Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

03.08.2020 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить розірвати зареєстрований з відповідачем шлюб. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що 03 листопада 2001 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб, від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Фактично шлюбні відносини припинились. Подальше спільне проживання та збереження сім`ї стали неможливими через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини, сімейні обов`язки та ведення спільного господарства. Позовна заява надійшла до суду 03.08.2020. Ухвалою судді від 11.08.2020, після встановлення зареєстрованого місця проживання відповідача, заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у даній справі з призначенням першого судового засідання на 07.09.2020. 07.09.2020 суд задовольнив клопотання відповідача та надав сторонам строк на примирення до 13 січня 2021 року. 13.01.2021 суд поновив провадження у справі. В судовому засіданні позивачка присутня не була, про день, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву про проведення судового засідання за її відсутності, з повідомленням, що позов підтримує. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про проведення судового засідання без його участі з повідомленням про визнання позову та надання згоди на розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, враховуючи підтримання позову позивачем, заяву відповідача про визнання позову, що не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити. Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до вимог ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно з ч. 3 ч. 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 03 листопада 2001 року виконкомом Дрімайлівської сільської ради Куликівського районну Чернігівської області, актовий запис № 4 (а.с. 8). Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та неповнолітню [PERSON] , [INFO] (а.с. 9-10). Вжиті судом заходи для примирення подружжя не мали позитивних наслідків. Приймаючи до уваги обставини життя подружжя, відсутність згоди позивача на примирення та згоду відповідача на розірвання шлюбу, суд дійшов висновку, що шлюб на підставі ст.112 Сімейного кодексу України належить розірвати, оскільки шлюбні стосунки фактично припинились і перебування сторін у шлюбі носить формальний характер, збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін та їх малолітньої дитини, що мають істотне значення. У зв`язку із визнанням позову відповідачем та відповідно до ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову.

Outcome: approved