Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

04.03.2015 року публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (надалі - ПАТ «ВіЕс Банк»), яке є правонаступником відкритого акціонерного товариства «Фольксбанк» згідно зі Статутом, звернулося в суд з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], приватного підприємства «Ніка-Ріелті» (надалі - ПП «Ніка-ріелті»), приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу [PERSON], комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» (надалі - КП «Волинське ОБТІ»), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Реєстраційна служба Луцького міського управління юстиції, про визнання недійсним дублікату договору купівлі-продажу, скасування рішення реєстратора про реєстрацію права власності і витребування майна. Позовну заяву мотивує тим, що позивач набув право власності на офіс /А-5/ загальною площею 148,6 кв.м., що знаходиться за адресою: Волинська область, м. Луцьк, [ADDRESS], на підставі заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинського області від 19.05.2011 року в справі №2-2242/2011. КП «Волинське ОБТІ» було видано позивачеві витяг №32188284 від 25.11.2011, згідно з яким право власності на зазначений офіс було зареєстровано за ПАТ «Фольксбанк» за реєстраційним номером 24370425. На протязі періоду часу з листопада 2011 року по серпень 2014 року приміщення офісу по [ADDRESS], м. Луцьк, перебувало у володінні позивача. 06 вересня 2014 року приміщенням зазначеного офісу заволоділи представники ПП «Ніка-ріелті», представивши Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 25.07.2014 індексний номер 24754694, видане Реєстраційною службою Луцького міського управління юстиції, згідно з яким власником офісу офісу /А-5/ загальною площею 148,6 кв.м., що знаходиться за адресою: Волинська область, м. Луцьк, [ADDRESS], є ПП «Ніка-ріелті». Позивач вважає, що приміщення офісу вибуло з його володіння не з його волі, внаслідок неправомірної видачі приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] [PERSON] дублікату від 13.12.2011 за реєстраційним №1710 договору купівлі-продажу спірного приміщення офісу, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] 22.08.2008 року за реєстраційним №4279, на підставі неправдивої письмової заяви [PERSON] про втрату оригіналу договору купівлі-продажу, та неправомірної реєстрації КП «Волинське ОБТІ» за [PERSON] права власності на спірне приміщення офісу на підставі зазначеного дублікату договору купівлі-продажу, про що КП «Волинське ОБТІ» було видано [PERSON] витяг №32625575 від 22.12.2011р. про реєстрацію права власності, що призвело до подальшого неодноразового відчуження без згоди позивача спірного приміщення офісу, яке перебувало в іпотеці позивача та на яке нотаріусом було накладено заборону відчуження, внаслідок чого кінцевим власником спірного приміщення офісу стало ПП «Ніка-ріелті». Посилаючись на наведене, ПАТ «ВіЕс Банк» просить визнати недійсним дублікат від 13.12.2011р. за реєстраційним №1710, виданий приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] взамін договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] 22.08.2008 року за реєстр. №4279, визнати протиправним і скасувати рішення реєстратора Комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» від 22.12.2011р. про реєстрацію права власності на офіс загальною площею 148,6 кв.м., що знаходиться в м. Луцьку по [ADDRESS], за [PERSON], а також витребувати офіс /А-5/ загальною площею 148,6 кв.м., що знаходиться за адресою: Волинська область, м. Луцьк, [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 416173207101, від приватного підприємства «Ніка-ріелті» на користь ПАТ «ВіЕс Банк». Представник ПАТ «ВіЕс Банк» в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з наведених у позовній заяві мотивів. [PERSON] та його представник у судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи, про що свідчать надіслані повідомлення. [PERSON] та його представник у судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи, про що свідчать надіслані повідомлення, заперечення на позовну заяву не подали. Представник [PERSON] [PERSON] подав клопотання про застосування строків позовної давності, вважаючи, що позивач пропустив строки позовної давності для звернення з позовом. Представник ПП «Ніка-ріелті» в судовому засіданні подала заперечення на позовну заяву, позову не визнає, вважає, що позивач втратив право власності на спірне приміщення офісу на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.11.2011 р., якою скасовано заочне рішення цього ж суду від 19.05.2011 в справі №2-2242/11. Стверджує, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення з позовом, а провадження в справі підлягає закриттю з огляду на те, що на його думку позов у частині вимог про визнання протиправним та скасування рішення реєстратора КП «Волинське ОБТІ» носить публічно-правовий характер, заявлений до суб'єкта владних повноважень та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Вважає, що вимога про витребування майна повинна розглядатися за правилами господарського судочинства в господарському суді, оскільки така вимога заявлена юридичною особою - ПАТ «ВіЕс Банк» до іншої юридичної особи - ПП «Ніка-ріелті», в зв'язку з цим просила суд закрити провадження в справі. Приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу [PERSON] та її представник у судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи, про що свідчать надіслані повідомлення, подали заперечення на позовну заяву. Позову не визнає, стверджує, що нотаріусу на момент видачі дублікату від 13.12.2011р. за реєстраційним №1710 договору купівлі-продажу не було відомо про обставини, які зазначає позивач у своєму позові. Вважає, що нотаріус діяла у відповідності до вимог чинного законодавства, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник КП «Волинське ОБТІ» у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про що свідчить надіслане повідомлення. Подав заперечення на позовну заяву. Листом від 04.08.2015 №02-3.3/8753 просив суд розглядати справу без участі свого представника. Позову не визнає, стверджує, що КП «Волинське ОБТІ» діючи у межах владних повноважень і у спосіб, визначений нормативними актами 22.12.2011р. зареєструвало право власності на офіс за адресою м. Луцьк, [ADDRESS], за [PERSON] на підставі дублікату договору купівлі-продажу, виданого приватним нотаріусом [PERSON] 13.12.2011р. за р. №1710. Вважає, що вимогу про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності необхідно розглядати за правилами КАС України в окружному адміністративному суді. Ухвалою від 02.04.2015 за клопотанням позивача до участі в справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено приватне акціонерне товариство «Компанія з управління активами «Карпати-інвест» (надалі - ПрАТ «КУА «Карпати-інвест»). Представник третьої особи - реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції в судове засідання не з'явився, хоча остання належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, про що свідчить надіслане повідомлення. Представник третьої особи - ПрАТ «КУА «Карпати-інвест» в судове засідання не з'явився, хоча останнє належним чином було повідомлене про час і місце розгляду справи, про що свідчить надіслане повідомлення. Заслухавши пояснення представників ПАТ «ВіЕс Банк» та ПП «Ніка-ріелті», дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 03.11.2008р. між ВАТ «Фольксбанк», правонаступником якого згідно зі Статутом було публічне акціонерне товариство «Фольксбанк», правонаступником якого на момент розгляду справи є публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк», з однієї сторони, та [PERSON] як позичальником, з іншої сторони, було укладено кредитний договір № KF53474 від 03.11.2008р. За умовами кредитного договору № KF53474 від 03.11.2008р. позивачем було надано [PERSON] кредит в розмірі 1 600 000, 00 грн. строком на 15 років зі сплатою процентної ставки за користування кредитом у розмірі 23,00 % річних з кінцевим терміном повернення не пізніше 2 листопада 2023 року. 03.11.2008р. між ВАТ «Фольксбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Т.О., реєстр. №4436. Згідно з умовами Іпотечного договору від 03.11.2008р. реєстраційний №4436, [PERSON] в забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору №KF53474 від 03 листопада 2008 р. передав в іпотеку ВАТ «Фольксбанк» нерухоме майно - офіс загальною площею 148,6 кв.м., що знаходиться за адресою м. Луцьк, [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта 24370425, належний [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] 22.08.2008 р. за реєстр. №4279. Як пояснив представник позивача, [PERSON] боргу перед позивачем за кредитним договором №KF53474 від 03 листопада 2008 р. не погасив, у зв'язку з чим позивач звернувся до [PERSON] з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинського області від 19.05.2011 року в справі №2-2242/2011, за позовом ПАТ «Фольксбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки в погашення боргу [PERSON] за кредитним договором №KF53474 від 03.11.2008 р., укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Фольксбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Фольксбанк», та [PERSON], в розмірі 1 939 560 (один мільйон дев'ятсот тридцять дев'ять тисяч п'ятсот шістдесят) гривень 24 копійки шляхом набуття ПАТ «Фольксбанк» (код ЄДРПОУ 19358632) права власності на офіс загальною площею 148,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Луцьк, [ADDRESS]. Комунальним підприємством «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» було видано ПАТ «Фольксбанк» витяг №32188284 від 25.11.2011р., згідно з яким право власності на спірне приміщення офісу було зареєстровано за ПАТ «Фольксбанк» за реєстраційним номером 24370425. Відтак, з зазначеного моменту позивач набув право власності на спірне нерухоме майно. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.11.2011р. було скасовано заочне рішення цього ж суду від 19.05.2011 в справі №2-2242/11, а справа була призначена до розгляду в загальному порядку. Повторним заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинського області від 24.04.2012 в справі №2-8100/11, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 04.09.2012 в справі №2-8100/11, вирішено в погашення за Кредитним договором №KF53474 від 03.11.2008р., укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Фольксбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Фольксбанк», та [PERSON], заборгованості в розмірі 1 939 560 (один мільйон дев'ятсот тридцять дев'ять тисяч п'ятсот шістдесят) гривень 24 копійки (в тому числі за кредитом -1536755,79 грн., за відсотками -395479,02 грн., по пені -7325,43 грн.) звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме офіс загальною площею 148,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Луцьк, [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта 24370425, що належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом луцького міського округу [PERSON] від 22.08.2008 року за реєстровим номером 4279, способом визначеним ст. 37 Закону України «Про іпотеку», розділами 6 та 7 Іпотечного договору на підставі рішення суду, шляхом набуття права власності на офіс загальною площею 148,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Луцьк, [ADDRESS], номер об'єкта 24370425 ПАТ «Фольксбанк» (код ЄДРПОУ 19358632) за початковою ціною 1 925 861 (один мільйон дев'ятсот двадцять п'ять тисяч вісімсот шістдесят одна) гривень. Як пояснив представник позивача, на протязі періоду часу з листопада 2011 року по серпень 2014 року спірне приміщення офісу перебувало у володінні позивача. Позивачем здійснювалися дії з підтримання приміщення офісу в належному стані, здійснювалася охорона офісу залученою позивачем охоронною фірмою ПП «Комсервіс-безпека», споживалися комунальні послуги (газ, електроенергія тощо), пов'язані з обслуговуванням офісу. Господарської діяльності в офісі позивач не проводив. Позивачем здійснювалися дії з пошуку потенційних орендарів офісу. Наведене підтверджується наявними в матеріалах справи договорами про надання відповідних послуг, публікаціями оголошень у пресі. Зазначені обставини не заперечувалися відповідачами. Представник позивача також пояснив, що протягом періоду часу з листопада 2011 року по серпень 2014 року жодна особа не зверталася до позивача з документально обґрунтованими вимогами чи претензіями стосовно права власності на спірне приміщення офісу чи права користування ним. Відповідачі зазначених обставин не спростували. В серпні 2014 року до ПАТ «ВіЕс Банк» та ПП «Комсервіс-безпека», яке здійснювало охорону спірного приміщення офісу на підставі договору з позивачем, звернувся [PERSON] від імені ПП «Ніка-Ріелті» з вимогою звільнити приміщення офісу з тих підстав, що згідно зі Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 25.07.2014 індексний номер 24754694, виданим реєстраційною службою Луцького міського управління юстиції, власником офісу є ПП «Ніка-ріелті». Зазначена обставина не заперечувалася відповідачами. 06 вересня 2014 року спірним приміщенням офісу заволоділи представники ПП «Ніка-ріелті», фізично витіснивши з приміщення офісу охоронців та замінивши замки на вхідних дверях офісу, про що позивачеві стало відомо з повідомлення і письмових пояснень охоронців. Відповідачами зазначена обставина не заперечувалася. З зазначеного моменту приміщення офісу фактично вибуло з володіння позивача. Як пояснив представник позивача та як вбачається з наявних матеріалів справи, в подальшому під час з'ясування обставин та підстав набуття приватним підприємством «Ніка-Ріелті» права власності на спірне приміщення офісу та в результаті ознайомлення представника ПАТ «ВіЕс Банк» у вересні 2014 року з матеріалами цивільної справи №0308/4180/2012 за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу та визнання права власності на спірне нерухоме майно, яка перебувала в провадженні Луцького міськрайонного суду Волинської області та участі в якій ПАТ «Фольксбанк» не брало, ПАТ «ВіЕс Банк» дізналося про те, що КП «Волинське ОБТІ» 22.12.2011р. було зареєстровано за [PERSON] право власності на спірне приміщення офісу, а також про те, що [PERSON] згодом відчужив спірний офіс у власність інших осіб та в результаті неодноразового відчуження офісу право власності на спірний офіс перейшло до Приватного підприємства «Ніка-Ріелті». З матеріалів цивільної справи №0308/4180/2012 позивач через свого представника дізнався про наступні обставини протиправного вибуття спірного офісу з володіння позивача: - 13.12.2011р. приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу [PERSON] за письмовою заявою [PERSON] про втрату оригіналу договору купівлі-продажу видала [PERSON] дублікат від 13.12.2011 за реєстраційним №1710 договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] 22.08.2008 року за реєстр. №4279. - 21.12.2011р. [PERSON] звернувся з вищевказаним дублікатом договору купівлі-продажу до КП «Волинське ОБТІ» та отримав новий технічний паспорт на спірний офіс від 21.12.2011 р. - 22.12.2011р. КП «Волинське ОБТІ» зареєструвало за [PERSON] право власності на спірний офіс на підставі дублікату договору купівлі-продажу, виданого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] від 13.12.2011 за реєстраційним №1710, та видало [PERSON] витяг №32625575 від 22.12.2011 про реєстрацію права власності на спірний офіс. Суд погоджується з доводами позивача стосовно недійсності дублікату договору купівлі-продажу, виданого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] 13.12.2011 за реєстраційним №1710, протиправності рішення реєстратора КП «Волинське ОБТІ» Гейзер С.А. від 22.12.2011р., також стосовно протиправного, не з волі позивача як власника спірного офісу, вибуття спірного офісу з володіння позивача, з огляду на наступне. Згідно з пунктом 3.11 Іпотечного договору від 03.11.2008р. за реєстраційним №4436, укладеного між ВАТ «Фольксбанк» та [PERSON], належним чином засвідчена копія якого наявна в матеріалах справи, сторони домовились, що правовстановлюючі документи на Предмет іпотеки та інші документи за вибором іпотекодержателя, що стосуються Предмету іпотеки будуть зберігатися у іпотекодержателя до повного виконання Основного зобов'язання. Іпотекодавець зобов'язаний в день укладення цього Договору (якщо інший термін не передбачений цим Договором) передати іпотекодержателю оригінали відповідних документів, за вибором іпотекодержателя, про що сторони укладають відповідний Акт приймання-передачі оригіналів документів. Після виконання Основного зобов'язання іпотекодержатель зобов'язаний повернути отримані на зберігання оригінали документів. У випадку звернення стягнення на Предмет іпотеки та його реалізації (набуття права власності тощо), оригінали документів іпотекодавцю не повертаються. У відповідності до Акту прийому-передачі оригіналів правовстановлюючих документів від 03.11.2008 складеного між ВАТ «Фольксбанк» та [PERSON], належним чином засвідчена копія якого наявна в матеріалах справи, [PERSON] передав, а ВАТ «Фольксбанк» прийняв оригінали наступних документів: Технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна №5934 від 26.08.2008 року; Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20022847 від 27.08.2008 року; Витяг з Державного реєстру правочинів №6415765 від 22.08.2008 року; Договір купівлі-продажу від 22.08.2008 року за №4279. Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачами, [PERSON] не втрачав оригіналу договору купівлі-продаж від 22.08.2008 р. за р. №4279. На момент видачі приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] [PERSON] дублікату договору купівлі-продажу від 13.12.2011 за реєстраційним №1710 оригінал договору купівлі-продажу від 22.08.2008 р. за р. №4279 зберігався в ПАТ «Фольксбанк». Згідно зі ст. 5 Закону України «Про нотаріат» в редакції, що діяла на момент видачі спірного дублікату договору купівлі-продажу, нотаріус зобов'язаний здійснювати свої професійні обов'язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги; сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам; виконувати інші обов'язки, передбачені законом. У відповідності до частини першої ст. 53 Закону України «Про нотаріат», у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб, перелічених у першому реченні частини п'ятої статті 8 цього Закону (тобто, фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії ), видається дублікат втраченого документа. Відповідно до пункту 29 глави ІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮУ від 03.03.2004 №20/5 (надалі - Інструкція №20/5) в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, дублікатом є документ, що замінює оригінал договору в разі втрати або зіпсування останнього. В разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялася нотаріальна дія, державним нотаріусом державного нотаріального архіву видається дублікат утраченого або зіпсованого документа. До передачі в архів примірників документів, посвідчених або виданих нотаріусом, дублікат утраченого або зіпсованого документа видається нотаріусом за місцем його зберігання. Посилання приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу [PERSON] на те, що їй не було відомо про вищенаведені обставини на момент видачі [PERSON] дублікату договору купівлі-продажу від 13.12.2011 за реєстраційним №1710, не спростовують відсутність підстав для видачі зазначеного дублікату договору. Оскільки законні підстави для видачі дублікату договору купівлі-продажу, а саме факт втрати або зіпсування документа в даному випадку були відсутні. Видача дублікату договору купівлі-продажу перебуває в причинно-наслідковому зв'язку з неправдивістю заяви [PERSON] про втрату оригіналу договору купівлі-продажу. Неправдива заява [PERSON] про втрату оригіналу договору купівлі-продажу, який насправді [PERSON] не втрачався, не може призводити до законності видачі дублікату договору купівлі-продажу, а тому такий дублікат договору підлягає визнанню недійсним. Також суд бере до уваги ту обставину, що [PERSON] не був власником спірного приміщення офісу на момент отримання дублікату договору купівлі-продажу. Дублікат договору купівлі-продажу, який видається взамін втраченого правовстановлюючого документу, заміняє оригінал втраченого договору та посвідчує встановлені договором права. Оскільки [PERSON] втратив своє право власності з моменту набуття ПАТ «Фольксбанк» права власності на спірний офіс, в нього не було підстав для отримання дублікату договору купівлі-продажу, оскільки такий дублікат договору підтверджував неіснуюче право власності [PERSON] на спірний офіс. Отже, спірним дублікатом договору купівлі-продажу порушено право власності позивача на приміщення офісу за адресою: м. Луцьк, [ADDRESS]. Згідно з ч.1 та ч. 5 ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Відповідно до ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди. А тому, як вбачається з матеріалів справи та випливає з обставин справи, звертаючись за дублікатом договору купівлі-продажу до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] діяв недобросовісно та не мав права на отримання зазначеного дублікату договору. Спірний дублікат договору купівлі-продажу порушує цивільне право позивача, а тому підлягає визнанню недійсним. Не заслуговують на увагу доводи відповідачів стосовно втрати позивачем права власності на спірне приміщення офісу в зв'язку зі скасуванням ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.11.2011р. заочного рішення цього ж суду від 19.05.2011р. в справі №2-2242/11, на підставі якого позивач набув право власності на спірне приміщення офісу. Як вбачається з ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.11.2011р., нею скасовано заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.05.2011р. в справі №2-2242/11, а справу призначено до розгляду в загальному порядку. Зазначеною ухвалою суду право власності позивача на спірне приміщення офісу не скасовувалося та не припинялося. Згідно з частиною третьою ст. 208 ЦПК України, судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду. Отже, факт скасування заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.05.2011р. в справі №2-2242/11 ухвалою суду від 29.11.2011р. сам по собі не призводив до втрати позивачем права власності на спірне приміщення офісу. Поновлення права власності [PERSON] на спірне приміщення офісу могло відбутися тільки в порядку повороту виконання рішення суду в справі в справі №2-2242/11 у випадку прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ «Фольскбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Проте, повторним заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинського області від 24.04.2012р. в справі №2-8100/11, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 04.09.2012р., позов ПАТ «Фольксбанк» до [PERSON] було задоволено та вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме офіс загальною площею 148,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Луцьк, [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта 24370425, шляхом набуття позивачем права власності на офіс. Згідно з пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» в редакції, що діяла на момент реєстрації за [PERSON] права власності на спірне приміщення офісу та видачі йому КП «Волинське ОБТІ» витягу 32625575 від 22.12.2011р. про реєстрацію права власності на спірне приміщення офісу, було встановлено, що до 1 січня 2012 року державна реєстрація права власності та права користування (сервітут) на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках; права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; права власності на об'єкти незавершеного будівництва, а також облік безхазяйного нерухомого майна, довірче управління нерухомим майном проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації, створеними до набрання чинності цим Законом та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Відповідно до абзаців п'ятого і шостого частини другої ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та пункту 3.1. Розділу ІІІ Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно (в редакції Наказу Міністерства юстиції України від 28.07.2010р. №1692/5), в редакціях, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно, зокрема відповідність даних про наявність (або відсутність) інформації та/або відповідних документів, що свідчать про накладення (зняття) заборони (арешту) або інших обтяжень, що перешкоджають державній реєстрації прав, у тому числі відсутність встановлених законом заборон на відчуження нерухомого майна , наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав. Згідно з частиною третьою ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. У відповідності до ч.1 та ч.2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Як слідує з наведеної вище норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» ухвала Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.11.2011р. про скасування заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.05.2011р. в справі №2-2242/11 не може вважатися визнанням недійсними підстав, за яких записи про реєстрацію за ПАТ «Фольксбанк» права власності на спірне приміщення офісу були внесені до Державного реєстру прав. Згідно з п. 4 ч.1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та відповідно до підпунктів 3.5.4. і 3.5.7. пункту 3.5. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 07.02.2002р. №7/5, в редакціях, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин, реєстратор бюро технічної інвентаризації відмовляє у проведенні державної реєстрації прав, зокрема якщо подані документи не відповідають вимогам, установленим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, або не дають змоги установити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, право власності та інші речові права на нерухоме майно виникли на підставі правочинів за наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відомостей про накладення заборони та/або арешту нерухомого майна, що підтверджується відповідним витягом. Як вбачається з наявної в матеріалах справи належним чином засвідченої копії витягу про державну реєстрацію прав №32625575 від 22.12.2011р., виданого КП «Волинське ОБТІ», та не заперечується відповідачами, реєстратор КП «Волинське ОБТІ» вніс до Реєстру прав власності на нерухоме майно запис про право власності [PERSON] на спірний офіс на підставі дублікату договору купівлі-продажу, виданого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] 13.12.2011р. за реєстраційним №1710. Проте, поданий [PERSON] до КП «Волинське ОБТІ» для реєстрації права власності на спірний офіс дублікат договору купівлі-продажу був виданий нотаріусом неправомірно та не підтверджував право власності [PERSON] на спірний офіс. Позивач не втрачав права власності на спірний офіс, а [PERSON] не набував права власності на спірний офіс на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.11.2011р. в справі №2-2242/11. Судом встановлено, що приймаючи рішення про державну реєстрацію прав №32625575 від 22.12.2011р., реєстратор КП «Волинське ОБТІ» Гейзер С.А. вищенаведене до уваги безпідставно не взяв та помилково зареєстрував за [PERSON] право власності на спірне приміщення офісу, яке на момент прийняття реєстратором КП «Волинське ОБТІ» рішення №32625575 від 22.12.2011р. належало на праві власності ПАТ «Фольксбанк», в той час як [PERSON] втратив право власності на спірне приміщення офісу, а ухвалою суду від 29.11.2011р. в справі №2-2242/11 підстави набуття позивачем права власності на спірний офіс не визнавалися судом недійсними. А тому, суд вважає обґрунтованими і такими, що заслуговують на увагу доводи позивача про те, що реєстратором КП «Волинське ОБТІ» 22.12.2011р. було прийнято протиправне рішення про державну реєстрацію права власності на спірний офіс за [PERSON] на підставі дублікату договору купівлі-продажу, виданого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] від 13.12.2011р. за реєстраційним №1710. Реєстратор КП «Волинське ОБТІ» зобов'язаний був відмовити [PERSON] в проведенні державної реєстрації права власності на спірне приміщення офісу на підставі дублікату договору купівлі-продажу. Встановлені судом обставини справи та наявні матеріали справи спростовують заперечення КП «Волинське ОБТІ» та інших відповідачів проти позову. Рішення реєстратора КП «Волинське ОБТІ» від 22.12.2011р. про реєстрацію за [PERSON] права власності на спірне приміщення офісу з видачею витягу про реєстрацію права власності №32625575 від 22.12.2011р. було прийнято з порушенням наведених вище норм чинного законодавства, порушує цивільне право позивача - право власності на спірне приміщення офісу, а тому підлягає скасуванню. Стосовно доводів відповідачів у тій частині, що в зв'язку з суб'єктним складом сторін вимогу позивача про скасування рішення реєстратора КП «Волинське ОБТІ» про реєстрацію права власності необхідно розглядати за правилами КАС України в окружному адміністративному суді, а вимогу позивача про витребування спірного приміщення офісу від ПП «Ніка-ріелті» на користь ПАТ «ВіЕс Банк» необхідно розглядати за правилами ГПК України в господарському суді, внаслідок чого на думку відповідачів провадження в справі слід закрити, суд зазначає наступне. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 8 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 21.12.2012р. звертає увагу на наступне: «Типовими помилками судів є розмежування справ між адміністративною та цивільною юрисдикцією у тих випадках, коли відповідачем є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства. При розгляді таких справ слід враховувати, що якщо позов безпосередньо стосується права власності третіх осіб, то справи мають розглядатися у порядку цивільного судочинства. Судам слід враховувати, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, та способи захисту права власності, визначені статтею 16 ЦК». Також Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ у пункті 3 постанови №3 від 01.03.2013 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» зазначає наступне: «Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17; далі - КАС), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12; далі - ГПК), Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК) або Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа). Оскільки згідно зі статтею 16 ЦПК не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства. Разом із тим суд також має врахувати, що в порядку цивільного судочинства підлягають розгляду справи у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий». З огляду на вищенаведену правову позицію Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ, суд вважає, що в спірному випадку позивачем заявлено позов про захист цивільного права - права власності. Сторонами в справі є, зокрема, фізичні особи [PERSON], [PERSON], а також приватний нотаріус [PERSON], яка в спірному випадку не може розглядатися як суб'єкт владних повноважень. Вимоги позивача про визнання дублікату договору купівлі-продажу недійсним, про визнання протиправним і скасування рішення реєстратора КП «Волинське ОБТІ» про реєстрацію за [PERSON] права власності на спірне приміщення офісу, та про витребування спірного приміщення офісу від ПП «Ніка-ріелті» в користь позивача є взаємопов'язаними між собою. Дії [PERSON], дії приватного нотаріуса [PERSON], дії і рішення реєстратора КП «Волинське ОБТІ», дії [PERSON] порушують цивільне право позивача - право власності на спірне приміщення офісу, перебувають між собою у причинно-наслідковому зв'язку, призвели до втрати позивачем права власності на спірне приміщення офісу поза його волею та є підставою вимоги позивача про захист права власності - витребування спірного приміщення офісу, а тому окремий розгляд зазначених вимог позивача є неможливий. Відтак, зазначені вимоги позивача підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Крім цього, не заслуговують на увагу та спростовуються наявними матеріалами справи доводи відповідачів стосовно закінчення строку позовної давності за вимогами позивача на момент звернення до суду, з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивач дізнався про факт та обставини порушення свого цивільного права - права власності на спірне приміщення офісу, в тому числі про дублікат договору купівлі-продажу, виданий приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] від 13.12.2011р. за реєстраційним №1710, про рішення КП «Волинське ОБТІ» про реєстрацію за [PERSON] права власності на спірне приміщення офісу від 22.12.2011р. та про інші обставини неодноразового переходу права власності на спірне приміщення офісу тільки у вересні 2014 року, після того як спірним приміщенням офісу заволоділо ПП «Ніка-ріелті» та представило свої правовстановлюючі документи на нерухоме майно. Відповідачі не надали суду, а в матеріалах справи відсутні належні докази, які б свідчили про те, що позивач раніше ніж у вересні 2014 року дізнався чи міг дізнатися про дублікат договору купівлі-продажу, виданий приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] від 13.12.2011р. за реєстраційним №1710, про рішення КП «Волинське ОБТІ» про реєстрацію за [PERSON] права власності на спірне приміщення офісу від 22.12.2011р. та про інші обставини неодноразового переходу права власності на спірне приміщення офісу. З наявного в матеріалах справи рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.10.2014р., залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 25.12.2014р. в справі №161/16589/14-ц за позовом [PERSON] до ПАТ «ВіЕс Банк» про визнання договору іпотеки припиненим та зобов'язання нотаріуса внести запис про припинення обтяження, вбачається наступне. Судом у справі №161/16589/14-ц встановлено, що факт перебування оригіналу договору купівлі-продажу від 22.08.2008р. №4279 на зберіганні в ПАТ «ВіЕс Банк» як банку-іпотекодержателю за встановлених судом нововиявлених обставин у справі №161/16589/14-ц свідчить про те, що ПАТ «ВіЕс Банк» не знав і не міг знати про отримання [PERSON] в нотаріуса [PERSON] дублікату договору купівлі-продажу та про здійснення [PERSON] реєстрації права власності на офіс у комунальному підприємстві «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» на підставі витягу №32625575 від 22.12.2011р. Разом з цим, наявний у матеріалах даної справи висновок Луцького МВ УМВС України у Волинській області від 22.02.2012р. та додані до нього документи не доводять тієї обставини, що ПАТ «Фольксбанк» міг дізнатися про порушення свого цивільного права 13.02.2012р. в момент спроби проникнення [PERSON] в спірне приміщення офісу. З висновку Луцького МВ УМВС України у Волинській області від 22.02.2012р. вбачається наступне. 13.02.2012р. [PERSON] здійснив спробу фізично проникнути в спірне приміщення офісу. На той час представників ПАТ «Фольксбанк» у спірному приміщенні офісу не було, а були охоронці - представники ПП «Комсервіс-безпека». У висновку вказано, що [PERSON] під час спроби проникнути в офіс не пред'явив жодних документів, і з цієї причини його не впустили в офіс працівники охоронної фірми ПП «Комсервіс-безпека». Також з висновку від 22.02.2012р. вбачається, що на момент спроби [PERSON] проникнути в офіс існував судовий спір у справі за позовом ПАТ «Фольксбанк» до [PERSON] про стягнення на предмет іпотеки, на той час не було прийнято остаточне рішення у даній справі і відбувалися судові засідання. Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи обставини справи, суд вважає, що позивачем строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом не пропущений. З наявних матеріалів справи справи, зокрема з рішення апеляційного суду Волинської області від 13.11.2014 в цивільній справі №0308/4180/2012, провадження №22-ц/773/1437/14, за апеляційною скаргою ПАТ «ВіЕс Банк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.04.2012р. в справі №0308/4180/2012, та копії договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] 22.08.2008 року за реєстр. №4279, вбачається наступне. В березні 2012 р. продавці за договором купівлі-продажу офісу від 22.08.2008р. за р. №4279 - [PERSON] і [PERSON] звернулися до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу від 22.08.2008р. за реєстр. №4279 та передачу їм права власності на спірне приміщення офісу. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.04.2012р. в справі №0308/4180/2012 позовну заяву [PERSON] і [PERSON] до [PERSON] задоволено, розірвано договір купівлі-продажу офісу, а також визнано за [PERSON] і [PERSON] право власності на спірне приміщення офісу. Відтак, право власності на спірне приміщення офісу перейшло від [PERSON] до [PERSON] і [PERSON] на підставі рішення суду від 23.04.2012р. в справі №0308/4180/2012. Рішенням апеляційного суду Волинської області від 13.11.2014р. в цивільній справі №0308/4180/2012, провадження №22-ц/773/1437/14, апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕс Банк» задоволено, скасовано рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.04.2012р. в справі №0308/4180/2012, в задоволенні позову [PERSON] і [PERSON] до [PERSON] відмовлено з тих мотивів, що спірне приміщення офісу на момент ухвалення рішення судом першої інстанції перебувало в іпотеці ПАТ «Фольксбанк», згоди на відчуження іпотечного майна банк не надавав, а покупцем ([PERSON].) був проведений з позивачами розрахунок за офіс у повному розмірі. Як пояснив представник позивача та зазначає позивач у позовній заяві, відповідно до умов мирової угоди від 11.07.2012р., затвердженої ухвалою Рожищенського районного суд Волинської області від 11.07.2012р. в справі №0314/985/2012, право власності на спірне приміщення офісу за адресою м. Луцьк, [ADDRESS], перейшло від [PERSON] і [PERSON] до [PERSON] в погашення боргу [PERSON] Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 17.10.2014р. в цивільній справі №0314/985/2012, провадження №22-ц/773//1475/14, за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], [PERSON] і [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, задоволено апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕс Банк» та скасовано ухвалу Рожищенського районного суд Волинської області від 11.07.2012р. про затвердження мирової угоди між [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] Відповідачами наведені вище обставини не заперечувалися. З наявних матеріалів справи, зокрема з належним чином засвідчених копій акту приймання-передачі та грошової оцінки майна 03.07.2014р. - приміщення офісу за адресою м. Луцьк, [ADDRESS], складеного між [PERSON] та ПП «Ніка-ріелті», свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.07.2014 індексний номер 24754694, виданого ПП «Ніка-ріелті» Реєстраційною службою Луцького міського управління юстиції, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 24829029 від 28.07.2014, витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 19.02.2015 стосовно приватного підприємства «Ніка-ріелті», код ЄДРПОУ 30517839, вбачається наступне. [PERSON] передав спірне приміщення офісу в статутний фонд приватного підприємства «Ніка-ріелті» 03.07.2014 за актом приймання-передачі й оцінки майна, оцінивши даний внесок у сумі 2155507,00 грн. Реєстраційною службою Луцького міського управління юстиції 25.07.2014 було зареєстровано за ПП «Ніка-ріелті» право власності на спірне приміщення офісу та видало свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 25.07.2014 індексний номер 24754694. З вказаного моменту ПП «Ніка-ріелті» набуло право власності на спірне приміщення офісу. [PERSON] є одноосібним засновником приватного підприємства «Ніка-ріелті». Суд вважає, що вимога про витребування спірного нерухомого майна від ПП «Ніка-ріелті» на користь ПАТ «ВіЕс Банк» підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.4 та ч.5 статті 12 ЦК України, особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Згідно з ч.2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.2 ст. 321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Згідно з частиною першою ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 24 своєї постанови від 7 лютого 2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» висловив правову позицію про те, що передача майна учасником товариства до статутного фонду товариства є відплатним придбанням майна (в розумінні ч.1 ст. 388 ЦК України), оскільки внаслідок внесення майна учасником до статутного фонду право власності на таке майно переходить до товариства, натомість учасник отримує взамін корпоративні права щодо даного товариства. Разом із тим відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача. Відповідно до частини першої ст. 388 ЦК України власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, який набув майно за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі. Верховний Суд України при розгляді справи № 6-136цс12 (постанова ВСУ від 21.11.2012) висловив наступну правову позицію: «Погодившись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що спірне майно вибуло із володіння товариства поза його волею, суд касаційної інстанції одночасно погодився і з висновком суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для витребування цього майна у відповідачів, оскільки вони придбали спірні приміщення у ОСОБИ при належному її волевиявленні на відчуження цього майна. Проте такий висновок суперечить нормам частини першої статті 388 ЦК України, яка передбачає необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка в подальшому перепродала це майно відповідачу». Як встановлено судом, спірне приміщення офісу вибуло з володіння ПАТ «ВіЕс Банк» не з волі позивача, а внаслідок неправомірних дій [PERSON], неправомірно виданого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] дублікату договору купівлі-продажу від 13.12.2011р. за реєстраційним №1710 та неправомірного рішення реєстратора КП «Волинське ОБТІ» від 22.12.2011р. про реєстрацію за [PERSON] права власності на спірний офіс на підставі дублікату договору купівлі-продажу. Судове рішення від 23.04.2012р. в справі №0308/4180/2012, за яким право власності на спірне приміщення офісу перейшло від [PERSON] до [PERSON] і [PERSON], та ухвала суду від 11.07.2012р. про затвердження мирової угоди, згідно з якою право власності на спірне приміщення офісу перейшло від [PERSON] і [PERSON] до [PERSON], на момент розгляду справи судом є скасованими. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 25 своєї постанови від 7 лютого 2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначає наступне: «25. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.» В пункті 26 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначає наступне: «Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.» З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами та обставина, що як на момент переходу права власності на спірне нерухоме майно від [PERSON] до [PERSON] і [PERSON] на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.04.2012р. в справі №0308/4180/2012, так і на момент переходу права власності на спірне нерухоме майно від [PERSON] і [PERSON] до [PERSON] на підставі мирової угоди від 11.07.2012р., затвердженої ухвалою Рожищенського районного суд Волинської області від 11.07.2012р. в справі №0314/985/2012, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна був запис про реєстрацію обтяження (заборону відчуження) спірного нерухомого майна, накладеного відповідно до іпотечного договору від 03.11.2008р. за реєстраційним №4436 між ВАТ «Фольксбанк» та [PERSON]. Отже, [PERSON] набув у власність спірне нерухоме майно з наявною забороною відчуження, а спірне нерухоме майно було обтяжене іпотекою відповідно до іпотечного договору від 03.11.2008р. за реєстраційним №4436 між ВАТ «Фольксбанк» та [PERSON]. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб від 19.02.2015, [PERSON] на момент передачі спірного нерухомого майна до статутного фонду ПП «Ніка-ріелті» та на момент розгляду справи судом є єдиним засновником і одночасно директором ПП «Ніка-Ріелті». Відповідно до ч.1 статті 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Як вбачається з наявної в матеріалах справи належним чином засвідченої копії витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 28.11.2014р. стосовно ТзОВ «ІРС Сістем», код ЄДРПОУ 37259158, [PERSON] є керівником ТзОВ «ІРС Сістем» з 19.06.2014р., [PERSON] є підписантом ТзОВ «ІРС Сістем» починаючи з 30.01.2012р., при цьому [PERSON] та третя особа по справі - ПрАТ «КУА «Карпати-інвест» є учасниками ТзОВ «ІРС Сістем». Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що всі обставини переходу права власності на спірне приміщення офісу, які були або могли бути відомі [PERSON], в такій же мірі є або могли бути відомими й приватному підприємству «Ніка-Ріелті», засновником та директором якого є [PERSON]. [PERSON] не надано суду пояснень та доказів на спростування доводів позовної заяви в тій частині, що будучи власником спірного нерухомого майна в період часу з 01.08.2012р. по 25.07.2014р., [PERSON] жодного разу не заявив про свої права як власника спірного нерухомого майна, не здійснював жодних дій та витрат, спрямованих утримання спірного нерухомого майна, на вступ у фактичне володіння і використання спірного нерухомого майна в будь-яких цілях, а фактично дочекався зняття обтяження зі спірного нерухомого майна в червні 2014р. на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.05.2014р. в справі №161/16589/14-ц, і тільки після цього, знову ж таки не вступивши у фактичне володіння і використання спірним нерухомим майном, яке на той час перебувало у фактичному володінні позивача, передав спірне нерухоме майно до статутного фонду ПП «Ніка-ріелті». З наявних матеріалів справи вбачається, що на момент набуття права власності на спірне нерухоме майно ПП «Ніка-ріелті» було відомо, що первинним власником спірного нерухомого майна був [PERSON] ПП «Ніка-ріелті» набуло у власність спірне нерухоме майно від [PERSON], який є засновником і директором ПП «Ніка-ріелті». Судом не можуть бути визнані добросовісними дії і поведінка [PERSON], а внесення [PERSON] спірного нерухомого майна до статутного фонду ПП «Ніка-ріелті» розцінюється судом як спроба створити видимість добросовісності ПП «Ніка-ріелті» як набувача спірного нерухомого майна. А тому, за встановлених судом обставин справи та виходячи з наявних матеріалів справи, ПП «Ніка-ріелті» не може бути визнане добросовісним набувачем спірного нерухомого майна у розумінні частини першої ст. 388 ЦК України. Судом не беруться до уваги доводи ПП «Ніка-ріелті» та [PERSON] в тій частині, що добросовісність ПП «Ніка-ріелті» як набувача спірного нерухомого майна встановлена рішенням господарського суду Волинської області від 01.12.2014р. у справі №903/1153/14, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 27.01.2015р. та постановою Вищого господарського суду України від 21.04.2015р., оскільки предмет спору та обставини справи №903/1153/14 є іншими. Спростовуються матеріалами справи й доводи представника ПП «Ніка-ріелті» в тій частині, що ПАТ «ВіЕс Банк» позиціонує себе як іпотекодержатель спірного нерухомого майна та при цьому заявив вимогу про витребування спірного нерухомого майна, вважаючи себе його власником, і що на думку відповідача свідчить про невідповідність правового статусу позивача як іпотекодержателя спірного нерухомого майна обраному позивачем способу захисту порушеного права. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач втратив право власності на спірне нерухоме майно 22.12.2011р. з моменту реєстрації КП «Волинське ОБТІ» за [PERSON] права власності на приміщення офісу за адресою м. Луцьк, [ADDRESS]. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.10.2014р. у справі №161/16589/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 25.12.2014р. (провадження №22-ц/773/1867/14), належним чином засвідчені копії яких наявні в матеріалах справи, скасовано заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 13.03.2014р. в даній справі за нововиявленими обставинами та відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Тетяни Олексіївни про визнання договору іпотеки припиненим від 03.11.2008р. р. №4436 та зобов'язання нотаріуса внести запис про припинення обтяження. Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 25.12.2014 у справі №161/16589/14-ц провадження №22-ц/773/1869/14), належним чином засвідчена копія якої наявні в матеріалах справи, скасовано ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 травня 2014 р. в частині встановлення порядку виконання судового рішення Луцького міськрайонного суду від 13.03.2014р. в даній справі та відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про встановлення порядку виконання заочного рішення Луцького міськрайонного суду від 13.03.2014р. у справі за позовом [PERSON] до публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Тетяни Олексіївни про припинення іпотечного договору від 03.11.2008р. р. №4436 та зобов'язання нотаріуса внести запис про припинення обтяження. Докази погашення боргу перед позивачем за кредитним договором №KF53474 від 03 листопада 2008 р. [PERSON] суду не надав. Таким чином, судом встановлено, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння ПАТ «ВіЕс Банк» поза його волею, а боржник [PERSON] не погасив заборгованості перед позивачем за кредитним договором №KF53474 від 03 листопада 2008 р., що порушує майнові права та інтереси позивача. Як вбачається з матеріалів справи, на момент розгляду справи судом, власником спірного нерухомого майна є ПП «Ніка-ріелті», а позивач є іпотекодержателем спірного нерухомого майна, право якого на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття у власність встановлено заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинського області від 24.04.2012р. в справі №2-8100/11. Відповідно до частин першої і другої статті 23 Закону України «Про іпотеку», в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. З повторного заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинського області від 24.04.2012р. в справі №2-8100/11 за позовом ПАТ «Фольксбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 04.09.2012р. в справі №2-8100/11 вбачається, що судом задоволено позов банку та звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме офіс загальною площею 148,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Луцьк, [ADDRESS], шляхом набуття банком права власності на офіс. Судом встановлено, що позивач як іпотекодержатель спірного нерухомого майна скористався своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність на підставі рішення суду. Проте, внаслідок вибуття спірного нерухомого майна з володіння позивача поза його волею позивач не може реалізувати своїх прав, які вже встановлені повторним заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинського області від 24.04.2012р. в справі №2-8100/11 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд вважає, що позивачем правильно обрано спосіб захисту порушеного цивільного права, а саме права власності на спірне нерухоме майно, оскільки, дане право позивача встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили до моменту набуття ПП «Ніка-ріелті» права власності на спірне нерухоме майно. За таких обставин у позивача немає підстав заявляти новий позов про звернення на предмет іпотеки до ПП «Ніка-ріелті» як чинного власника спірного нерухомого майна, а порушене цивільне право позивача підлягає захисту шляхом подання позову про витребування спірного нерухомого майна від ПП «Ніка-ріелті» на користь позивача. Згідно з частиною першою ст. 62 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, аналізуючи наведене, суд прийшов до висновку, що доводи позивача є обґрунтованими та підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а відповідачі не довели належними і допустимими доказами обставини, на які вони посилалися як на підставу своїх заперечень проти позову. Тому позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стягненню з [PERSON], [PERSON], приватного підприємства «Ніка-ріелті» в користь позивача підлягає 3654,00 грн. судових витрат, по 1218 грн. з кожного. Стягненню з [PERSON], приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу [PERSON] в користь позивача підлягає 243,60 грн. судових витрат, по 121,80 грн. з кожного. Стягненню з комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» в користь позивача підлягає 243,60 грн. судових витрат.

Outcome: approved