Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

02 лютого 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить позбавити останнього батьківських прав відносно його малолітньої доньки, [PERSON], [INFO]; зобов'язати відділ РАЦС Славутицького міського управління юстиції Київської області внести відповідну відмітку до актового запису про народження дитини про позбавлення батьківських прав відповідача. Свої вимоги мотивує тим, що з грудня 2007 року після смерті її доньки [PERSON] її малолітня онука - [PERSON], проживає постійно з нею в м. Котовську під її наглядом та на її утриманні; рішенням виконавчого комітету Славутицької міської ради від 20.12.2007 року дитина була влаштована під опіку позивача. Пояснює, що на той час дитина мала статус дитини-сироти, оскільки відомості про батька до її актового запису про народження були внесені відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. 25 травня 2010 року рішенням Славутицького міського суду Київської області [PERSON] був визнаний батьком її онуки [PERSON], [INFO], про що були внесені відповідні зміни до актового запису про народження дитини. Стверджує, що за період перебування [PERSON] під її опікою та після встановлення батьківства по відношенню [PERSON] під її опікою та після встановлення батьківства по відношенню до [PERSON] батько її не забрав і не займався її утриманням та вихованням. Відповідач не виявив навіть батьківських почуттів до доньки, не допоміг їй відчути себе членом його родини. Позивач вказує, що згідно довідки-характеристики голови квартального комітету за її місцем проживання вона позитивно характеризується за її місцем постійного проживання, займається доглядом онучки; батька малолітньої дитини ні сусіди, ні голова квартального комітету ніколи не бачили, що, на думку позивача, говорить про те, що він практично не відвідував її та не цікавився її життям. Зазначає, що відповідно до рішення Котовського міськрайсуду Одеської області від 29.05.2014 року [PERSON] було присуджено сплачувати аліменти на утримання своєї доньки, які він не сплачує. Вважає, що факт встановлення відповідачем батьківства носить формальний характер; ним не виконується жодної з вимог ст. 150 СК України по вихованню та розвитку дитини, у зв'язку з чим він втратив моральне право бути батьком своєї доньки, що є підставою для позбавлення його батьківських прав по відношенню до останньої. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити. В своїх поясненнях посилалась на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та просив в його задоволенні відмовити. В своїх поясненнях посилався на обставини, викладені в письмових запереченнях на позов (а.с. 29-32). Також пояснив, що про наявність заборгованості по сплаті аліментів йому відомо не було і остання виникла у зв'язку з тим, що він тимчасово не працював. Приїжджати до доньки в м.Котовськ не міг, оскільки доглядав тяжкохворого батька. Представник третьої особи в судовому засіданні позов підтримав, мотивуючи свою позицію тим, що позивачем суду надано висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Котовської міської ради щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до його доньки. Додатково пояснив, що Орган опіки та піклування Новозаводської районної у м. Чернігові ради не має можливості самостійно встановити доцільність позбавлення відповідача батьківських прав у зв'язку з проживанням дитини у іншому місті. Малолітня [PERSON] в судовому засіданні, в присутності педагога, пояснила, що батько надсилає посилки, дзвонить їй по телефону раз на тиждень; на день народження, коли їй виповнилося 7 років, тато надіслав їй подарунок та привітав по телефону. Вислухавши пояснення сторін, дитини, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували між собою у фактично - шлюбних відносинах та 26 березня 2006 року у них народилась донька - [PERSON]. [INFO] [PERSON] померла та дитина була влаштована під опіку [PERSON] і залишилась мешкати з нею у м. Котовську Одеської області, маючи при цьому статус «дитини-сироти». Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 15 травня 2010 року визнано [PERSON] батьком [PERSON] та внесено відповідні зміни до актового запису про народження дитини та опіку над дитиною припинено. 27 травня 2011 року [PERSON] уклав з [PERSON] угоду, в якій місце мешкання дитини було визначено біля бабусі. Вказані вище обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16.01.2013 року (а.с. 12-13), не заперечуються позивачем та відповідачем, а також підтверджуються копіями свідоцтв про народження [PERSON] Серії [NUMBER] та Серії [NUMBER] (а.с. 3, 38), копією свідоцтва про смерть [PERSON] (а.с. 6), копією угоди по вихованню і визначенню тимчасового місця проживання дитини від 27 травня 2011 року (а.с. 39). Згідно розрахунку заборгованості по аліментах по виконавчому листу 2/505/805/2014 виданого 24.06.2014 року Котовським міськрайонним судом Одеської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів в розмірі 1/4 доходів боржника на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] станом на 01.03.2015 року наявна заборгованість по сплаті аліментів на загальну суму 2203,18 грн. (а.с. 65). З вказаного розрахунку вбачається, що відповідачем не сплачувались аліменти у березні, травні-липні 2014 року, січні 2015 року. В період квітень 2014 року, серпень 2014 року - грудень 2014 року, лютий 2015 року аліменти на утримання дитини сплачувались відповідачем у розмірі 300-400 гривень щомісячно. 12.03.2015 року органом опіки та піклування Виконавчого комітету Котовської міської ради винесено висновок № 672 щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його доньки [PERSON], [INFO] (а.с. 64). Суд критично оцінює цей доказ, оскільки висновок складений без опитування особи, щодо якої вирішувалось питання щодо позбавлення батьківських прав. В період з 17 квітня 2014 року по 01 липня 2014 року [PERSON] перебував на обліку в Славутицькому МЦЗ як безробітний, що підтверджується копією довідки № 55 від 18.02.2015 року (а.с. 35). Згідно копії виробничої характеристики ВАТ «Чернігівавтосервіс» № 29-к від 04.03.2015 року [PERSON] на підприємстві працює водієм автотранспортних засобів з 11.07.2014 року. За період роботи виявив себе сумлінним, дисциплінованим, працелюбним працівником. З відповідальністю відноситься до своїх трудових обов'язків. В трудовому колективі користується повагою (а.с. 61). Відповідно до ст. 165 Сімейного Кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст.164 Сімейного Кодексу України, батьки або один з них можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Вирішуючи спір, суд враховує вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27.09.1991, де зокрема зазначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав відповідача задоволенню не підлягають, оскільки доказами по справі не доведено ухиляння відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Outcome: dismissed