Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

02 травня 2018 року позивач звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з зазначеним позовом (а.с. 2-3), який згодом уточнював (а.с. 49-50), остаточно просив суд визнати такою, що не підлягає стягненню заборгованість по кредитному договору № SAMDN52000050870298 від 30.09.2011 року, що укладено між ним та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», за період часу з 21 березня 2015 року по 21 березня 2018 року у звязку з закінченням строків позовної давності. Також просив суд стягнути на його користь з відповідача всі судові витрати по справі. Свої вимоги мотивує тим, що між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № SAMDN52000050870298 від 30.09.2011 року. Весь час, починаючи з дати укладення вказаного кредитного договору та до 21 березня 2015 року від погашав свої кредитні зобовязання частинами так, як це було доступно для його розуміння. У серпні 2015 року на його адресу почали надходити досудові вимоги відповідача про виплату йому боргу у розмірі 4610 грн. В подальшому також неодноразово на його адресу приходили такі вимоги з погрозами позбавлення майна. Вважає, що заборгованість по даному кредитному договору має бути визнана такою, що не підлягає стягненню, оскільки закінчилися строки позовної давності. Він у березні 2015 року зупинив усі платежі по спірному кредитному договору у звязку з тим, що він вважав, спираючись на усні розяснення співробітників банку, що виконав усі свої зобовязання належним чином. Йому невідомо, як зявилася заборгованість у розмірі 4610 грн. Зазначив, що відповідач ніяких дій по стягненню заборгованості не здійснював. Ніяких додаткових угод про продовження строку дії даного кредиту він з банком не укладав. Ухвалою про відкриття провадження від 22 червня 2018 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. 07 вересня 2018 року на адресу суду від представника ПАТ КБ «ПриватБанк». [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] з додатками (а.с. 89-91) згідно якого він просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, з огляду на наступне. Питання про застосування строків позовної давності вирішується у спорі про стягнення заборгованості, а не навпаки, тому позивачем невірно обрано спосіб захисту, тому його позовні вимоги є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того зазначив, що відповідно до довідки про строк дії картки, строк кредитної картки [PERSON] спливає у січні 2018 року, а умовами договору визначені періодичні-щомісячні платежі, тому позовна давність застосовується до кожного платежу окремо. Однак зазначені питання можуть розглядатися виключно у спорах про стягнення заборгованості. В матеріалах справи також наявна відповідь на відзив ПАТ КБ «ПриватБанк», що надійшла від [PERSON] на адресу суду 10 вересня 2018 року. (97-98). У відповіді на відзив позивач посилається на те, що можливо застосовувати позовну давність також у випадку відсутності вимоги про стягнення боргу, оскільки мали місце досудові вимоги відповідача про стягнення боргу у розмірі 4610 грн. Зазначив, що предметом позову є визнання того факту, що заборгованість по кредитному договору, яка виникла за межами цього строку, не підлягає стягненню. Вважає, що визнання заборгованості такою, що не підлягає стягненню це ефективний спосіб захисту його прав та не суперечить законодавству. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2\~ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 30.09.2011 року [PERSON] було підписано Анкету- заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 97). Як вбачається з Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, відповідач підтвердив свою згоду на те, що дана Заява разом з Пам'яткою Клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним і Банком Договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис відповідача у Заяві. Відповідач ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банка, які були йому надані для ознайомлення в письмовому вигляді. Визнання угоди відповідачем є факт користування картрахунку та використання кредитних коштів. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. За положеннями статей\~626, 628 ЦК України\~ договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В даній справі встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; позивач надав відповідачу документи, які передували укладенню кредитного договору. Питання порушення спірним кредитним договором прав чи законних інтересів позивача [PERSON] при розгляді даної справи не ставилося та судом не розглядалося. В обґрунтування позову позивач [PERSON] посилався на те, що заборгованість по даному кредитному договору має бути визнана такою, що не підлягає стягненню, оскільки закінчилися строки позовної давності. Також посилався на те, що визнання того юридичного факту, що заборгованість по кредитному договору, яка виникла за межами строку позовної давності, не підлягає стягненню це ефективний спосіб захисту його прав та не суперечить законодавству. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Вирішуючи питання про застосування до заборгованості по кредиту строків позовної давності суд виходить з наступного. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України\~встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга\~статті 258 ЦК України\~передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до\~статті 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що питання щодо застосування строків позовної давності вирішується при зверненні до суду з вимогою про захист свого порушеного права або інтересу, зокрема у позові про стягнення заборгованості за кредитним договором, але не навпаки. Враховуючи наведене, позивачем обрано невірний спосіб захисту його прав, тому його позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: dismissed