені для здійснення Позичальником розрахунків по Договору купівлі-продажу між Позичальником та [PERSON] з метою придбання квартири № 56 в будинку № 49, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги (т. 1 а.с. 6-9, т. 2 а.с. 20-21). Додатком 1 до вищевказаного договору передбачено графік погашення кредиту починаючи з 10.09.2008 року до 10.08.2038 року помісячно (т. 1 а.с. 10-13, т. 2 а.с. 22-23). 14.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] (Поручитель) та [PERSON] (Позичальник) укладено договір поруки № 0703/0808/71-159-Р-1, за умовами якого Поручитель зобовязується перед банком відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих [PERSON] Позичальнику у вигляді кредиту згідно з кредитним договором № 0703/0808/71-159 від 14.08.2008 року у сумі 45000,00 доларів США, строком до 14.08.2038 року, з процентною ставкою 12,5% річних за їх використання (т. 1 а.с. 5). 14.08.2008 року укладено іпотечний договір № 0707/0808/71-159-Z-1 між ВАТ «Сведбанк» (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавець), яким забезпечується належне виконання Іпотекодавцем вимог Іпотекодержателя, що випливають з Кредитного договору № 0703/0808/71-159 від 14.08.2008 року, укладеного між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем, а також всіх додаткових угод, що будуть укладені до нього, в тому числі щодо суми зобовязань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов (Кредитний договір), у тому числі щодо: - повернення Іпотекодавцем Іпотекодержателю кредиту в сумі 45000,00 доларів США в строк до 14.08.2038 року. На забезпечення виконання основного зобовязання Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: квартиру № [ADDRESS], загальною площею 29,22 кв. м., житловою площею 15,47 кв.м. За згодою сторін предмет іпотеки оцінюється в 242862,76 грн. (т. 2 а.с. 24-25). Відповідно до копії заяви на видачу готівки № 2995452/0108 від 14.08.2008 року [PERSON] через касу ВАТ «Сведбанк» видано готівку на загальну суму 45000,00 доларів США, еквівалент у гривнях 217980,00 грн., згідно кредитного договору № 0703/0808/71-159 від 14.08.2008 року (т. 1 а.с. 102, т. 2 а.с. 33). Згідно розрахунку заборгованості за кредитом у валюті договору, загальна заборгованість [PERSON], згідно кредитного договору № 0703/0808/71-159 від 14.08.2008 року, станом на 01.03.2016 року складає 35069,41 доларів США по курсу НБУ на 01.03.2016 року: 950198,72 грн.. З цього ж розрахунку вбачається, що позичальник [PERSON] виконувала умови договору шляхом сплати чергових платежів, зокрема до грудня 2015 року (т. 1 а.с. 103-104). Відповідно до копії заяви від 07.08.2008 року складеної [PERSON] (оригінал був наданий для огляду в судовому засіданні), остання погодилася на збирання банком щодо неї інформації, ведення кредитної історії, а також підтвердила, що перед укладенням кредитного договору банк надав їй в письмовій формі вичерпну інформацію про умови кредитування та про орієнтовану сукупну вартість кредиту. Їй було розяснено існуючі особливості кредитування, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування (а.с.197) ідповідно до копії заяви-анкети на отримання кредиту [PERSON] подано до ВАТ «Сведбанк» заявку на отримання кредиту в сумі 45000,00 доларів США зі ставкою 12,5% річних терміном на 360 місяців зі щомісячним поверненням коштів. За відомостями, які самостійно зазначила [PERSON] вбачається, що остання була зареєстрована за адресою: [INFO] а, м. Запоріжжя, фактично проживала за адресою: [INFO], перебуває у шлюбі з [PERSON], на утриманні будь-яких осіб не має. Працювала головним казначеєм Головного управління Державного казначейства України у Запорізькій області, має вищу освіту, отримувала заробітну плату в розмірі 2500,00 грн.. Її чоловік [PERSON] мав зареєстровану адресу проживання: [INFO], фактично проживав за адресою: [INFO]. Останній має вищу освіту, працював головним державним податковим інспектором Державної податкової інспекції у Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя. В додатковій інформації [PERSON] вказала, що станом на день заповнення цієї анкети будь-хто з них не мають аліментних зобовязань. Про наявність у її чоловіка малолітньої дитини нею не зазначено, про здійснення ним утримання будь-яких осіб відомостей не надала (т. 1 а.с. 239). Таким чином, з особистих даних, які позичальник [PERSON] добровільно надала банку з метою отримання кредиту встановлено, що обоє з подружжя мають вищу економічну освіту та мали стаж роботи повязаний з фінансовою сферою. Тому, додатково враховуючи час, який вони витратили на підготування документів, завчасне звернення до банку з питання кредитування, за встановлених обставин, суд критично відноситься до пояснень позивача, його представника та третьої особи [PERSON] про їх необізнаність, некомпетентність та брак часу для прийняття остаточного рішення щодо отримання кредиту, а також повної незрозумілості документів, які надані їм з боку банку. За матеріалами справи позивач має від попереднього шлюбу неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] (т. 2 а.с. 30), яка зареєстрована та проживає за адресою: [INFO]. [PERSON] за вказаною адресою проживав до 01.01.2009 року, згідно довідок № 176/06 та № 1765/06 від 09.03.2016 року, виданих виконавчим комітетом Залізничної селищної ради (т. 2 а.с. 31). Згідно довідки Гуляйпільської РДА Запорізької області № 181/01-39 від 03.03.2016 року, про розгляд заяви, виданої [PERSON], розпорядчі документи щодо надання дозволу батькам малолітньої [PERSON], [INFO], на передачу в іпотеку житлових приміщень, а саме житлової квартири № [ADDRESS] не розглядалося та не затверджувалося (т. 2 а.с. 32). Таким чином встановлено, що [PERSON] не є матірю дочки позивача. Позивач має зареєстроване місце проживання за однією адресою з дочкою, але фактично проживав окремо від неї, оскільки станом на серпень 2008 року вже перебував у шлюбі з [PERSON]. 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» у якості продавця та ПАТ «Дельта Банк» у якості покупця був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги. Продавець надав кредити позичальникам за кредитними договорами. Продавець бажає продати (відступити), покупець бажає купити (прийняти) права вимоги за винагороду та на умовах, що визначені у цьому договорі. Продавець за цим договором погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну закупівельну ціну. Права вимоги переходять від продавця до покупця, та обовязки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги. Обовязок продавця передати права вимоги покупцю та підписати акт приймання-передачі прав вимоги залежать від отримання продавцем повної суми загальної закупівельної ціни у дату підписання (а.с.50-64). Згідно Додатку 1 «Перелік договорів» та купівельна ціна за права вимоги до Договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» останньому відступлено право вимоги за Кредитним договором, укладеним між [PERSON] та ПАТ «Сведбанк» (т. 2 а.с. 101). Те саме підтверджено повідомленням про відступлення (т. 2 а.с. 105). 15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги. Продавець придбав права вимоги за договором від 25.05.2012 року у ПАТ «Сведбанк». Продавець бажає продати (відступити), покупець бажає купити (прийняти) права вимоги за винагороду та на умовах, що визначені у цьому договорі. Продавець за цим договором погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну закупівельну ціну. Права вимоги переходять від продавця до покупця, та обовязки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги (а.с. 65-71). Відповідно до акту приймання-передачі кредитних файлів № 2 до договору купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012 року, який складено 19.09.2012 року, згідно п. 4.2 договору продавець ПАТ «Дельта Банк» цим підтверджує, що він вручив покупцю ПАТ «Альфа-Банк», а покупець підтверджує, що він прийняв від продавця, належним чином укомплектовані кредитні файли у кількості 2 763 штуки стосовно кредитних договорів. Згідно зазначеного переліку договорів був зазначений зокрема і кредитний договір [PERSON] (а.с.47-49). Відомостей щодо визнання недійсними або встановлення нікчемності правочинів щодо відступлення прав вимоги, які зазначені вище, суду не надано. Справ щодо оскарження їх дійсності в судовому порядку не виявлено. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В подальшому повідомленням, направленим ПАТ «Дельта Банк» [PERSON] за вих. № 05-848381 від 19.06.2012 року, позичальника поставлено до відома про те, що їй рекомендовано для обслуговування її кредитного договору № 0703/0808/71-159 від 14.08.2008 року звертатися до ПАТ «Альфа-Банк» (т. 2 а.с. 106). Факт відступлення права вимоги від ПАТ «Дельта Банк» до ПАТ «Альфа-Банк» підтверджено також повідомленням про відступлення, направленим ПАТ «Альфа-Банк» [PERSON] 18.06.2012 року № 40882-23-б/б (т. 2 а.с. 110, 111). Відповідно до листа Національного банку України № 27-0006/19239 від 04.04.2018 року вбачається, що станом на 14.08.2008 року у Державному реєстрі банків містився запис про Запорізьке відділення Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк» (внутрішньобанківський код: 01126804226701070042), яке розпочало свою діяльність 25.12.2005 року за адресою: 69035, м. Запоріжжя, проспект Леніна, 166 та мало назву Центральне відділення Запорізького регіону Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк». 15.09.2009 року до Державного реєстру банків був внесений запис про припинення діяльності Запорізького відділення Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» у звязку з його ліквідацією (т. 2 а.с. 87). Надані представником позивача документи, зокрема: висновок судової економічної експертизи № 6719 від 21.11.2017 року за матеріалами цивільної справи № 317/4118/16ц копію листа Апеляційного суду Запорізької області від. 15.05.2017 року № 22-ц/778/223/17; копію листа приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] з додатком у вигляді витягу з договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року між ПАТ Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» (т. 2 а.с. 34-48, 97-104) суд не може брати до уваги, з огляду на положення ст. ст. 77-78 ЦПК України, оскільки вони здобуті поза межами розгляду даної справи. Також, суд вважає за необхідне вказати на те, що зауваження представника відповідача щодо порушення судом порядку прийняття доказів, який визначений в ст. 83 ЦПК України, зокрема щодо не надіслання примірників документів на адресу відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч. 9 ст. 83 ЦПК України, судом були прийняті від представника позивача копії документів, які є у володінні банку. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Нормами ст. 509 цього ж Кодексу встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди. Вимоги до письмової форми правочину наведено у ст. 207 ЦК України. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Згідно з ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства України, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Так, відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Як роз'яснено п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК(статті 215, 1048- 1052, 1054 - 1055),статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Позивач вказує, як підстави визнання кредитного договору недійсним по-перше, ненадання йому повної та достовірної інформація про сукупну вартість кредиту, суму нарахованих відсотків, змушування позивача укласти договір у новій редакції на невигідних для нього умовах, що розцінюється ним як укладення договору кредиту під впливом обману зі сторони відповідача. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. За таких обставин, позивачем належними та допустимими доказами не було доведено факт вчинення правочину, яким є укладення кредитного договору, під впливом обману зі сторони відповідача, саме відносно нього. Зазначені норми законодавства регулюють відносини, які виникають між сторонами правочину, а позивач стороною спірного договору не є. Договір поруки при цьому ним не оскаржується. Натомість, в судових засіданнях була встановлена очевидна реальність намірів сторін, при укладенні кредитного договору на настання відповідних правових наслідків, адже з боку банку кредитні кошти були надані позичальнику [PERSON] в повному обсязі, а остання, в свою чергу, здійснювала погашення суми заборгованості за кредитом та за відсотками, що свідчить про усвідомлення нею наслідків укладення договору та необхідності повернення коштів у встановлені графіком строки. Отримані кошти вона витратила на власні потреби придбання житла. Зазначені обставини були визнані сторонами та іншими учасниками по справі, тому у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Відповідно до приписів ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним (ст. ст. 215 - 235 ЦК України). Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. До того ж, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до висновку про те, що сторони кредитного договору, зокрема [PERSON] підписавши кредитний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору. Передбаченим п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини [PERSON] не скористалася, не відмовилася від його виконання, використала кредитні кошти за призначенням, що також свідчить про згоду з умовами договору. При цьому, під час судових засідань, так і залишилося не поясненим те, що саме перешкоджало [PERSON] самостійно звернутися до суду з вимогами щодо визнання недійсним договору стороною якого вона є, з врахуванням наявності в проваджені іншого суду справи за позовом ПАТ «Альфа Банк» до неї про стягнення заборгованості за кредитом. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 зазначає, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14 роз'яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод и інтересів, а також у разі звернення до суду органів чи осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно постанови Верховного суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-1746цс16 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Такі ж положення знайшли своє відображення і в рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 №15-рп/2011. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей. Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Згідно положень чч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. З огляду на викладене, суд вважає, що посилання позивача на те, що перед укладенням кредитного договору, як того вимагає ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», банк не повідомив саме його, а не позичальника як споживача у письмовій формі про всі умови одержанням кредиту є хибним. З огляду на те, що ні позивачем у позовній заяві, ні його представником у судовому засіданні не було вказано які саме права або інтереси позивача за даним позовом були порушені укладенням оспорюваного правочину, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати [PERSON] заінтересованою стороною у вказаних правовідносинах. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що умови кредитного договору, укладеного між його сторонами, якими є банк та [PERSON] є несправедливим безпосередньо до нього, оскільки при підписанні даного договору він не виступав його стороною, але як поручитель мав змогу ознайомитися та погодився з його змістом, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку, що всі твердження позивача щодо його обману з боку працівників банку з даного приводу можуть бути розцінені як спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від добросовісної поведінки останнього при виконанні взятих на себе за договором поруки зобов'язань. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема щодо несправедливості умов кредитного договору, порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» відносно нього, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Щодо застосування строків позовної давності. Відповідач, скориставшись своїм правом, передбаченим ч. 4 ст. 267 ЦК України, подав заяву про застосування строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності повязане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з обєктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обовязок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Частина 5 ст. 261 ЦК України визначає початок перебігу позовної давності у зобовязаннях з визначеним або невизначеним строком виконання. Так, згідно із цією нормою за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Правило цієї норми є спеціальним, тобто застосовується й тоді, коли заінтересована особа не знала і не могла знати про порушення свого права. Разом з тим положення ч. 5 ст. 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобовязання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 ЦК України). Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у ч. 1 ст. 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-75цс15 від 03 лютого 2016 року. Але суд, під час розгляду даної справи, дійшов висновку про відсутність порушення прав саме [PERSON] як позивача, за тих обставин, які ним наведені у позові, тому підстав для застосування положень щодо строків позовної давності в даному випадку не вбачає.

Outcome: dismissed