Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

04.10.2017 року позивач звернулася з позовом до суду, в якому просить визнати відповідача, таким що втратив право користування житловим будинком за адресою:с. Старі Велідники, вул. Хліборобів, 18, Овруцького району Житомирської області, мотивуючи тим, що відповідач зареєстрований в будинку, але не проживає, і тому виникають проблеми з оформлення житлової субсидії та соціальної допомоги. Позивач надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлявся за зареєстрованим місцем проживання. Суд, проаналізувавши наявні докази, приходить до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав. Встановлено, що позивач є власником будинку №18 по вулиці Хліборобів в селі Старі Велідники Овруцького району Житомирської області, про що свідчать копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.10.2014 року, копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с.3,4 ). Відповідач є рідним братом позивача (а.с. 7). Відповідно до довідок виконавчого комітету Нововелідницької сільської ради Овруцького району Житомирської області №2488, 2504, [PERSON] зареєстрований [INFO], але фактично за цією адресою не проживає. Згідно з ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Права власника будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб, а також розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. За ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником будинку або законом. Згідно з ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. На момент подання позову до суду відповідач не проживає в будинку і суду не надано доказів того, що між сторонами існує (існувала) домовленість, що при відсутності відповідача у житлі за місцем реєстрації він не втрачає право користування ним. З огляду на викладені обставини, позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Позивачем понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 640 грн., які вона стягувати з відповідача не бажає, про що свідчить заява.

Outcome: approved