Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

04.05.2020 року позивач [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовною заявою до ФОП [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення середньої плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову зазначила, що з 11.06. 2018 року згідно наказу № 6 від 08.06.2018 року вона була прийнята відповідачем на посаду продавця продовольчих товарів. З відповідачем перебувала в трудових відносинах з 11.06.2018 року по 31.03.2020 року, оскільки згідно наказу від 31.03.2020 року вона була звільнена з роботи за власним бажанням згідно ст.38 Кодексу Законів про працю України. 20.03.2020 року вона відпрацювала зміну, а 04.04.2020 року повинна була вийти на роботу, приймати зміну, так як вони працюють по 14 днів. 02.04.2020 року куратор зазначеної ФОП повідомила її, що вона звільнена з роботи та 06.04.2020 року зобов`язана приїхати і забрати трудову книжку. В подальшому вона приїхала до відповідача і дізналася, що звільнена за власним бажанням з 31.03.2020 року, однак вона заяви не подавала. Позивач вважає, що її звільнення є незаконним та таким, що суперечить чинному законодавству України, так як заяви про звільнення за власним бажанням вона не писала. Незаконними діями відповідача були порушені її права передбачені трудовим законодавством України, а саме Кодексом Законів про працю України, що побудило її за захистом порушених трудових прав звернутися до суду з даною позовною заявою. Крім того, неправомірними діями відповідача позивачу спричинена моральна шкода, що призвело до моральних страждань, втрата нормальних життєвих зв`язків, у неї був нервовий стрес, так як в період карантину вона була звільнена, залишилася без роботи, вона та її родина без засобів існування, ніяких розрахунків за невикористану відпустку відповідач не сплатила. Просить суд поновити її на роботі у якості продавця продовольчих товарів ФОП [PERSON] . Стягнути з відповідача на її користь: середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючі з дня її звільнення 31.03.2020 по день прийняття судом рішення про поновлення роботі за 230 днів в розмірі 50000,00 гривень; моральну шкоду в розмірі 5000,00 гривень та витрати на надання правничої допомоги в розмірі 1000,00 гривень. Ухвалою суду від 08.05.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 17.08.2020 року, розгляд справи відкладено за клопотанням позивача про відкладення справи в зв`язку з відпусткою. Ухвалою суду від 16.09.2020 року, відповідач в судове засідання не з`явилась, розгляд справи відкладено, клопотання позивача задоволено, витребувані докази по справі. 27.10.2020 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначено про невизнання позову. Вказано, що [PERSON] зі своєї ініціативи написавши заяву про звільнення на ім`я роботодавця за два тижні, як того вимагає трудове законодавство (ст.38 КЗпП України), отримала розрахункові кошти, підписала документи, отримала трудову книжку, спору з приводу звільнення між сторонами станом на 31.03.2020, не було. Доказом вказаного служать документи: наказ №15 від 31.03.2020, платіжна відомість за другу половину березня 2020р., доповідна записка від юрисконсульта для ФОП [PERSON] . Позивачка [PERSON] працювала продавцем продовольчих товарів з 11.06.2018р. у ФОП [PERSON] , 17.03.2020, [PERSON] написала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням та 31.03 2020, прийшла до офісу юрисконсульта, підписала всі документи, отримала розрахунок, трудову книжку, пішла з офісу та забравши з собою заяву про звільнення. 06.04.2020 юрисконсульт [PERSON] , яка виконує роботу кадровика, виявила, що [PERSON] разом з трудовою книжкою забрала написану нею заяву про звільнення про що відреагувала доповідною запискою до ФОП [PERSON] . З огляду на викладене вище просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В судовому засіданні позивач, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з підстав вказаних в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні, просила відмовити в задоволенні позовних вимог та врахувати обґрунтування вказані у відзиві на позовну заяву. Додатково додала, що вона особисто не бачила та не візувала заяву позивача [PERSON] про звільнення. Заяву приймала [PERSON] , яка видавала наказ та оформлювала усі документи по звільненню позивача. Просить суд відмовити у задоволені позову, так як впевнена, що заяву про звільнення [PERSON] особисто писала, але після отримання трудової книжки - забрала свою заяву. В судовому засіданні була допитана свідок сторони відповідача [PERSON] , яка надала свідчення, що вона за договором працює у відповідача по справі. 17.03.2020, позивач написала заяву про звільнення за власним бажанням, 31.03.2020 позивач прийшла з заявою про звільнення, та нею були оформлені усі документи, а саме про отримання заробітної плати, видано трудову книжку та копію наказу. На день звільнення ніяких претензій позивач не мала з приводу її звільнення. 16.04.2020 виявилося, що в особовій справі позивача відсутня заява про звільнення, про що складено доповідну. З письмових доказів, досліджених в судовому засіданні встановлено наступне. Як вбачається з трудової книжки [PERSON] , позивач 11.06.2018 прийнята на посаду продавця продовольчих товарів ФОП [PERSON] . 31.03.2020 звільнена з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (а. с. 6-8). Відповідно до Наказу № 15 від 31.03.2020 «Про звільнення з роботи» складеного фізичною особою - підприємцем [PERSON] , [PERSON] звільнити з 31.03.2020 за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України (а. с. 52). Відповідно до платіжної відомості за другу половину березня місяця 2020 [PERSON] отримала 2199,10 гривень (а. с. 53). Відповідно до Довідки від 12.10.2020, [PERSON] працювала продавцем продовольчих товарів ФОП [PERSON] з 11.06.2018, середній заробіток складає 4723,00 гривень, середньоденний заробіток складає 230,39 гривень (а. с. 54). Суд, вислухавши сторони, свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо правомірності звільнення позивача, який регулюється положеннями Кодексу законів про працю України (КЗпП). У відповідності до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст. 21 КЗпП України). У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено відповідно до ст.38 КЗпП України за власним бажанням, згідно з п. 4 ч. 1 першої ст. 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що частина 1 регламентує порядок та строки звільнення працівника. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Отже, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, є по-перше, самостійне волевиявлення працівника про припинення трудового договору, та, по - друге, строку припинення договору. Висновок суду узгоджується із роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладених Постанові від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Положеннями ст. 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності, за яким право визначати підставу позову належить позивачу. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Порядок звільнення - певна процедура, яка передбачає послідовність дій сторін трудового договору, спрямованих на його припинення, а тому залежить від того, хто виступає ініціатором розірвання трудових відносин. Якщо ініціатива припинення трудового договору належить працівникові, то він подає заяву на ім`я власника або уповноваженого ним органу про своє бажання звільнитися з роботи. Звільнення працівника з підстав порушення установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Саме такий правовий висновок, наведений у постанові Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі № 6-33цс14. Позивач вважає незаконним звільнення її з роботи за ст. 38 КЗпП України за відсутності її бажання та її заяви про таке звільнення, а тому вважає, що наказ про її звільнення є незаконним, і вона повинна бути поновлена на роботі. Тобто єдиною підставою для поновлення її на роботі позивач вказувала відсутність її бажання бути звільненою за ст. 38 КЗпП України. Враховуючи доводи сторін, та надані докази, судом не встановлено, що відповідачем ФОП [PERSON] , яка є роботодавцем позивача [PERSON] , була прийнята до розгляду заява про звільнення 31.03.2020 року та приймалося рішення про розірвання трудових відносин. Судом не приймається як доказ - доповідна записка [PERSON] від 06.04.2020 (а.с.55), на підтвердження того, що [PERSON] подавала заяву про звільнення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вказувала на те, що вона заяви не отримувала, не видавала наказ, не приймала рішення про розірвання трудового договору з [PERSON] . З показів свідка [PERSON] вбачається, що вона приймала від позивача заяву про звільнення 31.03.2020 року та приймала рішення про її звільнення. В доповідній записці вказано про заяву позивача від 17.03.2020 року. Позивачем вказано, що порушення з боку роботодавця щодо проведення звільнення за ст. 38 КЗпП України є відсутність заяви про звільнення. Відповідачем не надано доказів на підтвердження чи спростування доводів позивача про її небажання розірвати трудовий договір. Сам факт того, що позивач звернулася до суду з даним позовом та заперечує факт подання нею та написання заяви про звільнення за власним бажанням з 31.03.2020 року свідчить про те, що у позивача відсутні наміри на припинення трудових правовідносин. Відповідачем не надано доказів на підтвердження волевиявлення позивача про звільнення за власним бажанням, що стало підставою припинення трудового договору. Згідно зі ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Суд перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази, доходить до висновку про задоволення позову у частині поновлення позивача на роботі. Задоволення вимог позову про поновлення на роботі є підставою для визнання недійсним наказу про звільнення № 15 від 31.03.2020 року, для належного виконання рішення суду. Частина 2 ст. 325 КЗпП України, вказує, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період із 31.03.2020 року по день ухвалення рішення, що становить 161 робочих днів. Відповідно до довідки про середньоденний заробіток середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 230,39 гривень (а. с.54). Таким чином, виходячи з кількості робочих днів за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день ухвалення судом рішення, становить 161 днів, середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу становить 37087,79 грн. (230,39 грн. х 161 дн.) Згідно ст. 430 ЦПК України, рішення в частині поновлення на роботі та стягненні середнього заробітку у межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Позивачем також заявлено позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 5000,00 гривень, які підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного. Так, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.ч. 1 і 3 ст. 23 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності (п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю вони заподіяні), в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки судом встановлено факт порушення законних прав позивача, пов`язаних із незаконним звільненням, що призвело до виникнення моральних страждань, з урахуванням обставин справи, суті позовних вимог, негативних наслідків, що настали в результаті дій відповідача, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, суд оцінює моральну шкоду, завдану позивачу, у розмірі 1000,00 гривень. Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Отже, з аналізу статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката має бути визначений умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Із матеріалів справи вбачається, що 04.05.2020 року позивач сплатила адвокату Нестеровій О.М. 1000,00 гривень за складання позовної заяви (а.с.12) Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Однак суду не надано розрахунку наданих послуг, умов їх виконання, а тому суд вважає, що відсутні підтвердження здійснення відповідних витрат. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 гривень.

Outcome: approved