Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

03.06.2021 до Деснянського районного суду м. Чернігова надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації місця проживання у квартирі [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що відповідач за вказаною адресою не проживає більше 4 років. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 07.06.2021 позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу в триденний строк з дня отримання копії ухвали усунути вказані в ній недоліки. 11.06.2021, на виконання вимог ухвали судді від 07.06.2021 про залишення позовної заяви без руху, позивачем усунуто недоліки позовної заяви. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.06.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін на 06.07.2021. У судове засідання сторони не з`явилися, позивач у поданій через канцелярію суду письмовій заяві позов підтримав та просив задовольнити, справу розглядати без його участі; відповідач у поданій електронною поштою заяві позов визнала, просила справу розглядати за її відсутності. За правилом частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. У відповідності до частини шостої статті 263 ЦПК України якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири від 04.05.2012, посвідченого державним нотаріусом Другої чернігівської державної нотаріальної контори Панченко О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 4-527. Сторони перебували у шлюбі, який розірваний рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.09.2016 (справа № 750/8158/16-ц). Позивач зазначив, що відповідач більше 4 років у вказаному житловому приміщенні не проживає, але зареєстрована, що перешкодає йому розпоряджатися власним майном на свій розсуд. Актом від 07.06.2021, посвідченим бухгалтером та директором ПП «Техкомсервіс», підтверджено те, що відповідач зареєстрована у квартирі [ADDRESS] , проте фактично не проживає. Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За таких обставин, враховуючи визнання відповідачем позову, вимога позивача про визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, з підстав, передбачених частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України, підлягає задоволенню. Разом з тим, вимога позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон) передбачено, що зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Згідно зі статтею 7 Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 11 Закону передбачено, що орган реєстрації здійснює, зокрема, реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Оскільки суд не являється органом реєстрації, вирішення позовної вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку виходить за межі його компетенції. Відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З квитанції № 0.0.2149140447.1 від 03.06.2021 вбачається, що позивач при зверненні до суду з позовом сплатив судовий збір у розмірі 908,00 грн. Оскільки відповідач позов визнала до початку розгляду справи по суті, враховуючи положення частини першої статті 142 ЦПК України, суд вважає за можливе повернути [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви, а саме 454,00 грн, а також відповідно до вимог статті 141 ЦПК України стягнути з відповідача на його користь 454,00 грн у відшкодування сплаченого судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: partial