Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

03 грудня 2016 року [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Публічного акціонерного товариства «АктаБанк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про захист прав споживачів та повернення депозиту, відсотків, інфляційних втрат та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги позивач з урахуванням уточненої позовної заяви обґрунтувала тим, що 06 серпня 2014 року між нею та ПАТ«АктаБанк» було укладено договір банківського вкладу «Банківська класика» №В06-16960/Т/630670, відповідно до якого на вкладний (депозитний) рахунок № 26302001630670 передано грошові кошти в сумі 42 869,99 грн. Договір був укладений на строк з 06 серпня 2014 року по 06 вересня 2014 року. Відповідно до п.п. 2.3. вказаного договору виплата нарахованих за вкладом процентів та повернення вкладу вкладнику здійснюється ПАТ «Актабанк» в день закінчення строку вкладу, через касу ПАТ «АктаБанк». Днем повернення грошових коштів разом із відсотками є 06 вересня 2014 року, на першу вимогу позивача ПАТ ««АктаБанк» мав повернути суму вкладу разом з сумою нарахованих процентів, але її усне звернення 06.09.2014 року було проігноровано співробітниками банку. Після закінчення строку договору, а саме 08.09.2014 позивач звернулась до посадових осіб ПАТ «АктаБанк» з заявою про отримання вкладу, однак станом до сьогодні вона суму депозиту так і не отримала. Відповідачем не було повернуто депозит і на день подачі позовної заяви, банк продовжує користуватися грошима, у звязку з чим нею 16.01.2015 на адресу ПАТ «АктаБанк» направлено листи про негайне повернення коштів, однак кошти не були повернуті. 16 вересня 2014 року на підставі постанови Правління Національного банку України від 16.09.2014 року № 576 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «АктаБанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 16.09.2014 року прийнято рішення № 90 про запровадження з 17.09.2014 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «АктаБанк». Тимчасову адміністрацію у ПАТ «АктаБанк» запроваджено строком на три місяці з 17.09.2014 року по 17.12.2014. Рішенням № 144 від 15.12.2014 року продовжено здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «АктаБанк» на один місяць по 17.01.2015 року. 15 січня 2015 року Правління НБУ винесло Постанову № 19, якою банківська ліцензія ПАТ «АктаБанк» була відкликана. Рішенням №6 від 16.01.2015 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «АКТАБАНК» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію банку. Позивач просить стягнути з відповідача ПАТ «АктаБанк» на її користь суму заборгованості за депозитом № РЦ06-0015/Т/630670 в розмірі 42 869,99 грн. - основна заборгованість, 3 858,24 грн. - відсотки за користування грошовими коштами, 2 474.82 грн.- 3% річних, 33 142.33 грн.- інфляційні втрати. Стягнути з ПАТ «АктаБанк» на її користь моральну шкоду у розмірі 200 000 грн. (а.с. 41-46). Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав викладенихв уточненій позовній заяві, просили задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечували. Представник відповідача ПАТ «АктаБанк» в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. 21.12.2015 на адресу суду надійшло клопотання від відповідача про закриття провадження у справі, оскільки спори до Уповноваженої особи Фонду та Фонду гарантування підлягають розгляду в адміністративному суді на підставі ст. ст. 3, 4, 17 КАС України. (а.с. 34-38). Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача згідно положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України за правилами глави 8 розділу ІІ ЦПК України та ухвалити по справі заочне рішення. Оскільки позовні вимоги заявлені про стягнення грошових коштів саме з ПАТ «АктаБанк», а не з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що розглядаються в порядку цивільного судочинства, тому питання про закриття провадження не заслуговують на увагу. Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06 серпня 2014 року між [PERSON] та ПАТ «АктаБанк» було укладено договір банківського вкладу «Банківська класика» №В06-16960/Т/630670, відповідно до якого вкладник передає, а банк приймає грошові кошти в сумі 42 869,99 грн. терміном на 1 місць з 06.08.2014р. по 06.09.2014р. включно під 18 % річних (а.с. 8-9). 06.08.2014 року позивачем на вкладний (депозитний) рахунок № 26302001630670 передано грошові кошти в сумі 42 869,99 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 159274 від 06.08.2014р. (а.с. 10). 08.09.2014 року позивач звернулась до посадових осіб ПАТ «АктаБанк» з заявою про отримання вкладу за договором банківського вкладу №В06-16960/Т/630670 від 06.08.2014р. (а.с. 12). 16.01.2015 на адресу ПАТ «АктаБанк» позивачем направлено заяву, щодо повернення коштів за договором банківського вкладу №В06-16960/Т/630670 від 06.08.2014р. (а.с. 13-17). Згідно розрахунку заборгованості за договором банківського вкладу №В06-16960/Т/630670 від 06.08.2014 року, наведеного в уточненій позовній заяві, відповідач має заборгованість в розмірі 82345,38 грн., яка складається з 42869,99 грн. основна сума заборгованості за договором, 3858,24 грн. проценти річних за користування вкладом, 2474,82 грн. 3% річних, 33142,33 грн. - втрати від знецінення грошових коштів відповідно до індексу інфляції. (а.с. 41-46). Дані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до положень ст.ст. 509, 526, 530 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, у тому числі сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обовязку. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно зі ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Ст. 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За договором банківського строкового вкладу банк зобовязаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Згідно ч. 1 ст. 1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Водночас банк згідно з ч. 2 ст. 1066 ЦК України має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Згідно ч. 2 ст. 1068 ЦК України, банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Ч. 2 ст. 1070 ЦК України визначено, за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. За змістом ст. ст. 610, 611, 612, 623, 625 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобовязання, доказується кредитором. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Враховуючи вище викладене, а також приймаючи до уваги, що відповідач в порушення умов договору банківського вкладу свої зобовязання по поверненню депозитних коштів та сплати відсотків за користування ними не виконав, у звязку з чим у позивача виникло право вимагати повернення депозитних коштів та стягнення заборгованості у примусовому порядку, з урахуванням викладеного суд погоджується з наведеним позивачем розрахунком суми боргу за договором банківського вкладу №В06-16960/Т/630670 від 06.08.2014 року та вважає звернення позивача з позовом до відповідача про стягнення заборгованості та судових витрат цілком обґрунтоване, та таке, що відповідає характеру та змісту цивільно-правових відносин. Вирішуючи спір в частині відшкодування моральної шкоди суд виходить із наступного. В силу ч. 1 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. У відповідності до ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Позовні вимоги позивач у частині відшкодування моральної шкоди у сумі 200000,00 грн. мотивує перенесенням моральних страждань та переживань, порушенням душевної рівноваги. Однак на думку суду вимога про стягнення моральної шкоди є необґрунтованою та такою, що не відповідає підставам, визначеним законом , а тому в задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди слід відмовити. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial