Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

04.12.2019 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що він разом із відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі, який 07.08.2017 року було розірвано судовим рішенням. За час шлюбу у них народилося двоє спільні дітей син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Судовим наказом Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.09.2019 року було вирішено стягувати з нього на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Зазначив, що на момент винесення судового наказу не було враховано ту обставину, що на його утриманні також перебуває ще двоє осіб [PERSON] , [INFO] , з якою він перебуває у громадянському шлюбі та яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, а також їх спільна донька [PERSON] , [INFO] . Так, він являється єдиним членом сім`ї, який отримує заробітну плату. Будь-яке рухоме та нерухоме майно у нього на даний час відсутнє. Його середньомісячна заробітна плата складає 12328 грн. Крім того, після розлучення із відповідачкою, з метою забезпечення належних умов проживання він був змушений оформити кредити на придбання різного роду побутових речей та меблів, у зв`язку з тим, що [PERSON] усі меблі із колишнього їх місця проживання забрала із собою. Разом з тим, на даний час він продовжує сплачувати раніше оформлені ним кредити. При цьому, він продовжує спілкуватися зі спільними з відповідачкою дітьми, проводити із ними час, на що також витрачає кошти на останніх. Вважає, що його дохід має бути розподіленим між п`ятьма особами, а саме: ним, його громадянською дружиною та їх спільною малолітньою дитиною, а також між двома дітьми [PERSON] та [PERSON] . Оскільки на даний час розмір стягуваних згідно судового наказу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.09.2019 року аліментів є для нього непосильним, просить суд їх розмір зменшити та стягувати з нього аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/5 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно починаючи з дати набрання таким рішенням законної сили до досягнення старшою дитиною повноліття. Судові витрати просить залишити за ним. 08.01.2020 року відповідачкою було подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вона просить в задоволенні позову [PERSON] про зменшення розміру аліментів відмовити у повному обсязі виходячи з наступного. Так, стягуваний з позивача розмір аліментів на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно є законним та справедливим. У своєму позові [PERSON] зазначає про своє бажання поділу всього свого доходу на п`ятьох осіб, включаючи себе самого, а отже на утримання їх спільних з останнім малолітніх дітей повинно припадати 2/5 частки від заробітку позивача. Разом з тим, та обставина, що вона після розірвання шлюбу забрала меблі з їх колишнього з [PERSON] місця проживання не відповідає дійсності. Під час їхнього шлюбу було придбано квартиру, в якій вони разом проживали та яка була оформлена на матір позивача. За весільні кошти та за період спільного проживання [PERSON] ними було придбано меблі у квартиру, побутову техніку, автомобіль SKODA Fabia. Після розлучення їй не було запропоновано залишитися проживати разом із дітьми у квартирі, а тому вона була змушена повернутися проживати в будинок до своєї матері. Для належного забезпечення дітей самим необхідним, а саме: для облаштування спальної кімнати для дітей, вона взяла із собою два розкладних крісла, ліжко та шафу. Вказані речі спальної кімнати були придбані особисто її матір`ю. Із побутової техніки вона взяла лише пральну машину для зручності забезпечення побуту дітей. Крім того, кредитні кошти, які були отримані [PERSON] , останній використовував на свої власні потреби та потреби своєї нової сім`ї. Вказує, що вона працює в ТзОВ «Клевер Сторс», де отримує єдиний дохід. На її утриманні також перебуває мати, яка є інвалідом 3-ї групи та якій, за наявності можливості, вона допомагає та бере участь у додаткових витратах на неї. Також, вона приймає участь в оплаті комунальних послуг за проживання та користування будинком по [ADDRESS] . Зазначає, що окрім основних витрат на малолітніх [PERSON] та [PERSON] , які пов`язані із харчуванням, придбанням одягу та взуття, оплати внесків у фонди школи та класу, харчування в школі, фінансування дозвілля, витрат для підтримання дітей у належному стані, вона несе додаткові витрати, пов`язані з розвитком здібностей дітей. Проте, позивач не приймає участі в додаткових витратах на утримання дітей. Крім того, не відповідає дійсності й вказаний [PERSON] у позові факт, що він постійно спілкується, зустрічається та проводить час з дітьми [PERSON] та [PERSON] . Позивач немає наміру зустрічатися з дітьми та весь свій час присв`ячує своїй новоствореній сім`ї (а.с. 33-38). 13.01.2020 року позивачем було подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву в обґрунтування якого останній зазначив, що при заявлені розміру аліментів, який він просить продовжувати стягувати на утримання неповнолітніх дітей у зменшеному розмірі, ані ж визначений судовим наказом Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.09.2019 року, він виходив з того, що 50 % його місячних доходів являються його особистими беззаперечними обов`язковими витратами, а інша частина підлягає розподілу між п`ятьма вказаними у позові особами. Так, в 2011 році його мати придбала у власність квартиру, де за власні кошти зробила ремонт та надала дозвіл на проживання в своєму житлі. У вказану квартиру ним із відповідачкою були перевезені придбані раніше кухонні предмети, меблі, побутова техніка. [PERSON] із їх спільними малолітніми дітьми були зареєстровані за місцем проживання матері відповідача в м. Луцьку, де і залишаються прописаними на даний час. 08.07.2015 року в його власності опинився транспортний засіб SKODA, 2002 р.в., який був придбаний не за спільні з відповідачкою кошти. Утриманням автомобіля займався він особисто. Крім того, за час спільного проживання із [PERSON] ним неодноразово оформлювалися позики в банківських установах, заборгованість по яких він сплачує і на даний час. Разом з тим, із квартири матері відповідач виселилася з власної ініціативи та скориставшись його відсутністю, забрала з житла усі меблі та побутову техніку, а також наявні на той час спільні заощадження. В свою чергу, форма інвалідності матері відповідачки не позбавляє її можливості працювати. При цьому, остання проживає спільно із співмешканцем, який має офіційний щомісячний дохід. Щодо участі [PERSON] в оплаті комунальних послуг за проживання та користування будинком по [ADDRESS] , вказує, що окрім відповідачки така оплата здійснюється також іншими особами, які там проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та чоловіком останньої [PERSON] . Твердження [PERSON] щодо того, що він не приймає участі у додаткових витратах на дітей не відповідає дійсності. Зазначає, що він проводить спільно з дітьми дозвілля, приймає участь у відвідуванні змагань, здійснює спільні виїзди на природу та відпочинок, цікавиться їх успіхами у навчанні, забезпечував усім необхідним для відвідування ними гуртків. Зауважує, що стан його здоров`я значно погіршився, в зв`язку з чим він перебував на лікарняному в медичних закладах із діагнозом: гіпертонічна хвороба ІІ стадії кризовий перебіг. На своє лікування він витрачає значні кошти. Разом з тим, реальний розмір щомісячного заробітку відповідачки становить близько 19000 грн., а зазначена у довідці про її доходи мінімальна заробітної плати не відповідає реальному доходу. Заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с. 53-59). 17.01.2020 року відповідачкою було подано заперечення на відповідь на відзив з якого слідує наступне. Свої заперечення щодо позову мотивує тим, що заявлений позивачем розмір аліментів у зменшеному розмірі є надуманим, виходячи з власного трактування норм чинного законодавства, та нічим не обгрунтований. Крім того, [PERSON] неодноразово наголошує на тій обставині, що під час шлюбу всі грошові кошти він заробляв одноособово та лише він ніс витрати на утримання сім`ї. Однак, усе набуте майно в шлюбі є спільною власністю подружжя. Зазначає, що вона змушена була залишила належну матері позивача квартиру, у зв`язку з об`єктивною неможливістю подальшого проживання у ній. Щодо наявності у [PERSON] кредитів вказує, що останній використовував кредитні кошти виключно на свої потреби та потреби своєї новоствореної сім`ї. Інші доводи, наведені позивачем у відповіді на відзив є нічим не обґрунтованими та такими, що не мають значення для правильного вирішення даної справи (а.с. 86-92). В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі із зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив підстав, просив їх задовольнити. Додатково пояснив, що на даний час на його утриманні перебуває його громадянська дружина та їх спільна малолітня донька. На даний час його нова дружина перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років та отримує соціальну допомогу в розмірі 860 грн. Розмір його середньомісячної заробітної плати становить близько 13000 грн. Зазначив, що він не може уточнити розмір отриманих ним кредитних коштів, однакі такі були взяті з метою придбання меблів та побутової техніки. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, надала пояснення аналогічні до викладених у відзиві та запереченні на відповідь на відзив обставини, а також зазначила, що жодних підстав для зменшення розміру аліментів у даному випадку немає. Пояснила, що після залишення спільного з позивачем місця проживання, вона залишила все майно, окрім пральної машини. Зауважила, що 1/5 частки від усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] становить близько 2400 грн. на місяць, а тому така сума коштів є недостатньою для належного утримання двох дітей. Зазначила, що їх спільний з позивачем син відвідує секцію футболу, а донька танців, за які нею щомісячно сплачується 800 грн. Крім того, вона змушена сплачувати шкільні внески за обох дітей, давати кошти на щоденне харчування дітей в навчальному закладі та на проїзд до місця відвідування секцій. Стверджує, що починаючи з березня 2019 року [PERSON] фінансової допомоги на дітей не надає, що призвело до її подальшого звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів. В задоволенні позову просила відмовити у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 04.10.2009 року, який було зареєстровано Відділом РАЦС Луцького МУЮ Волинської області, актовий запис № 1440. Від шлюбу в подружжя народилося двоє спільних дітей син [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Дана обставина підтверджується відповідним свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с. 10-11). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.08.2017 року, шлюб, укладений 04.10.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Дане рішення набрало законної сили. На даний час малолітні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають разом з матір`ю - позивачкою [PERSON] Дана обставина позивачем не заперечується. 23.09.2019 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області було видано судовий наказ, яким стягнуто з [PERSON] , на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09.09.2019 року до досягнення старшою дитиною повноліття. Вказаний судовий наказ набрав законної сили, [PERSON] із заявою про його перегляд за нововиявленими обставинами не звертався (а.с. 6). Видаючи судовий наказ від 23.09.2019 року, суд виходив із основоположних норм чинного законодавства, які регулюють правовідносини в спорах про стягнення аліментів, засад розумності та справедливості, а також враховував положення ч. 5 ст. 183 СК України та п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. З вищевикладеного слідує, що зменшення розміру аліментів можливе лише за умови доведеності наявності однієї з підстав, а саме: 1) погіршення матеріального стану платника аліментів чи поліпшення матеріального стану їх стягувача; 2) зміна сімейного стану платника аліментів; 3) погіршення здоров`я платника аліментів. При цьому, наявність вищевказаних обставин повинно мати місце в проміжку часу із моменту визначення судовим рішенням розміру аліментів і по дату фактичного звернення до суду із позовною заявою про зменшення їх розміру. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Вирішуючи позовні вимоги позивача [PERSON] суд виходить із основоположної юридичної природи в провадженнях справ, предметом яких є саме зменшення розміру аліментів. Так, суд не приймає до уваги докази, які були подані сторонами та стосувалися фактичних щоденних витрат на утримання малолітніх дітей, оскільки такі обставини підлягають з`ясуванню при розгляді справ про первинне визначення розміру стягуваних аліментів. Обставини, які впливають на визначення розміру аліментів, закріплені у положенні ст. 182 СК України. Крім того, не заслуговують на увагу й надані позивачем докази (фіскальні чеки) про здійснені ним витрати на дітей, оскільки вони були здійснені (2017-2018 роки) до моменту, коли судом було визначено розмір стягуваних з нього аліментів в розмірі - 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення старшою дитиною повноліття. На обґрунтування своїх позовних вимог про зменшення аліментів позивач посилається на зміну свого сімейного стану, погіршення його матеріального стану та стану його здоров`я. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо доводів [PERSON] про зміну його сімейного стану та погіршення матеріального становища суд зазначає наступне. В матеріалах справи міститься свідоцтво про народження серії [NUMBER] , з якої вбачається, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася спільна дитина донька [PERSON] (а.с. 20). Крім того, як вбачається з витягу із наказу ГУНП у Волинській області № 111о/с, [PERSON] було надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку (а.с. 18). Як слідує із виписки за рухом коштів по банківському рахунку [PERSON] , остання отримує державну соціальну допомогу в розмірі 860 грн. щомісячно, в тому числі й за період червень-листопад 2019 року (а.с. 21). Як слідує із виписки за рухом коштів по банківському рахунку [PERSON] , останній працює у ГУНП у Волинській області та отримує заробітну плату в розмірі близько 13000 грн. щомісячно, в тому числі й за період червень-листопад 2019 року (а.с. 22). З вищевикладеного слідує, що як на момент видачі судового наказу Луцьким міськрайонним судом Волинської області від 23.09.2019 року так і на момент звернення [PERSON] до суду з даною позовною заявою про зменшення розміру аліментів, сімейний стан останнього (народження дитини, декретна відпустка дружини), а також його матеріальне становище (заробітна плата, соціальні виплати на дитину) залишилися не змінними. Суд не приймає до уваги доводи [PERSON] про наявність у нього боргових (кредитних) зобов`язань, оскільки позивачем, на підтвердження даної обставини, надано лише останню сторінку кредитного договору, що позбавляє суд можливості надати йому належну оцінку, зокрема: яку суму коштів [PERSON] отримав у кредит, на які цілі такий кредит отримано та чи здійснюється позивачем погашення боргу за кредитним договором (а.с. 66). Будь-яких інших належних, допустимих та достатніх доказів щодо погіршення матеріального становища платника аліментів та зміни його сімейного стану, саме із моменту визначення судовим рішенням розміру аліментів і по дату фактичного звернення до суду із позовною заявою про зменшення їх розміру позивачем суду не надано. Щодо доводів [PERSON] про погіршення його стану здоров`я суд зазначає наступне. На обґрунтування наявності вищезазначеної обставини, позивачем надано листи непрацездатності: серії [NUMBER] , виданого на період з 08.08.2017 року по 15.08.2017 року; серії АДД [NUMBER] , виданого на період з 26.03.2018 року по 03.04.2018 року; серії АДМ № 180212, виданого на період з 29.10.2018 року по 06.11.2018 року. Однак, вищевказані листи непрацездатності жодним чином не свідчать про погіршення стану здоров`я позивача [PERSON] саме після видачі Луцьким міськрайонним судом Волинської області судового наказу від 23.09.2019 року. Так, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20.11.1959 р., проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості (принцип 6). Крім того, суд вважає, що стягнення аліментів у розмірі 1/5 частини заробітку (доходу) позивача на утримання двох малолітніх дітей, з урахування всіх обставин даної справи, буде явно недостатнім для їх належного матеріального забезпечення. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів слід відмовити у повному обсязі. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволені позову судові витрати по справі залишаються за позивачем. На підставі ст.ст. 182, 192 СК України,

Outcome: dismissed