Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

04.08.2017 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла 01.01.2006 року в с. Біла Криниця Радомишльського району Житомирської області на цілий житловий будинок з господарськими будівлями № 17, що розташований по вул. Лісова в с. Кримок Радомишльського району Житомирської області. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що нотаріальна контора не має можливості видати позивачці свідоцтво про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на будинок, так як право власності на будинок за матірю не було зареєстровано, що і змусило позивача вирішувати зазначене питання у судовому порядку. В судове засідання позивач позовні вимоги підтримала та просить суд їх задовольнити. Зазначила, що вона являється єдиною спадкоємицею після смерті матері, так як вона доглядала матір, поховала її, а її брат [PERSON] спадщину не приймав і приймати не буде. Відповідач також надав суду заяву, в якій просить розглянути справу за відсутності їх представника (а.с.31). Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. За змістом ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст.ст. 59, 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач [PERSON] (прізвище «Поливач» було змінено на підставі свідоцтв про укладення шлюбу) народилася 16.03.1966 року і її батьками записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.5,7,9,13,14). 01.01.2006 року в с. Біла Криниця Радомишльського району Житомирської області померла її мати [PERSON]. З довідки Білокриницької селищної ради вбачається, що [PERSON] здійснювала постійний догляд до дня смерті за [PERSON] та здійснила поховання останньої за власний рахунок (а.с.10,16). Згідно виданої виконкомом Кримоцької сільської ради Радомишльського району Житомирської області довідки від 15.12.2016 року, померла [PERSON] на день смерті 01.01.2006 року постійно проживала та була зареєстрована в[INFO]. Крім померлої в цьому будинку проживав та був зареєстрований син [PERSON] (а.с.15). Як вбачається із довідок від 15.11.2016 року № 867, 19.07.2010 року № 169, виданих КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради право власності на нерухоме майно - с. Кримок Радомишльського району Житомирської області по вулиці Лісова, 17 не зареєстровано. Вартість будинку та надвірних будівель складає 38\~629,00 грн. (а.с.17,18). Згідно копії технічного паспорта на житловий будинок № 17 по вулиці Лісова в селі Кримок Радомишльського району Житомирської області, виготовленого 11.11.2016 року житловий будинок збудований в 1963 році, крім цього будинку на території домоволодіння знаходяться допоміжні будівлі та споруди: два сараї та погріб 1969 року забудови, інвентаризаційна вартість визначена 60\~950,00 грн. (а.с.19-21). Згідно виписки із по господарських книг Кримоцької сільської ради Радомишльського району Житомирської області № 402 від 19.12.2016 року з 1986 року по 2005 роки в с. Кримок Радомишльського району Житомирської області, вулиця Лісова, 17, головою домогосподарства записано [PERSON], члени домогосподарства [PERSON] син, а з 2006 року по 2016 рік голова домогосподарства: [PERSON] (а.с.22). Згідно відповіді Радомишльської державної нотаріальної контори Житомирської області від 30.08.2017 року після смерті [PERSON], яка померла 01.01.2006 року, із заявою про прийняття спадщини після смерті матері 01.06.2006 року звернулася [PERSON]. Свідоцтва про право на спадщину станом на 30.08.2017 року Радомишльською державною нотаріальною конторою Житомирської області не видавалися. Статтею 1216 ЦК України\~передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно положень частин 1, 2 ст. 1220, частини 1 ст. 1222, частини 3 ст. 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частинами 1, 3 ст. 1268, частиною 1 ст. 1269, частиною 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин - поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк. Відповідно до ст. 1273\~ЦК\~спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК. Після закінчення цього строку частка у спадщині не може бути збільшена з тих підстав, що хто-небудь зі спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. У таких випадках особа, яка прийняла спадщину, має право розпорядитись усім або частиною майна, отриманого в порядку спадкування, шляхом відчуження її іншому спадкоємцеві за договором купівлі-продажу, дарування, міни тощо. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Разом з тим, суду не надано доказів відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснив, що пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Згідно закріпленого в ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства та за змістом ч. 1 ст. 33 ЦК України заміна неналежного відповідача судом можлива лише як результат вирішення судом клопотання позивача про заміну первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом. Суд не наділеним самостійним правом, без клопотання позивача, здійснювати заміну первісного відповідача або залучати в якості співвідповідача іншу особу. В судовому засіданні судом було роз'яснено позивачу її права, зокрема право змінити первісного відповідача на належного відповідача по справі,а саме її брата [PERSON], який також являється спадкоємцем за законом першої черги і вважається таким, що прийняв спадщину, однак, позивач [PERSON] зазначеним правом не скористалася, категорично відмовилася заявити клопотання про заміну неналежного відповідача на належного. Аналіз наведених норм права та встановлених в судовому засіданні обставин справи дає можливість зробити висновок про те, що заявлені позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно являються безпідставними, а тому задоволенню не підлягають, оскільки позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за даним позовом.

Outcome: dismissed