Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-02 00:00:00

02.08.2017 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 08.11.2014 року позивач уклала шлюб з відповідачем, сторони мають доньку [PERSON], [INFO]. Після укладення шлюбу подружжя проживало у батьків відповідача в м. Галич Івано-Франківської області. Позивачка вказує, що одруження виявилось невдалим, сімейне життя не склалось, чоловік вчиняє морально-психологічний тиск, ображає та принижує, висловлюється в її адресу нецензурною лайкою, повністю контролює її життя та обмежує в можливості самореалізації та працевлаштуванні. Виникають постійні конфлікти та сварки, свідком яких стає дитина. Останнім часом чоловік став прямо погрожувати фізичною розправою, що ставало причиною виклику поліції. Після народження дитини відношення погіршилось, відповідач не приділяє уваги вихованню доньки, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Наприкінці липня 2017 року через постійні скандали, грубіть, образи та залякування позивач забрала дитину та переїхала жити до свої батьків в м. Суми. Вважає подальше збереження шлюбу таким, що суперечить інтересам сторін та дитини, а тому просить шлюб розірвати. Позивач просить визначити місце проживання дитини з нею в м. Суми, обґрунтовуючи вимоги тим, що вона з народження опікується донькою, не працює в звязку з доглядом за дитиною, дитина має малий вік [INFO]. Весь час дитина проживала з матірю, з народження саме позивач присвячує доньці весь свій час, віддає доньці всю любов і турботу, займається її вихованням та розвитком. Позивач вказує, що на її думку, чоловік за час подружнього життя не приділяв дитині уваги, не займався належно її вихованням, займався власними справами та постійно перебував у розїздах. З липня 2017 року дитина постійно проживає з матірю в м. Суми, квартира обладнана всім необхідним для дитини, умови проживання добрі. Позивач просить врахувати що дитина звикла до умов і обстановки місця її проживання, а зміна місця її перебування призведе до стресу та дискомфорту. Позивач просить встановити відповідачу порядок участі у вихованні доньки у формі побачень з дитиною кожної суботи з 15 до 19 години з урахування стану здоровя дитини, режиму дня та харчування та бажання дитини, інших обставин, що мають істотне значення, за попередньою домовленістю з матірю та у присутності матері дитини за місцем проживання дитини або і іншому місці за попередньою згодою з матірю дитини. Вказані вимоги позивач обґрунтовує тим, що дитина має малий вік, постійно потребує догляду матері та особливого режиму харчування. Також звертає увагу на стать дитини, психологічну прихильність та привязаність дитини до матері. Вважає, що батько не зможе належно піклуватися про дитину без присутності матері, так як ніколи цього не робив і не має досвіду самостійного піклування та догляду за донькою, не проявляв особливого інтересу до дитини, не проявляв привязаності до дитини і прагнення проводити з нею час. Позивач вважає, що батько не знає, чим саме і як годувати дитину, яку допомогу надати у разі необхідності. Позивач вказує, що тривалий час спілкування дитини з відповідачем негативно впливає на психоемоційний стан дитини, призводить до схвильованості і роздратованості. Батько не вміє заспокоювати дитину. Оскільки позивач мешкає з дитиною окремо від відповідача, а відповідач працює неофіційно, займаючись перевезеннями, гроші на утримання дитини він надає епізодично і несистемно, тому позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. щомісячно. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача аліменти на своє утримання до досягнення дитиною трирічного віку у твердій грошовій сумі 2000 грн. щомісячно, посилаючись на те, що позивач не працює, в звязку з тим, що доглядає за дитиною до трьох років, і позбавлена можливості мати інші джерела доходу. Позивач вказує, що доходи відповідача збільшились після того, як він почав займатися перевозками людей до Польщі. Протягом останнього часу вони придбали мікроавтобус Мереседес. Стягнень за виконавчими провадженнями з відповідача не проводиться. Він спроможний надавати допомогу позивачці, поки їх спільна дитини досягне трьох років 14.09.2017 року [PERSON] звернувся з зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини з батьком, обґрунтовуючи вимоги тим, що з моменту народження дитина була зареєстрована та проживала в будинку, що належить його батькам, в м. Галич Івано-Франківської області. Позивач (батько) вказує, що за весь період проживання він дбав про дитину, займався її вихованням, доглядом та утриманням, виходив з нею на прогулянки, читав казки та книги. Також у вихованні доньки весь час допомагали батьки позивача, турботою та матеріально. Вказує, що він завжди турбувався про стан здоровя дитини, відвідував лікарів, оплачував лікування. Позивач (батько дитини) стверджує, що мати без його згоди забрала дитину та виїхала до м. Суми. Після того, як відповідачка поїхала з дитиною до м. Суми, позивач не має можливості дбати про дитину, так як відстань між містами є досить значною. Позивач (батько) не згоден з твердженням, що він здійснював психічний тиск на дружину та доньку. Вважає, що мати дитини за весь період проживання ніколи не цікавилася донькою, не брала участі у її вихованні та піклуванні, завжди з агресією ставилася до чоловіка та його батьків, приймала антидепресанти. Позивач (батько) впевнений, що донька повинна проживати з ним в будинку його батьків, оскільки він любить дитину, і він має змогу забезпечити дитину всім необхідним, він є фізичною особою підприємцем, саме він і його батьки займались матеріальним забезпеченням сімї, вони мають належні умови для проживання дитини. Просить прийняти до уваги, що батько і мати рівні в своїх правах щодо дитини, і у разі визначення місця проживання дитини з батьком мати зможе реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини та встановлення часу спілкування. В судовому засіданні позивачка за первісним позов та її представник первісний позов про підтримали в повному обсязі, проти зустрічного позову заперечували. В судовому засіданні відповідач за первісним позовом та його представник первісний позов визнали лише в частині вимог про розірвання шлюбу, відповідач згоден на розірвання шлюбу і вважає, що зберегти шлюб неможливо. Також відповідач зазначив, що в питанні визначення місця проживання дитини покладається на розсуд суду з урахуванням інтересів дитини, і в разі залишення дитини з матірю він не відмовляється сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 2000 грн., а проти іншої частини вимог заперечували, зустрічний позов підтримали. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши докази, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов не підлягає задоволенню, з огляду на таке. Судом встановлено, що 08.11.2014 сторони зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Галицького районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 36, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 13). Обидві сторони в суді повідомили, що бажають розірвати шлюб, оскільки втрачено почуття любові та поваги один до одного, подружні стосунки припинені, сторони проживають окремо, і не вважають можливим примирення. Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Приймаючи до уваги, що обидві сторони згодні на розірвання шлюбу, подружні відносини між сторонами фактично припинені, сторони проживають окремо, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам кожного з них, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню і шлюб підлягає розірванню. Судом встановлено, що сторони мають спільну неповнолітню дитину [PERSON], [INFO] (а.с.14). З пояснень сторін судом встановлено, що дитина [PERSON] зареєстрована за місцем реєстрації дідуся [PERSON] (батька відповідача [PERSON]І.) за адресою: Івано-Франківська область, м. Галич, вул. Караїмська, 15, але з липня 2017 року фактично проживає за місцем реєстрації та мешкання матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.44, 12, 23). Вказані обставини сторонами підтверджені. Судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], а відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO] (а.с. 6, 11). Як вбачається з пояснень сторін, і дана обставина підтверджена в судовому засіданні представником служби у справах дітей Сумської міської ради, на даний час подружжя проживає окремо один від одного, а дитина проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS]. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить матері позивачки [PERSON] на праві власності (а.с.15-16), а будинок за адресою: Івано-Франківська область, м. Галич, вул. Караїмська, 15 належить матері відповідача [PERSON] на праві власності (а.с.42). Представник служби у справах дітей в судовому засіданні пояснила, що на час проведення спеціалістом служби обстеження умов проживання позивач з дитиною проживають за адресою реєстрації позивача, умови проживання належні, дитина доглянута та забезпечена всім необхідним, мати піклується про дитину (а.с.89). Службою у справах дітей Сумської міської ради з урахуванням всіх обставин справи було надано висновок про визначення місця проживання дитини, згідно якого служба вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] з матірю [PERSON] (а.с. 87-88). Службою у справах дітей Галицької районної державної адміністрації проведено обстеження умов проживання [PERSON], встановлено, що в будинку створено всі належні умови для повноцінного розвитку та проживання дитини, батько дитини позитивно характеризується , однак з урахування віку дитини було надано висновок про визначення місця проживання дитини малолітньої [PERSON] з матірю [PERSON], при умові що мати не чинитиме перешкод батькові у спілкуванні з дитиною (а.с. 208). Суд звертає увагу, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім'ї, яке здійснюється на засадах, визначених у СК: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання\~\~ в його\~\~сімейне життя, крім випадків,\~\~ встановлених Конституцією України (частина п'ята статті 5); регулювання сімейних відносин\~\~здійснюється\~\~\~\~з\~\~\~\~урахуванням\~\~права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (п. 3.1 рішення Конституційного\~\~Суду\~\~України\~\~від\~\~20\~\~січня\~\~2012 року № 2-рп/2012). Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини з одним з батьків відбувається втручання в право сторін та їх дитини на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. В даній справі судом встановлено, що обоє батьків уважно ставляться до своїх батьківських обовязків, є фізично і психічно здоровими, не вживають алкоголь, не допускають протиправної поведінки щодо дитини, мають самостійний дохід та можливості отримання самостійного доходу, кожен має належні умови для проживання дитини, обоє люблять доньку, піклуються про дитину та намагаються створити їй умови для повноцінного розвитку. Твердження кожного з батьків про те, що інший не зможе належно виховувати та утримувати дитину, взаємні обвинувачення батьків у неприділенні дитині належної уваги суд вважає не чим іншим, як взаємним почуттям образи та розчарування. В ході розгляду справи жоден з батьків не довів суду належними доказами, що лише він один займався вихованням та утриманням дитини. Спір між батьками щодо місця проживання дитини, на думку суду, обумовлений, перш за все, їх особистими неприязними відносинами, які загострились протягом останнього часу в результаті розпаду їх шлюбу, руйнування надій та сподівань на щасливе сімейне життя, невиправдання взаємних очікувань. На даний час особистісний конфлікт між батьками дитини ще не вирішений, обоє батьків перебувають у стадії психологічного відторгнення один одного, не дослуховуються до думки один одного, не чують доводів і не бажають йти на компроміс. Суд з прикрістю зауважує, що в даній справі батьки маніпулюють почуттям любові до дитини з метою помсти один одному за невиправдані очікування, і в процесі конфлікту забувають про психоемоційний стан дитини. Суд з розумінням ставиться до права на повагу до сімейного і приватного життя як позивача, так і відповідача, однак в даному випадку обовязком суду є дослідження питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому «якнайкращих інтересів дитини». В даній ситуації суд, уважно вислухавши доводи та аргументи кожної сторони, та дослідивши докази, керується принципом найкращих інтересів дитини, який визначений у пункті 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, згідно якому в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Цей принцип розкритий у Зауваженнях загального порядку № 14 (2013) Комітету ООН з прав дитини (про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів), де сформульовані такі підходи: «Найкраще забезпечення інтересів дитини» - це право, принцип і правило процедури, які засновані на оцінці всіх елементів, що відображають інтереси дитини або дітей, в конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них в співвідношенні з іншими; по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечує юридичні гарантії та належну реалізацію цього права (пункт 46). Комітет вважає за доцільне скласти невичерпний, не субпідпорядкований перелік елементів, які могли б розглядатися при проведенні оцінки найкращих інтересів будь-якою особою, відповідальною за прийняття рішень, якій належить визначати найкращі інтереси дитини. Невичерпний характер переліку елементів означає, що можна вийти за його рамки і розглянути інші фактори, що мають відношення до конкретних обставин, в яких знаходиться та чи інша дитина або група дітей. Всі фігуруючи у переліку елементи повинні бути прийняті до уваги і зважені з урахуванням обставин кожного випадку. Перелік повинен служити конкретним керівництвом, забезпечуючи при цьому гнучкість (пункт 50). У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: - Погляди дитини; - Індивідуальність дитини; - Збереження сімейного оточення і підтримання відносин; - Піклування, захист і безпеку дитини; - Вразливе положення; - Право дитини на здоров'я; - Право дитини на освіту. Слід підкреслити, що базова оцінка найкращих інтересів - це загальна оцінка всіх відповідних елементів, що визначають найкращі інтереси дитини, зі зваженою оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими. Не всі елементи актуальні в кожному випадку, і в різних випадках різні елементи можуть використовуватися по-різному. Зміст кожного елемента неминуче буде неоднаковим залежно від конкретної дитини і конкретного випадку, в залежності від виду рішення і конкретних обставин; те саме стосується і значущості кожного елемента в контексті загальної оцінки (пункт 80). Виходячи з принципу рівності прав та обовязків матері та батька щодо дитини, суд аналізує та надає оцінку наступним обставинам. 1. Погляди та думка дитини. Щодо права дитини бути вислуханою з питань, що стосуються її особисто (ст. 12 Конвенції про права дитини, ст. 171 СК України) суд зауважує, що в звязку з малим віком дитини (на час розгляду справи в суді [PERSON] виповнилось 2 роки 5 місяців) дитина ще не може висловити свою думку. 2. Піклування про дитину і безпосередня участь батьків у догляді за дитиною. Обоє батьків відповідально ставляться до виконання своїх батьківських обовязків, приділяючи дитині батьківську увагу, але з народження дитина більше часу проводила з матірю [PERSON], яка не працювала і доглядала дитину, оскільки новонароджена дитина природньо потребує материнського догляду, і в подальшому до досягнення дитиною одного року материнський догляд є пріоритетним. Одним з доказів є те, що під час лікування дитини з дитиною в лікарні перебувала мати (а.с.112, 164). Суд бере до уваги, що позивачка і раніше, і на даний час сама особисто здійснює догляд за дитиною. А відповідач в силу постійної зайнятості та специфіки роботи відсутній вдома, знаходиться у відїздах, не має можливості перебувати вдома з дитиною. Посилання відповідача на те, що він має змогу найняти людей та доручити їм виконання роботи, а сам буде сидіти з дитиною суд не бере до уваги, як реальний намір відповідача, оскільки з інформації Державної прикордонної служби України вбачається, що [PERSON] протягом 2016-2017 років кожного місяця по декілька разів перетинав кодон України, здійснюючи пасажирські перевезення (а.с.210-211). Відповідач продовжував працювати в такому режимі і після того, як позивачка з дитиною виїхала до м. Суми. Зокрема, у серпні 2017 року відповідач [PERSON] 14 разів перетнув кордон України, у вересні 2017 року відповідач 12 разів перетнув кордон України, у жовтні 2017 року відповідач 8 разів перетнув кордон України, у листопаді 2017 року відповідач 10 разів перетнув кордон України, у грудні 2017 року відповідач 14 разів перетнув кордон України, у січні 2018 року станом на 09.01.2018 року відповідач вже 2 рази перетнув кордон України (а.с.211). Враховуючи, що відповідач і після фактичного припинення сімейних стосунків, протягом серпня 2017 року січня 2018 року постійно перебував у відїздах, суд має обґрунтовані сумніви в тому, що відповідач в подальшому зможе змінити графік та режим своєї роботи так, щоб постійно бути присутнім вдома з дитиною. 3. Утримання дитини. Матеріальним забезпеченням сімї займався відповідач [PERSON], який є фізичною особою підприємцем, займається наданням послуг з оформлення весільних свят та наданням послуг з пасажироперевезень, що підтверджується його поясненнями, витягом з реєстру платників єдиного податку (а.с.45), та підтвердженою самою позивачкою. Позивач після народження дитини не працювала, так як доглядала за дитиною. При цьому суд встановив, що позивачка має вищу освіту, і має наміри працевлаштуватись після досягнення дитиною трирічного віку, щоб утримувати себе та дитину, що свідчить про її розуміння того, що обовязок утримання дитини покладається на обох батьків, а також підтверджує спроможність позивачки отримувати і самостійний дохід, а не лише чекати аліментів від батька дитини. 4. Індивідуальність та розвиток дитини. Питаннями розвитку дитини в основному займалась позивач [PERSON], яка пояснила, що раннього дитинства приділяє значну увагу розвитку доньки, читає їй, розповідає казки, грає в розвиваючі ігри, відвідує розвиваючі центри. Відповідач не заперечував проти цього та підтвердив, що хоча він також читав дитині казки, грався з дитиною, але основний вклад в розвиток дитини дійсно внесла мати дитини. Одним з доказів того, що мати і надалі продовжує приділяти увагу розвитку дитини, є довідка про відвідування [PERSON] комплексних розвивально-розважальних занять в дитячій студії в м. Суми (а.с.160-163). 5. Особиста прихильність дитини. Суд робить висновок, що дитина в силу її малого віку, постійного перебування з матірю більш прихильна саме до матері: позивачки [PERSON], і відповідачем вказана обставина не спростована. При цьому суд приймає до уваги і пояснення відповідача [PERSON] з приводу того, що під час останнього його спілкування з донькою напередодні (20 лютого 2018 року) дитина з радістю пішла до батька, проявляла прихильність до нього і під час прогулянки весь час тримала його за руку, не виявляючи ні тривоги, ні страху, ні будь-яких інших негативних емоцій. 6. Вразливе положення та психоемоційний стан дитини. Суд з достатньою долею критичності ставиться до довідки про обстеження психоемоційного стану [PERSON], складеної практичним психологом [PERSON], в тій частині, де описано сімейні стосунки в сімї [PERSON] (а.с.107-108), оскільки це описання зроблено психологом виключно зі слів позивачки [PERSON], без зясування думки іншого з подружжя. Щодо узагальнюючих результатів психологічного дослідження дитини суд приймає до уваги висновок, що [PERSON] переживає страх та тривогу, які провокують астено-невротичний стан. У дитини спостерігається психологічна травма, яка трапилась через складні стосунки між батьками. Суд приймає до уваги, що різка зміна місця проживання, тривале перебування без присутності матері може ускладнити психічний та інтелектуальний розвиток дитини, а мати на даний час є стабілізуючим фактором розвитку (а.с.110-111). 7. Вік дитини. Суд враховує, що дитина відповідно до її малого віку (два з половиною роки) потребує особливого режиму дня, денного сну, дитячого харчування (способу приготування їжі, кількості прийомів їжі), режиму прогулянок, занять, розваг, відпочинку, тощо. Вказаний режим можливо забезпечити дитині або при постійному перебуванні когось з батьків з дитиною, або при знаходженні дитини в дошкільному навчальному закладі, або за допомогою найнятої няні. Суд приймає до уваги, що мати особисто доглядає дитину, дитина звикла до матері. Також дитина після переїзду вже півроку проживає з мамою в м. Суми, звикла до місця і до обстановки. Суд вважає, що новий переїзд, порушення режиму та зміна звичної для дитини обстановки може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини. 8. Здоровя дитини. З наданої суду медичної документації встановлено, що дитина проходила лікування в Івано-Франківській обласній клінічній інфекційній лікарні з діагнозом: Ротовірусна хвороба. Гострий гастроентероколіт середньої тяжкості. Направлена на лікування з Галицької ЦРЛ та з обласної дитячої клінічної лікарні. Під час лікування з дитиною перебувала мати (а.с.112-148). Іншої інформації щодо стану здоровя дитини чи наявність у дитини будь-яких хронічних захворювань не надано. Виходячи з цього, суд робить висновок, що даний фактор не є визначальним при визначенні місця проживання дитини, та як періодичні обстеження та лікування дитини можна проводити як за місцем проживання матері, так і за місцем проживання батька. 9. Захист та безпека дитини. Суду надано докази щодо звернення позивачки [PERSON] до відділу поліції в м. Галич в липні 2017 року, в яких позивач зазначала про психологічний тиск на неї з боку чоловіка та свекрухи, з приводу чого зі сторонами конфлікту проведено бесіди та рекомендовано звернутися до суду (а.с.154-159). Також надано докази щодо звернення відповідача [PERSON] до відділу поліції м. Суми, з приводу вчинення позивачкою перешкод у спілкуванні батька з дитиною, за результатами якого подальша перевірка за фактом припинена, так як працівниками міліції було зясовано, що справа знаходиться на розгляді в суді (а.с.97-98). Доказів того, що хтось з батьків вчиняв протиправні дії щодо дитини не надано. Суд вважає, що така поведінка батьків не загрожує безпосередньо фізичній безпеці дитини, але створює неблагополучне психологічне середовище, в звязку з чим з метою уникнення конфліктів та сварок, на теперішній час батькам дитини слід обмежити спілкування між собою, та утримуватись від провокаційно-образливої поведінки та негативного відношення один до одного під час спільного перебування з дитиною. При цьому суд бере до уваги звукозапис розмови позивача та відповідача як доказ неналежної та не гідної поведінки відповідача [PERSON] по відношенню до своєї дружини (а.с.181). Даний звукозапис за допомогою мобільного телефону був зроблений позивачкою [PERSON] під час подружнього життя, ще у лютому 2016 року. Як чутно з звукозапису, відповідач спілкується з дружиною в образливій формі, переважно нецензурною лайкою, навіть з погрозами застосування фізичної сили (а.с.182-184). Дана розмова відбувається в присутності дитини, однак відповідача це не стримує, незважаючи на прохання дружини не висловлюватись нецензурно. Вказане свідчить про те, що відповідач [PERSON] є емоційно не витриманою людиною, і це перешкоджає визначити місце проживання малолітньої доньки разом з батьком. Враховуючи все вищевикладене, та виходячи з найкращих інтересів дитини, суд вважає, що необхідно визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] з матірю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. За вказаних підстав, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком слід відмовити. Стосовно збереження сімейного оточення і підтримання відносин дитини з батьком, суд приходить до наступного висновку. Статтею 141 СК України визначено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки по відношенню до дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 151 СК України\~передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Тобто, права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. У відповідності до ст. 153 Сімейного Кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою незалежно від проживання або перебування кожного із них. Частиною 2\~ст. 157 СК України\~законодавець додатково підкреслює обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні, хоча збереження у нього цього обов`язку прямо випливає зі\~ст.141 СК України. Праву на спілкування з дитиною та участі у її вихованні того з батьків, хто проживає окремо від дитини, кореспондує обов`язок того, з ким проживає дитина, не чинити перешкод у здійсненні свого права. Відповідно до змісту ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. І тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини шляхом встановлення періодичності чи систематичності побачень, можливості спільного відпочинку. Статтями 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно з ч.ч. 5, 6\~ст. 19 СК України\~орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Вимога позивача про встановлення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною підлягає частковому задоволенню. Суд вважає, що спілкування батька з донькою є необхідним, і за умови гідної поведінки обох батьків не перешкоджатиме нормальному розвитку дитини. Суд переконаний, що між тим з батьків, хто проживає окремо, і дитиною повинен існувати постійний, систематичний контакт. Таке спілкування буде сприяти повноцінному вихованню дитини, її розвитку, оскільки спілкування дитини з батьками, а батьків - з своїми дітьми - служить задоволенню життєво важливих потреб дитини. Крім того, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю обох батьків, що забезпечить її виховання в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Суд вважає слушним пояснення відповідача [PERSON] з приводу того, що ті дні, в які позивачем та службою у справах дітей запропоновано побачення: субота та неділя за специфікою його роботи являються для нього робочими днями, оскільки організація весільних свят проходить саме у ці дні. Крім того, суд враховує значну віддаленість міст проживання батьків: м. Суми та м. Галич Івано-Франківської області, та вважає, що буде недоцільним встановлювати дні побачень кожної першої та третьої суботи та неділі по дві години два рази на день, оскільки по-перше, ці дні для відповідача є робочими, що значно обмежує вірогідність його приїзду, а по-друге, такий короткий час побачень не дасть можливості батьку повноцінно поспілкуватися з дитиною, пожити її життям, зрозуміти її потреби. Суд приймає до уваги думку відповідача, який пояснив, що він зміг би приїздити до дитини раз на місяць на декілька днів підряд. При визначенні способу участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею суд також враховує наступні критерії, що мають значення в даній ситуації: 1) малолітній вік дитини (два з половиною роки), 2) необхідність проходження певного періоду часу для адаптації дитини та звикання до батька, якого вона давно не бачила; 3) вразливий психологічний стан малолітніх дітей, на який значний вплив мають такі чинники як: звичний режим дня, відхід до сну в один і той час, гігієнічні процедури перед сном, заспокоювання дітей перед сном, певні сформовані звички та ритуали дитини перед сном, що сприяють нормальному відпочинку (вживання певної їжі, читання казок, співання колискових, наявність певної іграшки, присутність когось із дорослих, вмикання нічного світла, тощо). За вказаних обставин, суд вважає необхідним визначити спосіб участі [PERSON] у спілкуванні та вихованні дитини [PERSON], [INFO], у формі систематичних побачень з дитиною, за попередньою домовленістю між батьками, з урахуванням віку і стану здоровя дитини, віддаленості місць проживання батьків, та інших обставин, що мають істотне значення, а саме: - протягом чотирьох днів підряд один раз на місяць в денний час з 10-00 до 18-00 години за місцем проживання дитини в присутності матері або за домовленістю між батьками в іншому місці. Оскільки місце проживання дитини суд визначив з матірю, то мати має право на стягнення аліментів на дитину. З копії свідоцтва про народження серії І-НМ №290823 вбачається, що батьком дитини є [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис № 47 (а.с.8). Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зважаючи на те, що відповідач є батьком неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], він за законом зобов'язаний надавати матеріальну допомогу на її утримання, тому із [PERSON] необхідно стягнути аліменти на утримання неповнолітньої доньки.\~\~\~ Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, з ким проживає дитина. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я і матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, інші обставини, що мають істотне значення. Згідно положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Суд виходить з того, що відповідач [PERSON] є особою працездатного віку, є фізичною особою підприємцем, він повідомив, що він має достатній дохід, не має на утриманні інших осіб, має нормальний стан здоров'я, і має об'єктивну можливість виплачувати аліменти на утримання дитини. Будь-яких доказів, які б спростовували ці обставини, відповідач суду не надав. Також суд приймає до уваги згоду відповідача на визначений позивачкою розмір аліментів 2000 грн. щомісячно. Тому суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення з [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі 2000 грн. щомісячно підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 191 СК аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. В даному випадку позов подано до суду 02.08.2017 року. На підставі п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення аліментів за один місяць. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини, суд вважає, що вказані вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно ж до вимог ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трирічного віку, при цьому дружина має таке право незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. З позову вбачається, що позивачка доглядає за дитиною [PERSON], [INFO], тому на даний час не працює і не отримує дохід. Відповідач не надав суду довідки щодо конкретного розміру своїх доходів, однак, виходячи з вимог розумності і справедливості, суд вважає, що відповідач [PERSON] може надавати своїй колишній дружині матеріальну допомогу, так як він є фізичною особою підприємцем, має достатній дохід, про що сам зазначив у зустрічному позові, має нормальний стан здоровя, не має на утриманні інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, суд враховує, що позивач не недостатньо обґрунтувала розмір 2000 грн., крім того, позивачкою також заявлений позов про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, який судом задоволений повністю, а також приймає до уваги інтереси відповідача, якому після виплати аліментних зобовязань необхідні кошти для власного проживання, а також ту обставину, що відповідач має мінливий нерегулярний заробіток, а тому суд вважає, що розмір аліментів на дружину в твердій грошовій сумі 1000 грн. буде розумним, достатнім і відповідатиме інтересам обох сторін. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в зв'язку із задоволенням двох позовних вимог про стягнення аліментів на дитину та на дружину та в зв'язку\~\~із тим, що за даною категорією справи позивач була звільнена від сплати судового збору, суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 1280 грн. за дві позовні вимоги (640+640). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в звязку з задоволенням позовних вимог про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, визначення способу участі батька у вихованні дитини, судовий збір сплачений позивачкою за ці вимоги в розмірі 1920 грн., підлягає стягненню на її користь з відповідача. Крім того, суд ще раз звертає особливу увагу обох батьків: [PERSON] та [PERSON] на необхідність компромісу та взаємних поступок у питаннях, повязаних з вихованням їх спільної дитини, та націлює обидві сторони у їх відносинах на максимальне врахування інтересів дитини. Суд радить батькам приборкати прояви своєї неприязної поведінки один до одного, невиправданих амбіцій та усвідомити свою відповідальність за подальшу долю їх спільної дитини, її розвиток та психічне здоровя. На підставі ст.ст. 24, 56, 84, 110, 112, 141, 153, 157, 159, 161, 180, 182, 184 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial