Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

04 липня 2014 року [PERSON] звернулася до Золочівського районного суду Харківської області з вищевказаним позовом, в якому просила розірвати укладений між нею та відповідачем договір оренди земельної ділянки та зобов'язати відповідача повернути земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог вказала, що між нею та відповідачем у 2012 року укладено договір оренди земельної ділянки площею 5,5800 га на умовах платного строкового використання. Проте, відповідач свої зобов'язання за договором не виконує, орендну плату не сплачує протягом 2013 та 2014 років, земельну ділянку за цільовим призначенням не використовує, не обробляючи її та там самим погіршуючи її родючі якості. Добровільно розірвати договір відповідач не погоджується, в зв'язку з чим позивач була змушена звернутися до суду, сплативши судовий збір. В судове засідання 27 травня 2015 року позивач та її представник не з'явилися, надали заяву, в якій позовні вимоги підтримали, просили справу розглядати за їх відсутності на підставі наданих доказів. Представник відповідача у судове засідання 27 травня 2015 року з'явився, проти позову заперечував у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень пояснив суду, що в даний час відсутні підстави для розірвання договору оренди, так як існує заборгованість лише частково за 2014 рік , а за 2013 рік підприємство вже розрахувалося з позивачем, хоча і з запізненням. Проте, це не є підставою для розірвання договору, так як відсутня системність у несплаті орендної плати, а за прострочення грошового зобов'язання позивач має можливість звернутися з вимогою про стягнення неустойки. Крім того, зауважив, що твердження позивача про невикористання земельної ділянки не відповідають дійсності, оскільки минулого року на замовлення відповідача цю ділянку за договором про виконання робіт було оброблено з метою підготовки до весняного засадження. Вказав, що вважає лист управління агропромислового розвитку Золочівської РДА Харківської області №500 від 25 грудня 2014 року неналежним доказом, на який посилається позивач, так як факт невикористання земельної ділянки має підтверджуватися не листом. Крім того, з листа неможливо встановити, про яку саме ділянку йдеться: відсутні кадастрові номери та номера земельних актів, в той час в деяких орендодавців декілька ділянок. Представники Відділу державного земельного агентства в Золочівському районі Харківської області та Реєстраційної служби Золочівського районного управління юстиції в судове засідання не з'явилися, до суду надали заяву, в якій просили розгляд справи проводити без їх участі. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 2012 року (точна дата у договорах не визначена) позивач [PERSON] з одного боку - як орендодавець та відповідач - сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Відродження», в особі директора [PERSON], з другого - як орендар, уклали договір оренди землі (Надалі Договір). Згідно п. 1 Договору орендодавець приймає, а орендар передає в строкове платне користування земельну ділянку площею 5,5800 га сільськогосподарського призначення, що знаходиться на території Удянської сільської ради Золочівського району Харківської області. Договір укладено строком на 10 років. Орендна плата за договором визначена у сумі 4138,54 грн., що дорівнює 3 відсоткам від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, передбачена можливість внесення орендної плати як у грошовій, так і у натуральній формі. Граничним строком сплати орендної плати визначено 30 грудня поточного року. Визначено, п.п. 15-17, що земельна ділянка передається в оренду для вирощування товарної сільськогосподарської продукції, умови збереження: використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням. Пунктом 31 Договору передбачено, що орендодавець зобов'язаний виконувати встановлені щодо земельної ділянки обмеження в обсязі, передбаченому законодавством та цим договором: дотримуватися режиму природоохоронного використання земель; своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату. Пункт 38 Договору визначає, що договір припиняється за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін унаслідок невиконання другою стороною обов'язків передбачених договором. Договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Золочівському районі Харківської області 18 грудня 2012 року за №6322686040001179 (а.с.6-7). 13 червня 2014 року [PERSON] було надіслано СТОВ «Відродження» пропозицію про розірвання договору оренди землі з мотивів несплати орендної плати за 2013 рік (а.с.8). В договорі сторонами визначено вартість ділянки 137951,36 гривень. Відповідно до наданої суду відомості про виплату грошей №1 від 19 серпня 2014 року з додатком [PERSON] отримала від СТОВ «Відродження» три платежі по 3517,76 грн. в рахунок орендної плати, в т.ч. за 2013 рік (а.с. 41-42). 01 квітня 2014 року між СТОВ «Відродження» та ТОВ «Сінтал-Флора» було укладено договір про надання послуг №1/04-3, відповідно до умов якого останнє зобов'язалося організувати та виконати для СТОВ «Відродження» сільськогосподарські роботи. 12 січня 2015 року актом прийому-передачі за вказаним договором сторони засвідчили виконання робіт, а саме: прикатування 68 га та розпушування 569 га земель. Листом управління агропромислового розвитку Золочівської районної державної адміністрації від 25 грудня 2014 року №500 повідомлено, що міжвідомчою робочою групою з питань ефективного використання земель, запобігання порушень земельного законодавства та роз'яснювальної роботи щодо земельної реформи в складі голови та членів робочої групи 13 листопада 2014 року проведено обстеження земельних ділянок (паїв), що знаходяться на території Удянської сільської ради, власниками яких є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], зданих в оренду СТОВ «Відродження». На підставі обстеження зроблено висновок, що земельні ділянки вказаних землевласників в 2014 році цим підприємством не оброблялися (а.с.55). Вирішуючи спір, суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 № 161-XIV (надалі Закон), Земельним кодексом України (надалі Кодекс), Указом Президент України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» від 02.02.2002 № 92/2002 (надалі Указ), Податкового кодексу України. При розгляді справи суд також керувався висновком Верховного суду України, викладеного у рішенні від 12 грудня 2012 р. у справі № 6-146цс12. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи громадянина захищаються судом. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 21 Закону надано поняття орендної плати. Так, орендною платою за землю є платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Стаття 24 Закону перелічує права та обов'язки орендодавця. Зокрема, орендодавець має право, серед іншого, вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил; своєчасного внесення орендної плати. Стаття 32 Закону коментує підстави припинення договору оренди землі шляхом його розірвання. Так, на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Наслідки розірвання договору оренди обумовлені у ст. 34 Закону. Так, зокрема, у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. Положеннями ст. 93 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Стаття 96 Земельного кодексу України перелічує обов'язки землекористувачів. Так, серед іншого, землекористувачі зобов'язані: а) забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки; в) своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату; ґ) підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; д) своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом. Частина 4 ст. 124 Земельного кодексу України визначає, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди. Статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Стаття 141 Земельного кодексу України перелічує підстави припинення права користування земельною ділянкою. Серед іншого, до них відносяться: г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати. Частиною 1 Указу визначається пріоритетним завдання пореформеного розвитку аграрного сектора економіки забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення, зокрема шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря. Відповідно до п.п.164.2.5 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: дохід від надання майна в оренду (строкове володіння та/або користування), визначений у порядку, встановленому п. 170.1 ст. 170 цього Кодексу. За п.п.170.1.1 п. 170.1 ст. 170 Податкового кодексу України податковим агентом платника податку - орендодавця щодо його доходу від надання в оренду земельної ділянки сільськогосподарського призначення, земельної частки (паю), майнового паю є орендар. Згідно з п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих). Підпункт 168.1.1 пункту 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України встановлює, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Щодо вимог позивача про розірвання договору оренди через несплату орендної плати суд виходить з наступного. Так, судом встановлено, що 2012 року між сторонами було укладено договір оренди відповідно до положень ст. 124 ЗК України щодо земельної ділянки площею 5,5800 га. Сторонами було погоджене платне користування СТОВ «Відродження» земельною ділянкою належної позивача. Розмір орендної плати у Договорі визначений з урахуванням наведених положень Указу. Обов'язки сторін визначені у Договорі дублюють положення ст. 96 Земельного Кодексу України, ст. 24, 32 Закону. Державна реєстрація проведена 18 грудня 2012 року. Враховуючи, що відповідно до положень ст. 125 ЗК України реєстрації підлягає лише право оренди, суд визначає спірний договір укладеним з дати, коли сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору, про що свідчать їх підписи в договорі. Відповідно, з цього часу і обраховує строк з якого відповідач мав сплачувати орендну плату позивачу. В позові та своїх поясненнях представник позивача вказує як на одну з підстав розірвання договору оренди - несплату відповідачем орендної плати в період за 2013 та 2014 роки включно. З приводу несплати орендної плати позивач звертався до відповідача з письмовою вимогою, що була досліджена судом. Водночас, з досліджених судом доказів, а саме: відомості про виплату грошей №1 від 19 серпня 2014 року з додатком судом встановлено, що станом на момент звернення до суду в відповідача була відсутня заборгованості по сплаті орендної плати перед [PERSON] за 2013 рік. Станом на момент винесення рішення існує заборгованість за 2014 рік. На виконання приписів положень ст. 164-170 Податкового кодексу України у 2014 році СТОВ «Відродження» сплачено позивачу в якості орендної плати в т.ч. за 2013 рік 3517,76 гривень, тобто суму орендної плати за вирахуванням 15% податку. В розумінні наведених судом положень ЗК України, Закону України «Про оренду землі» та правового висновку Верховного Суду України від 12 грудня 2012 р. у справі № 6-146цс12 для розірвання договору оренди через несплату орендної плати таке порушення має носити системних характер, тобто заборгованість має бути за 2 і більше років. Разове порушення умов договору у цій частині не є підставою для його розірвання. Несвоєчасність сплати орендної плати протягом року не є підставою для розірвання договору оренди, а є лише простроченням виконання грошового зобов'язання. Таким чином, судом не встановлено систематичної несплати СТОВ «Відродження» орендної плати [PERSON] за користування її земельною ділянкою площею 5,5800 га. Щодо вимог позивача про розірвання договору оренди через невиконання відповідачем своїх зобов'язань по цільовому використанню земельної ділянки суд виходить з того, що статті 10, 59, 60 ЦПК України передбачають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом наведені положення процесуального закону сторонам були роз'яснені та зрозумілі. Стаття 32 Закону надає орендодавцю право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил. Дані положення дублюються у ст. 96 Земельного кодексу України, в якій до обов'язку цільового використання додано також обов'язок землекористувача своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом. Перелічені вимоги закону знайшли своє відображення у п.п. 15-17, 31 Договору. Відтак, відповідач СТОВ «Відродження» зобов'язаний після укладення договору оренди земельної ділянки використовувати останню лише за цільовим призначенням - для вирощування товарної сільськогосподарської продукції. Оцінюючи наданий позивачем лист управління агропромислового розвитку Золочівської районної державної адміністрації від 25 грудня 2014 року №500 як доказ невикористання земельної ділянки за призначенням, суд доходить висновку, що даний доказ є недопустим та неналежним. Так, зі змісту вказаного листа неможливо однозначно встановити, про які земельні ділянки йдеться, так як відсутні ідентифікаційні дані: як то кадастрові номери ділянок або номери державних актів володільців. Крім того, належним та допустимим доказом невикористання земельної ділянки за цільовим призначенням суд вважає акт центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду в агропромисловому комплексі. Проте доказів складання відповідного акту, в якому б йшлося про необроблення СТОВ «Відродження» земельної ділянки площею 5,5800 га, що належить позивачу на підставі відповідного Державного акту на право власності на земельну ділянку не надано, а надано лише лист щодо здійснення однократного обстеження земель. Одночасно суд вважає й неналежним доказом договір №1/04-3 та акт прийому-передачі робіт до нього, що мали місце між СТОВ «Відродження» та ТОВ «Сінтал-Флора», що були надані представником відповідача в якості доказу оброблення земельної ділянки позивача. Так як з даних документів неможливо встановити, де ТОВ «Сінтал-Флора» проводилися сільськогосподарські роботи та які саме землі СТОВ «Відродження» оброблялися, місце розташування земель, або перелік договорів оренди не вказаний, зазначено лише площу земель. Таким чином, з урахуванням положень ст.ст. 10, 59, 60 ЦПК України суд вважає, що позивачем не доведено факт невикористання земельної ділянки за цільовим призначенням, що може бути розцінений як правова підставі для розірвання договору оренди. В свою чергу відповідачем доказів використання та оброблення земельної ділянки позивача площею 5,5800 га суду також не надано. Позивачем та представником позивача суду не надано доказів невиконання відповідачем інших своїх зобов'язань за договором оренди земельної ділянки позивача площею 5,5800 га, що згідно положень ст. 141 ЗК України могли б бути розцінені як підстави для припинення права користування Відтак, оцінивши докази у їх сукупності, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для розірвання договору оренди, укладеного між сторонами щодо земельної ділянки площею 5,5800 га, в зв'язку з чим відмовляє у задоволенні позову. Крім того, враховуючи відмову судом у задоволенні позовних вимог, судові витрати відповідно до положень ст. 88 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed