Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

03.10.2019 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, - Кагарлицький районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, про зняття арешту з нерухомого майна, в якій позивач просив суд винести рішення, на підставі якого: 1. Прийняти до провадження дану позовну заяву, відкрити провадження по ній та розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 2. Зняти арешт з майна шляхом виключення з акту опису й арешту майна, складеного 20 вересня 2019 року державним виконавцем Кагарлицького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОКОЛОТ Наталією Іванівною, в межах виконавчого провадження № 46742957, майно належне на праві спільної сумісної власності їм, [PERSON] та [PERSON] : - морозильна камера «БЕКО» (1 шт.), б/в, вартістю 1000,00 грн., - газова плита , б/в, вартістю 900,00 грн., - пральна машина «Elektroniks» (1 шт.), б/в, вартістю 1500,00 грн.; - телевізор «Samsung» б/в, вартістю 1000,00 грн.; - тюнер «WSAT» б/в, вартістю 1000,00 грн.; - комп`ютер «Samsung» б/в, вартістю 1000,00 грн.; - колонки «SVEAN», б/в, вартістю 400,00 грн.; - комп`ютерна клавіатура, б/в, вартістю 150,00 грн.; - комп`ютерна мишка , б/в, вартістю 100,00 грн.; - меблева стінка, б/в, вартістю 3000,00 грн.; - холодильник «ATLANT», у робочому стані б/в, вартістю 500,00 грн.; - сушка для фруктів , овочів (1 шт.), у робочому стані б/в, вартістю 400,00 грн.; - веб-камера (1 шт.), у робочому стані б/в, вартістю 500,00 грн.; 3. Вирішити питання розподілу судових витрат по даній справі. Позивачі [PERSON] , [PERSON] свої позовні вимоги в мотивувальній частині позовної заяви обгрунтовують наступним. В провадженні Кагарлицького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області знаходиться виконавчий лист, виданий 20 лютого 2015 року Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON] [INFO] . На даний час зареєстроване місце проживання [PERSON] , який є їхнім сином, є належний їм на праві спільної сумісної власності, житловий будинок [ADDRESS] . Крім власне самого домоволодіння, всі предмети домашнього вжитку, в тому числі меблі, побутова техніка, предмети домашньої обстановки, домашня худоба та птиця є належною їм позивачам. 20 вересня 2019 року державним виконавцем Кагарлицького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОКОЛОТ Наталією Іванівною, враховуючи що рішення суду боржником по виконавчому провадженню № 46742957 не виконано, при примусовому виконанні виконавчого листа, здійснено опис майна, яке знаходиться в домоволодінні [ADDRESS] . Так, згідно постанови державного виконавця від зазначеної вище дати про опис та арешт майна боржника, було описано предмети, що знаходяться за місцем нашого проживання загальною вартістю 11250,00 гр. в тому числі: - морозильна камера «БЕКО» (1 шт.), б/в, вартістю 1000,00 грн.; - газова плита , б/в, вартістю 900,00 грн.; - пральна машина «Elektroniks» (1 шт.), б/в, вартістю 1500,00 грн.; - телевізор «Samsung» б/в, вартістю 1000,00 грн.; - тюнер «WSAT» б/в, вартістю 1000,00 грн.; - комп`ютер «Samsung» б/в, вартістю 1000,00 грн.; - колонки «SVEAN», б/в, вартістю 400,00 грн.; - комп`ютерна клавіатура, б/в, вартістю 150,00 грн.; - комп`ютерна мишка, б/в, вартістю 100,00 грн.; - меблева стінка, б/в, вартістю 3000,00 грн.; - холодильник «ATLANT», у робочому стані б/в, вартістю 500,00 грн.; - сушка для фруктів , овочів (1 шт.), у робочому стані б/в, вартістю 400,00 грн.; - веб-камера (1 шт.), у робочому стані б/в, вартістю 500,00 грн.; Всього описано та заарештовано майна на загальну суму 11250,00 гривень. Копія зазначеної постанови про опис та арешт майна боржника їм було направлено поштовим відправленням, яке ними отримано 24 вересня 2019 року, про що свідчать записи доставки поштових відправлень. Зазначене в описі та арешті майна майно позивачами придбано під часу шлюбу, що підтверджується доданими до заяви копіями підтверджуючих документів на телевізор і товарними чеками. Згідно із ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і тільки у разі його поділу відповідно до ч. 1 ст. 70 зазначеного вище Кодексу частки дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до зазначеного вище, треті особи, в тому числі діти, не мають права на майно батьків за їх життя. Даних у виконавчому провадженні про те, що зазначене в акті опису майно придбане боржником [PERSON] на його кошти, - немає. З майна їхнього сина в будинку знаходяться лише його особисті речі, - такі як одяг, та іноді продукти харчування. Зазначені ними обставини підтверджуються доданими до заяви документами. Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ утручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених конвенцією прав, відповідно до ст. 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України яка визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності за винятком обмежень, установлених законом. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу, згідно з якою право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним зі способів захисту права власності є гарантована в ст. 391 цього кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених конвенцією прав, відповідно до ст. 13 цього міжнародно-правового акта, Конвенції, повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»). Утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст. 3 Конституції, ст.13 конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що Грунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (є різновидом негаторного позову) і виникають із цивільних правовідносин, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Відповідно до першого речення п.10 розділу VIII. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5), «Порядок звернення стягнення на майно боржника» опис та арешт цього майна (коштів), виконавець проводить після виявлення майна (коштів) боржника, про що виносить постанову, тобто, - стягнення звертається тільки на майно боржника, яке належить йому на праві власності. Оскільки описане державним виконавцем 20.09.2019 р. майно не належить боржнику [PERSON] на праві власності, а належить подружжю, це майно має бути виключене з опису і з нього повинен бути знятий арешт. Частина 2 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 27.08.1976 р. № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Відповідно до п. 1 керівних роз`яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІУ «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VІ). Відповідно до частини 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини, Як вбачається з акту опису та арешту майна копія якого додається до позовної заяви, майно знаходиться в будинку [ADDRESS] . За таких обставин, дана цивільна справа повинна розглядатися в Кагарлицькому районному суді Київської області за місцезнаходження майна, щодо якого заявляється вимога про зняття арешту. Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір» за подання позовної заяви немайнового характеру судовий збір підлягає сплаті за ставками, встановленими для позовних заяв немайнового характеру (зняття арешту з майна). Якщо ж заявлена вимога лише про зняття арешту з майна, то сплачується судовий збір як за заяву немайнового характеру. У відповідності до п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України вони, позивачі, підтверджують, що ними не подано іншого позову (позовів) до цих же відповідачів з тим самим предметом та з тих самих підстав. На підставі викладеного у відповідності із ст. 60, ч. 1 ст. 70 СК України, та згідно п. 7 ст. 34, ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», п. 4 Постанова Пленуму Верховного Суду УРСР від 27.08.1976 р. № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 321 ЦК України, згідно ст. 4 , 15, 28,175 та 179 ЦПК України, - позивачі просять суд винести рішення, на підставі якого задовольнити позовні вимоги, які містяться в прохальній частині позовної заяви. 03.10.2019 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі п. 15.4) Перехідних Положень ЦПК України для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В. 27.11.2019 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 175, 177, 185, 187, 258, 260 ЦПК України винесено ухвалу, на підставі якої відкрито провадження, прийнято процесуальне рішення про проведення слухання справи в порядку загального позовного провадження, призначено справу до підготовчого судового засідання на 10 год. 00 хв. 19.12.2020 року. 19.12.2019 року проведення підготовчого судового засідання відкладено на 14 год. 00 хв. 20.01.2020 року в зв`язку з неявкою представника третьої особи та відповідача. В підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 20.01.2020 року, позивач [PERSON] позов підтримав, вважав за можливе провести підготовче судове засідання без участі відповідача [PERSON] та представника третьої особи, - Кагарлицького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, інших заяв та клопотань до суду не подавав. В підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 20.01.2020 року, позивач [PERSON] позов підтримала, вважала за можливе провести підготовче судове засідання без участі відповідача [PERSON] та представника третьої особи, - Кагарлицького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, інших заяв та клопотань до суду не подавала. В підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 21.01.2020 року, відповідач [PERSON] позов визнав, йому судом роз`янено процесуальні наслідки визнання позову, які йому зрозумілі. В підготовче судове засідання, яке відбулося 20.01.2020 року, відповідачка [PERSON] не з`явилася, не надісала на адресу Кагарлицького районного суду письмової заяви про відкладення слухання справи чи про слухання справи у її відсутність, не надіслала на адресу суду відзив на позовну заяву в строки, які вказані в резолютивній частині вали суду про відкриття провадження. В підготовче судове засідання, яке відбулося 20.01.2020 року, представник третьої особи, - Кагарлицького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, - не з`явився, хоча повідомлявся судом про день, час та місце слухання справи, проте, третя особа не надіслав на адресу суду письмового відзиву на позовну заяву, не надіслав письмової заяви про слухання справи без його участі чи про відкладення слухання справи. 20.01.2020 року Кагарлицьким районним судом проведено підготовче судове засідання без участі відповідача та представника третьої особи, лише за участі позивачів та одного відповідача, та на підставі п. 3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України винесено процесуальну ухвалу (без видалення до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого провадження та призначено справу до основного судового розгляду на 16 год. 00 хв. 12.02.2020 року. В судовому засіданні, яке відбулося 12.02.2020 року, позивач [PERSON] позов підтримав, обгрунтовував свою правову позицію обставинами справи та нормами права, які вказані в мотивувальній частині позовної заяві, та які судом наведено вище, вважав за можливе провести судове засідання без участі відповідача [PERSON] та представника третьої особи, - Кагарлицького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області. В судовому засіданні, яке відбулося 12.02.2020 року, позивач [PERSON] позов підтримала, обгрунтовувала свою правову позиці обставинами справи, та нормами права, які вказані в мотивувалній частині позовної заяви, та які судом наведено вище, вважала за можливе провести судове засідання без участі відповідача [PERSON] та представника третьої особи, - Кагарлицького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області. В судовому засіданні, яке відбулося 12.02.2020 року, відповідач [PERSON] позов визнав, йому судом роз`янено процесуальні наслідки визнання позову, які йому зрозумілі, підтвердив обставини, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви. В судове засідання, яке відбулося 12.02.2020 року, відповідачка [PERSON] не з`явилася, не надісала на адресу Кагарлицького районного суду письмової заяви про відкладення слухання справи чи про слухання справи у її відсутність, не надіслала на адресу суду відзив на позовну заяву в строки, які вказані в резолютивній частині вали суду про відкриття провадження. В судове засідання, яке відбулося 12.02.2020 року, представник третьої особи, - Кагарлицького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, - не з`явився, хоча повідомлявся судом про день, час та місце слухання справи, проте, третя особа не надіслав на адресу суду письмового відзиву на позовну заяву, не надіслав письмової заяви про слухання справи без його участі чи про відкладення слухання справи. Суд, вислухавши позивачів, які позов підтримали, одного з відповідачів, який позов визнав, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення позову, - шляхом винесення рішення, обгрунтовуючи своє рішення наступним. Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та застосування до них норм права. В провадженні Кагарлицького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області знаходиться виконавчий лист, виданий 20 лютого 2015 року Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON] , [INFO] . На даний час зареєстроване місце проживання [PERSON] , який є сином позивачів, є належний позивачам на праві спільної сумісної власності, житловий будинок [ADDRESS] . Крім власне самого домоволодіння, всі предмети домашнього вжитку, в тому числі меблі, побутова техніка, предмети домашньої обстановки, домашня худоба та птиця є власністю позивачів. 20 вересня 2019 року державним виконавцем Кагарлицького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОКОЛОТ Наталією Іванівною, враховуючи що рішення суду боржником по виконавчому провадженню № 46742957 не виконано, при примусовому виконанні виконавчого листа, здійснено опис майна, яке знаходиться в домоволодінні [ADDRESS] . Так, згідно постанови державного виконавця від зазначеної вище дати про опис та арешт майна боржника, було описано предмети, що знаходяться за місцем нашого проживання загальною вартістю 11250,00 гр. в тому числі: - морозильна камера «БЕКО» (1 шт.), б/в, вартістю 1000,00 грн.; - газова плита , б/в, вартістю 900,00 грн.; - пральна машина «Elektroniks» (1 шт.), б/в, вартістю 1500,00 грн.; - телевізор «Samsung» б/в, вартістю 1000,00 грн.; - тюнер «WSAT» б/в, вартістю 1000,00 грн.; - комп`ютер «Samsung» б/в, вартістю 1000,00 грн.; - колонки «SVEAN», б/в, вартістю 400,00 грн.; - комп`ютерна клавіатура, б/в, вартістю 150,00 грн.; - комп`ютерна мишка, б/в, вартістю 100,00 грн.; - меблева стінка, б/в, вартістю 3000,00 грн.; - холодильник «ATLANT», у робочому стані б/в, вартістю 500,00 грн.; - сушка для фруктів , овочів (1 шт.), у робочому стані б/в, вартістю 400,00 грн.; - веб-камера (1 шт.), у робочому стані б/в, вартістю 500,00 грн.; Всього описано та заарештовано майна на загальну суму 11250,00 гривень. Копія зазначеної постанови про опис та арешт майна боржника позивачам було направлено поштовим відправленням, яке ними отримано 24 вересня 2019 року, про що свідчать записи доставки поштових відправлень. Зазначене в описі та арешті майна майно позивачами придбано під часу шлюбу, що підтверджується доданими до заяви копіями підтверджуючих документів на телевізор і товарними чеками. Згідно із ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і тільки у разі його поділу відповідно до ч. 1 ст. 70 зазначеного вище Кодексу частки дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до зазначеного вище, треті особи, в тому числі діти, не мають права на майно батьків за їх життя. Даних у виконавчому провадженні про те, що зазначене в акті опису майно придбане боржником [PERSON] на його кошти, - немає. З майна сина позивачів в будинку знаходяться лише особисті речі сина, - такі як одяг, та іноді продукти харчування. Зазначені ними обставини підтверджуються доданими до заяви документами. Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ утручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених конвенцією прав, відповідно до ст. 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України яка визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності за винятком обмежень, установлених законом. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу, згідно з якою право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним зі способів захисту права власності є гарантована в ст. 391 цього кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених конвенцією прав, відповідно до ст. 13 цього міжнародно-правового акта, Конвенції, повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»). Утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст. 3 Конституції, ст.13 конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що Грунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (є різновидом негаторного позову) і виникають із цивільних правовідносин, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Відповідно до першого речення п.10 розділу VIII. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5), «Порядок звернення стягнення на майно боржника» опис та арешт цього майна (коштів), виконавець проводить після виявлення майна (коштів) боржника, про що виносить постанову, тобто, - стягнення звертається тільки на майно боржника, яке належить йому на праві власності. Оскільки описане державним виконавцем 20.09.2019 р. майно не належить боржнику [PERSON] на праві власності, а належить подружжю, це майно має бути виключене з опису і з нього повинен бути знятий арешт. Частина 2 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 27.08.1976 р. № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Відповідно до п. 1 керівних роз`яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІУ «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VІ). Відповідно до частини 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини, Як вбачається з акту опису та арешту майна копія якого додається до позовної заяви, майно знаходиться в будинку [ADDRESS] . За таких обставин, дана цивільна справа підсудна Кагарлицькому районному суді Київської області за місцезнаходження майна, щодо якого заявляється вимога про зняття арешту. Таким чином, на даний час на належне Позивачам майно безпідставно накладено арешт, чим порушені їхні майнові права щодо розпорядження власністю. Отже, на думку суду, - наявність накладеного арешту на майно Позивачів порушує право власності Позивачів на власне майно (зокрема, ечі особистого вжитку, -побутова техніка, ощо), а саме, - право безперешкодного володіння та розпорядження таким майном, а тому таке право позивачів повинне бути поновлене на підставі наступних норм права. Норми міжнародного права. Статтею І Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1497 року (Закон № 475/97-ВР) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 8 Загальної декларації прав людини проголошує, що «кож\-на людина має право на ефективне поновлення у правах компе\-тентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом», а п. а ст. 3 Міжна\-родного пакту про громадянські і політичні права в імперативній формі вимагає від кожної держави - учасниці цього Пакту «забез\-печити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це по\-рушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні; б) за\-безпечити, щоб право на правовий захист для будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судови\-ми, адміністративними чи законодавчими властями або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту». Право кожного на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод закріплене в ч. 1 ст. 55 Конституції України універсальним юри\-дичним засобом відстоювання людиною свого правового стату\-су в будь-якій конкретній життєвій ситуації. Судовий захист прав і свобод людини здійснюється в проце\-суальних формах, передбачених чинним законодавством, а саме, - в порядку цивільного, кримінального, адміністративного, а також конституційного судочинства. Найбільш місткою формою, пристосованою для безпосеред\-нього захисту порушених прав, є цивільне судочинство. Слід зазначити, що даний спір лежить як в площині основного Закону України, - Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, так і норм галузевого права, норм ЦК України. Отже, що стосується Конституції України, то в даному випадку суд застосовує наступні положення. Перш за все слід зазначити, що Конституція України є основною національної правової системи, є юридичною базою для розвитку українського законодавства, правозастосовної діяльності, правосвідомості та правової культури. Слід зазначити також, що преамбула Конституції України відіграє роль орієнтира у практичній діяльності державних органів і органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, посадових і службових осіб та громадян, визначає загальну лінію правотворчої діяльності, вказує стратегічний напрям конституційного і нормативно - правового регулювання в цілому. Згідно ч. 2 ст. 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Отже, пряма дія конституційних норм вимагає, що навіть за наявності і при застосуванні поточних конституційних законів та інших нормативно - правових актів правозастосовний орган посилався не тільки на них, а спочатку на ту норму Конституції, на розвиток якої або ж на основі якої вони прийняті і діють. Слід зазначити, що згідно ППВС України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» суди при розгляді конкретних справ повинні керуватися насамперед нормами Конституції України. Що ж стосується гарантованості звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, то це положення є втіленням прямої дії конституційних норм щодо судового захисту прав і свобод людини і громадянина, ящо знайшло свій вираз, зокрема в ч.ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України. Згідно ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Згідно ч. 2 ст. 22 Конституції України Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Згідно ч. 3 ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Згідно ч. 1 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Що стосується вищевказаних положень ст. 41 Конституції України, то слід зазначити, що категорія власності посідає особливе місце в суспільній сві\-домості та загалом у суспільному житті. Держава зобов`язана забезпечити такий правопорядок шля\-хом створення ефективного нормативно-правового регулювання відносин власності. Відповідно, ст. 41 Конституції України на політич\-ному рівні закріплює право кожного її громадянина на власність як на важливий атрибут правової держави і демократичного, гро\-мадянського суспільства. Ці конституційні положення створили фундаментальне під\-грунтя для їх подальшого розвитку в цивільному законодавстві України. Правом власності визнається право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону, незалежно від волі третіх осіб. Це право передбачає для власника можливість на свій розсуд воло\-діти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Отже, ст. 51 Конституції України визначає механізми захисту прав свобод людини і громадянина. Наявність таких механізмів - одна з обов`язкових ознак справді демократичної держави. Особлива роль у захисті прав і свобод належить суду. Це обумовлено демократичні\-стю і професіоналізмом судового розгляду, який базується на не\-залежності суду, гласності, змагальності, безпосередності, усності судового процесу, необхідності пред`явлення доказів тощо. Зміст ст. 55 відповідає міжнародно-правовим стандартам щодо гарантованого захисту основних прав і свобод людини. Норми ЦК України. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб 'єктів права власності. Виходячи з вказаних положень Конституції України та Цивільного кодексу України Позивач, як власник майна, має права безперешкодно користуватись та розпоряджатися своєю власністю, таке право гарантується державою. Тобто, у разі порушення права власника держава, в особі судів, забезпечує захист права власності від порушень з боку іншої особи. Згідно ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагать усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень Цивільного кодексу України у разі створення перешкод у користуванні власністю Позивач може звернутися до суду з вимогою про вчинення дій необхідних для відновлення порушеного права власності, а саме усунення перешкод в розпорядженні майном та зняття арешту. Норми галузевого права, що регулюють діяльність органів ДВС України. Згідно ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діє на час подачі позову) у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Наявність накладеного арешту на майно Позивачів порушує право власності позивачів, а саме, - право безперешкодного володіння та розпорядження таким майном. Згідно із ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: - отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок борленика має спеціальний режим використання та або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; - надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; - отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; - відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного в частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; - отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову, - погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; - отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; У всіх інших випадках арешт можсе бути знятий за рішенням суду (ч. 5. ст. 59 «Про виконавче провадження»). Отже, системний аналіз зазначених положень Закону дає підстави для висновку, що в подібному випадку державний виконавець забезпечує безпосереднє зняття арешту з майна за своєю постановою, яка приймається па підставі відповідного рішення суду, про що зазначено у ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Таким чином, оскільки позивачі [PERSON] та [PERSON] не є боржниками, та ніколи ними не були, що підтверджується матеріалами справи, які судом досліджені вище, але на належне позивачам [PERSON] , [PERSON] майно накладено арешт, який не може бути знятий інакше як за рішенням суду, то слід позов задовольнити. Враховуючи вищевикладені фактичні обставини справи та норми права слід відновити безпірне право власності позивачів [PERSON] , [PERSON] шляхом винесення судового рішення. Відповідно, суд з урахуванням вищевикладеного та вимог ст. 214 ЦПК України приходить до наступного висновку: - обставини, якими обґрунтовували позовну заяву позивачі [PERSON] , [PERSON] , - мали місце; - із встановлених обставин випливають правовідносини, - відносини права власності; - до встановлених правовідносин підлягають до застосування, зокрема, наступні норми права, - Ст. І Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1497 року (Закон № 475/97-ВР, Стаття 8 Загальної декларації прав людини, ППВС України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», ст.ст. 8, 21, 22, 24, 41, 55 Конституції України, ст.ст. 316, 317 - 319, 321, 325, 328, 347, 386 ЦК України, ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»; - зважаючи на встановлені фактичні обставини справи, позов підлягає до задоволення; - судові витрати слід залишити за позивачами; - підстав до допущення судового рішення до негайного виконання на підставі положень ст. 367 ЦПК України, - судом не вбачаються; - заходи забезпечення позову в даному цивільному провадженні не застосовувалися. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову, - на відповідача. Проте, позивачі в прохальній частині не просять стягувати понесені ними судові витрати з відповідача, в судовому засіданні позивачі також не просили в судових дебатах стягувати судові витрати, понесені ними, - з відповідача, відповідно, суд не може вийти за межі позовних вимог, а тому залишає судові витрати, понесені позивачами, - за позивачами, - не стягуючи їх з відповідача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved