Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

04.08.2016 року позивач [PERSON] звернувся до Петриківського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою, яка була ним уточнена 23.08.2016 до [PERSON] про визнання частково недійсним заповіту в звязку зі смертю спадкоємця за заповітом та визнання права власності в порядку спадкування за законом. 21.09.2016 року ухвалою суду за клопотанням позивача провадження в справі було зупинено до набрання законної сили судового рішення Петриківського районного суду по справі № 187/1177/15-ц за уточненим позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання частково недійсним заповіту, застосування наслідків його недійсності, визнання права власності на самочинне будівництво в порядку спадкування за законом. 22.02.2018 провадження в справі було відновлено та призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. 10.04.2018 позивачем були уточнені позовні вимоги. 23.04.2018 судом була прийнята відмова позивача від частини позовних вимог, що стосуються визнання частково недійсним заповіту в звязку зі смертю спадкоємця. Згідно уточнених позовних вимог позивач просить визнати за ним право власності у порядку спадкування за законом на 1/2 (одну другу) частину житлового будинку з господарчими будівлями, що складається з житлового будинку А-1, загальною площею 42,8 кв.м. із них житлової 18,7 кв.м., літньої кухні Б-1, прибудови б-1, сараю В-1, вбиральні Г-1, колодязю і огорожі, розташованих за адресою смт Петриківка Петриківського району Дніпропетровської області, вул. Переможна, буд. 6. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначив, що 07 березня 2012 року помер його батько [PERSON]. Спадщину позивач прийняв, звернувшись в серпні 2012 року за останнім місцем проживання батька до державного нотаріуса Петриківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. В Петриківській державній нотаріальній конторі позивачу повідомили, що відносно належного батькові житлового будинку з господарчими будівлями в смт Петриківка Петриківського району Дніпропетровської області, вул. Переможна, буд. 6. існує заповіт подружжя. Згідно заповідального розпорядження заповіту подружжя, належний подружжю житловий будинок з господарчими будівлями заповідався в рівних долях [PERSON] та [PERSON]. Один із спадкоємців за заповітом подружжя, а саме [PERSON] помер 15 травня 2010 року, тобто майже на 2 роки раніше ніж відкрилась спадщина за заповітом подружжя. 08 жовтня 2014 року позивач звернувся до Петриківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом на одну другу частину житлового будинку з господарчими будівлями в смт Петриківка Петриківського району Дніпропетровської області, вул. Переможна, буд. 6., яка була неохоплена заповітом подружжя, в зв'язку зі смертю спадкоємця, і отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії через відсутність правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та відсутністю в законодавстві можливості подвійного оформлення спадщини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини. З матеріалів спадкової справи вбачається, що [PERSON], який визначений спадкодавцями у заповіті як спадкоємець, помер 15 травня 2010 року, тобто майже за два роки до дня відкриття спадщини (до 07 березня 2012 року), а отже, вибув із кола спадкоємців за заповітом до дня смерті спадкодавця. Відтак, [PERSON], якому подружжя заповідали половину свого майна (в рівних частках із [PERSON]) не відноситься до її спадкоємців ні за законом, ні за заповітом. За таких обставин, згідно ст. ст. 1216, 1217,1220, 1223,1233, 1236 ЦК України частку, яка була заповідана [PERSON], слід вважати такою, що не охоплена заповітом, а, відтак право на спадкування цієї частки одержують спадкоємці за законом (ст. 1261-1265 ЦК України). Така ж правова позиція з приводу того, що 1/2 частину будинку, яку спадкодавець заповідав брату позивача, який помер до дня відкриття спадщини, слід вважати такою, що не охоплена заповітом, а тому право на спадкування цієї частки майна одержують спадкоємці за законом, висловлена Верховним судом України в постанові від 22 червня 2016 року (№ в реєстрі 58736554) по справі №6-2946цс15. Оскільки позивач, як син [PERSON], є спадкоємцем першої черги, то, згідно ст. 1261 ЦК України позивач вважає, що має право на неохоплену заповітами частину спадщини. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та посилалися на обставини, що зазначені в позовній заяві. Крім того зазначив, що дізнався про своє порушене право лише коли отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії від нотаріуса Петриківської державної нотаріальної контори, до якого він 08 жовтня 2014 року звернувся із заявою про прийняття спадщини за законом на одну другу частину житлового будинку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, її представник [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував. Свої заперечення мотивував тим, що існує рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19.09.2013 року, що набрало законної сили, та яким право власності на спірний будинок у порядку спадкування за заповітом подружжя визнано за [PERSON]. При цьому згідно зазначеного рішення судом розглядалося питання щодо розміру спадкового майна, що має належати [PERSON] за заповітом подружжя та прийнято рішення про визнання права власності на ввесь спірний будинок. Крім того представник відповідача просив застосувати строк позовної давності, оскільки вважає, що позивач пропустив строк звернення з даним позовом, так як про порушення свого права позивачу було відомо в жовтні 2012 року коли він звертався до суду з позовною заявою про визнання заповіту подружжя недійсним. Суд, заслухавши доводи сторін, перевіривши їх наявним в справі доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно копії рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19.09.2013 року в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, третя особа: Петриківська державна нотаріальна контора та позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання факту укладення заповіту особою яка не мала на це право та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, треті особи приватний нотаріус ДНО [PERSON] та Петриківська державна нотаріальна контора, судом визнано недійсним заповіт подружжя [PERSON] та [PERSON] складений та посвідчений 20 травня 2005 року (зареєстрований в реєстрі за № 1029) в частині розпорядження земельною ділянкою розташованою в смт. Петриківка Петриківського району Дніпропетровської області вул. Переможна 6. За [PERSON] визнано право власності на житловий будинок та господарчі будівлі, що складається з житлового будинку А-1, загальною площею 42,8 кв.м. із них житлової 18,7 кв.м., літньої кухні Б-1, сараю В-1, вбиральні Г-1 та колодязю і огорожі, розташованих за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, смт. Петриківка, вул. Переможна, 6, у порядку спадкування за заповітом подружжя [PERSON], померлого 07 березня 2012 року та [PERSON], померлої 04 вересня 2007 року, складений та посвідчений 20 травня 2005 року (зареєстрований в реєстрі за № 1029). (а.с. 39-42) В зазначеному рішенні суд першої інстанції, вирішуючи питання про належність частки в спадщині за заповітом подружжя, що мала б належати померлому до відкриття спадщини спадкоємцю за заповітом [PERSON], посилався на норми ч. 1 ст. 1275 ЦК України та на п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, відповідно до яких у разі неприйняття спадщини чи відмови від неї одним із спадкоємців за заповітом застосовується норма частини першої статті 1275 ЦК України, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Враховуючи те, що на момент відкриття спадщини [PERSON] помер, інших спадкоємців за заповітом подружжя, крім [PERSON], не існує, в тому числі, підпризначених відповідно до ст. 1244 ЦК України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що частка у спадщині, яка належала [PERSON] переходить до [PERSON] Відповідно до ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.12.2013 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.04.2014 року рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19.09.2013 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.12.2013 року залишено без змін (а.с. 54-57, 67-68). Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилається на правову позицію висловлену Верховним судом України в постанові від 22 червня 2016 року по справі №6-2946цс15, відповідно до якої в подібних правовідносинах суд прийшов до висновку про те, що 1/2 частину будинку, яку спадкодавець заповідав брату позивача, який помер до дня відкриття спадщини, слід вважати такою, що не охоплена заповітом, а тому право на спадкування цієї частки майна одержують спадкоємці за законом (статті 1261 1265 цього Кодексу), та вважає, що оскільки він, як син [PERSON], є спадкоємцем першої черги, то, згідно ст. 1261 ЦК України має право на неохоплену заповітом частину спадщини. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 №8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Суду у справах: «Совтрансавто проти України» від 25.07.2002; «Україна-Тюмень» проти України» від 22.11.2007). Відповідно до пунктів 33, 34 рішення у справі «Христов проти України» від 19.02.2009р одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їх рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії», п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Тобто преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу. Таким чином, незважаючи на наявність вищевказаної правової позиції висловленої Верховним судом України після прийняття судом рішення у справі від 19.09.2013 та не зважаючи на те, що дана правова позиція відрізняється від позиції суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин відповідних норм цивільного законодавства, а також приймаючи до уваги, що з приводу спірного нерухомого вказане рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19.09.2013 року вступило в законну силу, суд не має повноважень піддавати його сумніву, шляхом винесення нового рішення у справі, а тому приходить до висновку про те, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Враховуючи, що судом в задоволенні позовних вимог було відмовлено у звязку з їх необґрунтованістю, суд не вбачає підстав для зясування наявності чи відсутності підстав для відмови в задоволенні позову у звязку з пропуском позивачем строків позовної давності. Беручи до уваги, що позивачу відмовлено в позові, судові витрати з відповідача стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed