Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

03.12.2015 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсними укладених сторонами Кредитного договору від 05.10.2005 року № 02/11/304/2005/240 та Додаткової угоди № 3 від 29.12.2010 року до Кредитного договору від 05.10.2005 року № 02/11/304/2005/240. В обґрунтування позову зазначив, що вказані договори суперечать вимогам статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не містять сукупної вартості кредиту та вартості супутніх послуг. Крім того, договори містять несправедливі умови, які передбачають можливість накладення відповідачем штрафу за порушення порядку розрахунку в розмірі 5 і 10 відсотків від суми залишку по кредиту, та комісію в розмірі 2% від суми боргу в разі дострокового погашення суми кредиту. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав і наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача не зявився, про час і місце розгляду справи сповіщався належним чином. У запереченнях проти позову висловив позицію, що оскаржувані договори відповідають вимогам цивільного законодавства України, в звязку з чим просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 05.10.2005 року сторони уклали Кредитний договір № 02/11/304/2005/240 відповідно до якого відповідач надав позивачу кредит на інвестування в будівництво в сумі 34406 доларів США, строком до 03.10.2025 року, зі сплатою за користування кредитними коштами 12% річних (далі Договір, а. с. 5, 6). Пунктом 3.3.2 Договору встановлено, що мінімальна сума місячного платежу повинна складати 379 доларів США. Пунктом 5.3 передбачено нарахування відповідачем штрафу за порушення позивачем вимог пунктів 4.3.2, 4.3.4, 4.3.10, 4.3.12, 4.3.13 Договору в розмірі 10% від суми кредиту. 29.12.2010 року сторони уклали Додаткову угоду № 3 до Договору (далі Додаткова угода), якою виклали зміст договору в іншій редакції. Зокрема, пунктами 2.11 і 3.4.1 Додаткової угоди передбачено можливість дострокового погашення позивачем суми кредиту лише за умови сплати ним комісії в розмірі 2% від суми заборгованості; пунктом 4.2 Додаткової угоди передбачено нарахування відповідачем штрафу в розмірі 5% від суми залишку кредиту за порушення позивачем своїх зобовязань, у тому числі зі сплати кредиту, а також нарахованих відсотків, комісії, штрафів і пені (пункт 3.3.7); пунктом 4.3. цієї угоди передбачено нарахування штрафу в розмірі 10% від суми несплаченого щомісячного платежу в разі його прострочення на строк більше 30 календарних днів. Договором і Додатковою угодою визначено мінімальний платіж, який повинен щомісячно вносити позивач, а тому суд не приймає до уваги його посилання на відсутність сукупної вартості кредиту як на підставу недійсності правочинів. Відповідно до частини другої статті 549 Цивільного кодексу України (далі Кодекс) штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Визначений в пункті 5.3 Договору і пункті 4.2 Додаткової угоди до Договору розмір штрафу залежить не від суми неналежно виконаного зобовязання, а від суми кредиту і суми залишку по кредиту відповідно, що призводить до значного збільшення суми штрафу і суперечить приписам статті 549 Кодексу. Як зазначено вище, пунктами 4.2 і 4.3 Додаткової угоди передбачено нарахування штрафу за порушення строків розрахунків, що суперечить статті 61 Конституції України, якою заборонено подвійне притягнення до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення. Чинне цивільне законодавство України не містить заборони на дострокове погашення кредиту позичальниками. За таких обставин, положення Додаткової угоди до Договору, якими передбачено обовязок позивача сплатити відповідачу 2% від суми залишу в разі дострокового погашення суми кредиту (пункти 2.11, 3.4.1), є такими, що укладені з використанням нечесної підприємницької практики, що прямо заборонено статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За приписом частини першої статті 215 Кодексу недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, пятою, шостою статті 203 Кодексу, є підставою недійсності правочину. Проте, в силу положень статті 217 Кодексу недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Оскільки оскаржувані позивачем правочини могли бути вчинені і без пункту 5.3 Договору, а також без пунктів 2.11, 3.4.1 (в частині сплати комісії), 4.2, 4.3 Додаткової угоди до Договору, з огляду на вищевикладене, суд вважає можливим визнати недійсними лише зазначені пункти, які суперечать закону, що не впливає на дійсність інших частин правочинів.

Outcome: partial