Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-25 00:00:00

04 вересня 2018 року засобами поштового зв`язку [PERSON] звернувся в суд (вх. № 4359/18 від 11 вересня 2018 року) з позовом до [PERSON] про стягнення боргу в сумі 28000 доларів США, що складає по курсу НБУ 794360 грн., відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції в сумі 146797,73 грн., трьох відсотків річних від простроченої суми в сумі 20109,28 грн., а також судових витрат в сумі 14216 грн. (т. 1, а.с. 1-5, 23). В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 03 жовтня 2017 року відповідач взяв у нього в борг грошові кошти в сумі 28000 доларів США і на підтвердження укладення договору позики відповідач написав розписку, але кошти не повернув, станом на день звернення до суду своїх зобов`язань не виконав, а тому просить стягнути з відповідача зазначені кошти та понесені судові витрати. Ухвалою Білогірського районного суду Хмельницької області від 17 вересня 2018 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання (т. 1, а.с. 29). Ухвалою Білогірського районного суду Хмельницької області від 09 листопада 2018 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті (т. 1, а.с. 52). Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги, викладені в позовній заяві, підтримали повністю, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, 17 грудня 2018 року подав відзив, в якому виклав заперечення проти позову та просив в його задоволенні відмовити (т. 1, а.с. 67, 68). Вислухавши пояснення позивача та його представника, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику (постанова Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, постанова Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 483/1953/16-ц). Судом встановлено, що 03 жовтня 2017 року між сторонами був укладений договір позики грошових коштів, згідно якого позивач [PERSON] передав для відповідача [PERSON] кошти в сумі 28000 доларів США. Факт передачі грошей відповідачеві позивачем підтверджений розпискою, оригінал якої був наданий останнім в судовому засіданні для огляду та засвідчена її копія наявна в матеріалах справи, тобто позивач довів факт передачі грошей відповідачеві у відповідності зі ст. ст. 81, 83 ЦПК України і надав необхідні докази на підтвердження своїх вимог (т. 1, а.с. 8). Згідно ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі, а якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інакше не встановлено договором. Встановлено, що до 01 листопада 2017 року, як обумовлено в розписці, відповідач грошових коштів не повернув. При цьому, відповідач не надав суду доказів повернення коштів, отриманих у борг в позивача, а його посилання у відзиві на те, що боргова розписка є невід`ємною частиною договору про надання послуг від 03 жовтня 2017 року № 12/31, є необґрунтованими, оскільки ним не надано належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин, зокрема оригіналу вказаного договору. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків. Відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Для обрахунку трьох процентів річних від простроченої суми суд бере до уваги офіційний курс НБУ станом на 04 вересня 2018 року (дата звернення з позовом до суду), який становив 28,37 грн. за 1 долар США. Тобто, три проценти річних від простроченої суми за період прострочення починаючи з 01 листопада 2017 року по 04 вересня 2018 року (дата звернення з позовом до суду та межа позовної вимоги по даному виду платежу) складають 20109,28 грн. (794360 грн. : 365 днів х 3 % х 308 днів). Офіційний курс НБУ станом на 26 грудня 2019 року (час ухвалення рішення суду) становить 23,25 грн. за 1 долар США. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню основний борг (позика) в розмірі 28000 доларів США, що еквівалентно 651000 грн., та 3 % річних від простроченого боргу в розмірі 20109,28 грн. Що ж стосується інших позовних вимог, а саме стягнення з відповідача 146797,73 грн. інфляційних втрат, то суд вважає, що позов в цій частині задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. За змістом ст. 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає. Позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення основного боргу саме в іноземній валюті у розмірі 28000 доларів США. Враховуючи, що грошове зобов`язання визначене позивачем в іноземній валюті - доларах США, суд дійшов висновку, що передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідальність за прострочення грошового зобов`язання у вигляді стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в даному випадку не може бути застосована, а відтак позов в частині стягнення індексу інфляції в розмірі 146797,73 грн. задоволенню не підлягає. Питання щодо стягнення судового збору суд вирішує наступним чином. Позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується пенсійним посвідченням № 2584714896 (т. 1, а.с. 13), а тому на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Отже, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, п. п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» суд, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 6711,09 грн., виходячи з обрахунку: (671109,28 грн. (розмір задоволеного позову) х 9612,67 грн. (розмір судового збору, який підлягав сплаті позивачем за подання позовної заяви) : 961267,01 грн. (сума пред`явленого позову)).

Outcome: partial