Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

02.09.2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, вказуючи, що між ПАТ «[PERSON] Аваль» та сільськогосподарським виробничим кооперативом «Росія» був укладений кредитний договір №010/3-2/437 від 02.11.2010 року, відповідно до умов якого, позичальнику було надано кошти в сумі 1980383 гривні 52 копійки зі сплатою 19% річних, строком погашення 30 вересня 2015 року. Додатково між ПАТ «[PERSON] Аваль» та СВК «Росія» була укладена додаткова угода № 010/3-2/437 від 23.12.2010 року. 24.11.2010 року, в якості забезпечення виконання грошових зобовязань, що виникають з кредитного договору №010/3-2/437 від 02.11.2010 року, між ПАТ «[PERSON] Аваль» та СВК «Росія» було укладено договір застави транспортних засобів реєстр № 3217, відповідно до якого СВК «Росія» передало в заставу банку транспортні засоби у вигляді сільськогосподарських машин, а саме: - комбайн зернозбиральний, марки САSE 2388, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], заводський номер НАJ 305520, двигун № [NUMBER], в комплекті з жаткою зерновою САSE 1010, 2008 року випуску, заводський № 77 ВН#СВ-J043600#, інвентарний номер 0001; - зернозбиральний, марки САSE 2388, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], заводський номер НАJ 305511, двигун № [NUMBER], в комплекті з жаткою зерновою САSE 1010, 2008 року випуску, заводський № 77 ВН#СВ-J043112 #, інвентарний номер 0002. 02.11.2010 року, в якості забезпечення виконання грошових зобовязань, що виникають з кредитного договору №010/3-2/437 від 02.11.2010 року, між ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] був укладений договір поруки № 12/3-2/697, згідно п.2.2 якого [PERSON] на добровільних засадах взяв на себе зобовязання перед банком відповідати по борговим зобовязанням боржника, що зазначені в п. 1.3 договору, які виникають з умов кредитного договору, а саме: повернути кредит, у розмірі зазначеному в п.1.3 договору, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штраф), в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором. 11.01.2012 року, в якості забезпечення виконання грошових зобовязань, що виникають з кредитного договору №010/3-2/437 від 02.11.2010 року, між ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] був укладений договір поруки № 12/115-0-1/3, згідно п.1.1 якого [PERSON] зобовязується відшкодувати перед кредитором, солідарно, кредитні зобовязання у тому числі ті, що виникнуть в майбутньому, які випливають з умов кредитного договору. Згідно рішення зборів членів кооперативу СВК «Росія» від 05.08.2011 року було прийнято рішення про реорганізацію шляхом приєднання до новоствореного фермерського господарства «Кулевча». Відповідно до умов ст. 59 ГК України «1. Припинення діяльності субєкта господарювання здійснюється шляхом його реорганізації або ліквідації за рішенням власника чи уповноваженого ним органу за рішенням інших осіб - засновників субєкта господарювання чи їх правонаступників, а у випадку, передбаченому законом, - за рішенням суду. У разі злиття субєктів господарювання усі майнові права та обовязки кожного з них переходять до субєкта господарювання, що утворений внаслідок злиття. У разі приєднання одного або кількох субєктів господарювання до іншого субєкта господарювання до цього останнього переходять усі майнові права та обовязки приєднання субєктів господарювання». Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 07.12.2011 року та статуту ФГ «Кулевча», зареєстрованого 25.11.2011 року, фермерське господарство «Кулевча» є правонаступником усіх прав, майна та обовязки СВК «Росія». Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно вимог ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Банк виконав взяті на себе зобовязання за кредитним договором № 010/3-2/437 від 02.11.2010 року у повному обсязі. ФГ «Кулевча» як правонаступник СВК «Росія» порушило умови кредитного договору № 010/3-2/437 від 02.11.2010 року. Позичальником досить тривалий час не виконувались умови кредитного договору № 010/3-2/437 від 02.11.2010 року, у звязку із чим, утворилась загальна заборгованість, яка, станом на 15.05.2015 року, складає 4 523 500 гривень 40 копійок, з яких: - позичкова заборгованість (за тіло кредиту) 1 980 383 гривні 52 копійки; - заборгованість за відсотками 1 237 143 гривні 17 копійок; - пеня за відсотками 483 775 гривень 67 копійок; - пеня за тілом кредиту 822 198 гривень 04 копійки. До відношень, встановлених кредитним договором, застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК, якщо інше не встановлено цим параграфом та не випливає з положень кредитного договору. У відповідності до ст.1049, п.2 ст. 1050, ст. 1054 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків, належних йому. За кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до п.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків, належних йому. Стаття 553 ЦК України передбачає, що «поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязань боржником». На підставі ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обовязку боржників кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. 15.06.2012 року позичальнику та поручителям були направлені вимоги про дострокове повернення заборгованості за кредитними договорами. Однак з невідомих банку підстав дані претензії були залишені підприємствами без відповіді. 13.09.2012 року банк звернувся до Саратського районного суду Одеської області із позовною заявою про стягнення суми боргу з фінансових поручителів [PERSON] та [PERSON] по кредитному договору № 010/3-2/437 від 23.12.2010 року. Ухвалою суду від 17.07.2014 року цю заяву залишено без розгляду. У звязку із чим виникла необхідність у предявлені цього позову. Відповідно п. 3.1. договорів поруки № 12/3-2/697 від 02.11.2010 року, п. 3.1 договору поруки № 12/3-2/272 від 14.05.2010 року, укладених між ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON], встановлено, що у випадку невиконання боржником всіх або окремо взятих на себе зобовязань, за кредитними договорами, поручитель несе солідарну відповідальність перед банком за виконання боргових зобовязань у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу за кредитними договорами, нарахованими відсотками за користування кредитами та неустойкою, відшкодування збитків. Відповідно до п. 2.1 договору поруки №12/115-0-1/3 від 11.01.2012 року укладеному між АТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON], встановлено, що у випадку повного або часткового невиконання позичальником своїх або окремих зобовязань, поручитель та позичальник відповідають перед кредитором як солідарні боржники. У випадку повного або часткового невиконання позичальником всіх або окремих зобовязань, в порядку та строки, встановлені кредитними договорами, кредитор набуває права вимоги до поручителя щодо сплати заборгованості порушеними зобовязаннями. На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути на свою користь з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 010/3-2/437 від 02.11.2010 року, станом на 15.05.2015 року, у розмірі 4 523 500 гривень 40 копійок та судовий збір в сумі 3654 гривні. 27.11.2015 року від відповідача [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява, в якій він вказує, що відносини поруки між ним та позивачем за договором поруки припинились, на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 553, ст. 559 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порука припиняється, зокрема, після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позов до поручителя протягом одного року від дня укладення поруки. У звязку з порушенням боржником виконання зобовязання за кредитним договором, банк, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України і п. 12.2.7 кредитного договору № 437, використав право дострокового стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за вказаним кредитним договором, надіславши 15 червня 2012 року [PERSON] вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту й повязаних із ними платежів, тобто змінив строк виконання основного зобовязання і був зобовязаний предявити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи з 15.06.2012 року до 15.12.2012 року. У звязку з чим, відносини поруки за договором поруки припинились. Те, що позивач звертався до суду у вересні 2012 року з даним позовом жодним чином не впливає на доведеність факту припинення відносин поруки між сторонами на момент звернення з позовом у справі № 513/1134/15-ц, оскільки за заявою позивача позов був залишений без розгляду. Позивач міг реалізувати своє право на стягнення коштів з відповідача [PERSON] в межах провадження у справі за № 2-723/12, оскільки позов у такій справі було подано в межах строку існування відносин поруки. Законом не передбачено продовження, зупинення чи переривання строку існування відносин поруки. Виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обовязків сторін (ст.ст. 3,12-15,20 ЦК, ст.ст. 3-5,11,15,31 ЦПК ), у випадку невизнання кредитором права поручителя , передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України, на припинення зобовязання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України (Постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11). У звязку з чим, відповідач [PERSON] просив суд визнати припиненою поруку між ним та позивачем за договорами поруки № 12/115-0-1/3 від 11.01.2012 року та №12/115-0-1/2 від 11.01.2012 року (а.с. 77-79). 22.12.2015 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] також надійшов зустрічний позов про визнання припиненою поруки між відповідачем [PERSON] та позивачем за договорами поруки № 12/3-2/697 від 02.11.2010 року та № 12/3-2/272 від 04.05.2010 року з таких підстав. Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, 23.06.2012 року позивач, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від 29.06.2012 року. Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 6.1) про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі слід застосувати норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Вимога до відповідача [PERSON] про виконання взятого ним зобов'язання мала бути пред'явлена в межах строку дії поруки (6 місяців), тобто до 29.12.2012 року. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року по справі № 6-2056цс15 та в постанові Верховного Суду України 21 січня 2015 року по справі №6-190 цс14. Позивач звернувся до суду з даним позовом 02.09.2015 року, тобто після того як правовідносини поруки між ним та [PERSON] припинились, що робить первісний позов необґрунтованим та унеможливлює його задоволення. Крім того, навіть якщо припустити, що права Банку якимось чином були порушені в період дії поруки, позивач все одно втратив можливість звертатись до суду зі своїми вимогами, оскільки пропустив і строки позовної давності. Відповідно до ст. 256, ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ч.ч.1,3 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України, передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). В даному випадку, перебіг позовної давності розпочався з 29.06.2012 року, тобто на наступний день після закінчення строку наданого позивачем на дострокове виконання зобовязання за кредитними договорами, а закінчився через три роки 29.06.2015 року. Згідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно, тощо). Аналогічна правова позиція викладена і в п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року. Таким чином, звернувшись до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором поруки лише 02.09.2015 року позивач порушив строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом, у звязку з чим позовні вимоги банку до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором поруки задоволенню не підлягають. При цьому, не може прийматись до уваги положення п. 6.1 Договору поруки, за яким «Договір набирає чинності з дня його підписання сторонами та діє до повного виконання боргових зобовязань за кредитним договором» як на підставу незастосування положень ЦК України щодо позовної давності тому, що позовна давність застосовується не до всього договору в цілому, а до окремих конкретних зобовязань. Зазначене знайшло відображення в п. 3.3. Постанови Пленуму ВГС України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 року, за якою умова укладеного сторонами договору про те, що останній діє до повного виконання зобов'язань не є умовою про збільшення позовної давності, оскільки остання за своєю правовою природою є певним періодом у часі (ч.1 ст.251, ст.256 ЦК України), який починається від конкретного дня і спливає також у певний момент часу. Початок позовної давності для стягнення всіх платежів має обчислюватись з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань, тобто з моменту настання строку погашення чергового платежу. В даному випадку, - з моменту настання наступного дня після закінчення строку наданого позивачем на дострокове виконання зобовязання за кредитними договорами, а закінчився через три роки 29.06.2015 року. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 06.11.2013 року по справі № 6-116цс13, а також Вищий Господарський суд України в своїх постановах від 12 грудня 2012 року та від 7 березня 2013 року. Згідно до ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed