Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

04 березня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу в якому вказав, що останнім часом між ним та відповідачем склались відносини, які призвели до неможливості зберігання сім'ї, між ними відсутні почуття взаєморозуміння та взаємоповаги один до одного. Відповідач по первісному позову - [PERSON] не погодилася з обставинами викладеними позивачем та 06 квітня 2015 року звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В своїй зустрічній позовній заяві вона вказала, що під час шлюбу ними було набуто майно - легковий автомобіль марки ВАЗ 21015 , реєстраційний номер [NUMBER], який в органах реєстрації МРЕВ ДАІ був зареєстрований на ім'я [PERSON] Автомобіль був придбаний за суму, яка складала еквівалент 420 американських доларів, та на ремонт автомобіля була витрачена сума, яка еквівалентна 1000 американських доларів. Крім того, під час шлюбу набуте рухоме майно, яке знаходиться в квартирі [ADDRESS] а саме: стінка меблева, м'який куточок меблів, системний блок (комп'ютер), холодильник, газова плита, кухонний куточок меблів, пральна машина, побутові та електроприлади, всього на суму 8100 гривень, що підтверджується актом опису майна, складаним 30 березня 2015 року. [PERSON] просить суд передати відповідачеві легковий автомобіль, майно, що знаходиться в квартирі [ADDRESS], визнавши за ним право особистої приватної власності на нього та стягнути з відповідача на користь [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 1\\2 частини вартості майна - 21 800 гривень. Ціна позову 21 800 гривен визначена [PERSON] виходячи з вартості 1\\2 частини автомобіля, яка складає 35 500 гривень та вартості іншого побутового майна за описом, яка складає 8 100 грн. Згоди стосовно поділу спільного майна між позивачем та відповідачем не досягнуто, тому [PERSON] була змушена звернутися до суду з зустрічним позовом про поділ майна подружжя. У судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] та його представник підтримали позовні вимоги стосовно розірвання шлюбу та заперечували проти задоволення зустрічного позову про поділ майна подружжя. Крім тог, [PERSON] вказав, що з березня 2013 року живе сам, а [PERSON] раніше була не проти розірвати шлюб, однак думав про примирення і тільки зараз вирішив розірвати шлюб. На зустрічні позовні вимоги [PERSON] подав заперечення, в яких зазначив, що він та його дружина, за спільної згоди, продали автомобіль ВАЗ 21011, д.н.з.[NUMBER], що був їхньою спільною сумісною власністю, а кошти від продажу автомобіля пішли на погашення кредитних зобов'язань. Автомобіль було продано за 420 доларів США. Вартість продажу була визнана [PERSON] та не була оскаржена. Стосовно речей визначених в акті опису майна від 30 березня 2015 року, який склала [PERSON], то відповідач вказав, що дійсно дані речі були придбані у шлюбі та на їх придбання було взято кредит, який було погашено [PERSON] лише після продажу автомобіля. Відповідач також не погодився з вартістю спірного майна визначеного позивачем у розмірі 8100 так як позивачка нічим не підтвердила вартість спірного майна, а лише самостійно оцінила його. Натомість, [PERSON] не заперечував щоб [PERSON] залишила собі: м'який куточок меблів - 1300 грн.; кухонний куточок меблів - 500 грн., холодильник - 700 грн. та пральну машину - 600 грн. Тому [PERSON] у своєму запереченні просить суд відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про поділ майна подружжя - за недоведеністю. Відповідач-позивач [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову про розірвання шлюбу тільки після того, як буде поділене майно та наполягала на задоволенні позовних вимог про поділ майна подружжя. Крім того, вказала, що разом із [PERSON] спільно не проживають з березня 2013 року. Заслухавши пояснення сторін, доводи представника позивача-відповідача, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи у їх сукупності судом було встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Шлюб між сторонами зареєстрований 07 грудня 2001 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Куп'янську реєстраційної служби Куп'янського міськрайонного управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 254 (а.с. 6). Також встановлено, що подружжя шлюбно-сімейних відносин не підтримують, живуть окремо один від одного з березня 2013 року, не бажають поновити стосунки та зберегти сім'ю. Спільне життя сторін не склалось, в зв'язку з тим, що виникли непорозуміння, різні погляди на життя, відсутні спільні інтереси. Все вищевикладене підтверджує, що шлюб існує лише формально та зберегти його вже неможливо. Згідно ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що є сусідом [PERSON], також знає [PERSON], раніше вони мешкали разом, однак не мешкають вже разом приблизно 3 роки. Також повідомив, що [PERSON] продав машину для погашення заборгованості по кредитам. Вивчивши матеріали справи, враховуючи, що відповідач не заперечувала проти розірвання шлюбу у тому випадку, якщо буде вирішено питання про поділ майна подружжя, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ч.8 ст. 235 ЦПК України у рішенні про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Відносно зустрічної позовної заяви про поділ майна подружжя, то судом встановлене наступне. Згідно з нормою ст. 60 СК України «майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності». Відповідно до ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Відповідно до ст. 69 СК України визнано право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ст. 70 СК України «у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором». Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України «якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом». Як вбачається, «майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі» (ч. 1 ст. 71 СК України); «неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними» (ч. 2 ст. 71 СК України). П 23. Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р., «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. П. 25 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. передбачено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. З вищевикладеного вбачається, що в разі наявності згоди на отримання грошової компенсації за автомобіль, один із подружжя вносить на депозит суду відповідну грошову суму, і при винесенні рішення йому залишається автомобіль, а інший з подружжя отримує грошову компенсацію. В нашому випадку, на даний час, неподільна річ - автомобіль проданий, а отже відсутній об'єкт, за який необхідно вносити грошову суму на депозитний рахунок суду, тому суд вважає безпідставними доводи [PERSON] про обов'язок [PERSON] внести грошову суму на депозит суду. Згідно п. 30 вищевказаної Постанови ВСУ, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У судовому засіданні було встановлено, що автомобіль ВАЗ 21011, д.н.з. [NUMBER], був придбаний в шлюбі за 420 доларів США, проти чого не заперечували сторони. Крім того [PERSON] повідомив, що [PERSON] не проживає разом з ним з березня 2013 р., що також підтверджується Актом від 05.04.2015 р. (а.с. 63), який надав до суду [PERSON] на підтвердження того, що [PERSON] не проживає разом з ним з березня 2013р. Також [PERSON] повідомив, що автомобіль ВАЗ він передав по довіреності [PERSON], при цьому отримавши від нього 420 доларів США. Тобто з викладеного вбачається, що транспортний засіб був проданий в той час, коли сторони не вели спільне господарство, оскільки вони проживали вже окремо. В порушення ст. 60 ЦПК України доказів про те, що [PERSON] давала згоду на відчуження автомобіля, чи про те, що їй було відомо про даний факт до суду надано не було. Оскільки відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Не було подано доказів також про те,що одержані кошти були витрачені на спільні інтереси сім'ї. Тому суд при розгляді даної справи враховує вартість проданого автомобіля у розмірі 420 доларів США при поділі майна подружжя, та вважає, що [PERSON] повинен виплатити ? частину вартості проданого автомобіля, а саме 210 доларів США [PERSON] У зв'язку з викладеним, доводи позивача за первісним позовом [PERSON], які викладені в запереченнях (а.с. 73-75) про те, що він та його дружина за взаємною згодою розпорядилися автомобілем ВАЗ 21011, суд вважає безпідставними. Крім того, згідно зі ст. ст. 57, 58 ЦПК України доказами вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказі, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Таким чином, позивач за зустрічною позовною заявою [PERSON] повинна була надати суду належні та допустимі докази, придбання у вказаний період спірного майна за спільні кошти. Однак дані докази в порушення вимог законодавства надані не були. Відносно Акту опису майна від 30.03.2015 р. (а.с. 27), то в судовому засіданні [PERSON] повідомила, що даний Акт був складений в кабінеті у адвоката, [PERSON] та [PERSON], які підписали даний Акт в квартиру не заходили, а підписали Акт кожний на своєму робочому місці. Тому враховуючи викладене,та у зв'язку з відсутністю належних доказів, які б підтверджували, вартість майна, а також те, що дане майно є в наявності та придбане за час знаходження сторін в шлюбі, суд вважає вищевказаний Акт необґрунтованим. Разом з тим, беручи до уваги заперечення на позов [PERSON] (а.с. 39-42), в яких [PERSON] зазначає, що речі, які залишилися в його користуванні є його часткою спільно нажитого майна, і він не заперечує, щоб в користуванні [PERSON] залишила собі: м'який куточок меблів - 1 300 грн; кухонний куточок меблів - 500 грн.; холодильник - 700 грн.; пральну машину - 600 грн. вартість - 3 100 грн., тобто з викладеного, суд робить висновок, що [PERSON] визнає, що вказані речі були придбані в період шлюбу за спільні кошти і за суму, яка зазначена в Акті. Тому,

Outcome: partial