Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-22 00:00:00

04.05.2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] разом з неповнолітнім [PERSON], особами, які втратили право на користування житловим будинком [ADDRESS] та зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 20.03.2002 року йому належить житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], в якому зареєстровані відповідачі у справі - [PERSON] та її син [PERSON] В квітні 2014 року до нього звернувся [PERSON] з проханням дозволити його сім'ї пожити в цьому будинку, на що він погодився, оскільки на той час мав інше житло та ніяких намірів відносно вказаного будинку в нього не було. Відповідач разом зі своєю дитиною була зареєстрована за вказаною адресою. Сім'я [PERSON] проживала в будинку до січня 2015 року, через особисті причини в кінці 2014 року разом з дитиною вона виїхала з будинку та зі слів односельців зараз має іншу сім'ю. Як зазначає позивач, відповідач з дитиною тривалий час не проживають в будинку, однак той факт реєстрації їх в належному йому будинку, звужують його права як власника, оскільки на даний час він має намір продати будинок, що позбавляє можливості укласти правочин. В судове засідання представник позивача подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. У разі відсутності відповідачів не заперечує розгляд справи проводити в порядку заочного провадження. Відповідачі, що повідомлені про дату і місце судового розгляду своєчасно та належним чином, в судове засідання не з'явилися, причину неявки суду не повідомили, заяву про розгляд справи за їх відсутності не направили. Представник Костівської сільської ради Валківського району Харківської області подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. За таких обставин суд вирішує справу за відсутності відповідачів, зі згоди позивача при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 20.03.2002 року, реєстровий [NUMBER]. Відповідно до Державних актів на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER], [NUMBER] позивачу на праві приватної власності належить дві земельні ділянки за адресою: [ADDRESS], що надані для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства. Ст. 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, придбаною в установленому законом порядку. Право приватної власності непорушне. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Ст.150 ЖК України встановлює, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сім'ї і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Таким чином, матеріали справи свідчать, що позивач має право власності на спірний житловий будинок, а отже має всі передбачені законом права власника житлового приміщення. Доказів, які б свідчили про незаконність набуття позивачем права власності на будинок, суду не надано. Разом з тим, дані, які б свідчили, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є власниками чи співвласниками даного будинку, матеріали справи не містять. Згідно з довідки № 83 від 05.04.2016 року, виданої виконавчим комітетом Костівської сільської ради Валківського району Харківської області, за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON] та [PERSON] Із Акту, складеного сусідами [PERSON] та [PERSON] від 05.04.2016 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Костівської сільської ради Валківського району Харківської області слідує, що [PERSON] та її неповнолітня дитина зареєстровані за адресою: [ADDRESS], але з січня 2015 року не проживають в даному будинку, їхніх особистий речей в домоволодінні немає. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сім'ї і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно ст.156 ЖК України члени сім'ї власника, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються ним нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування. Члени сім'ї зобов'язані приймати участь у витратах по утриманню і проведенню ремонту. До членів сім'ї власника відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України належать дружина, їх діти і батьки, або інші особи, які постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Як вбачається із матеріалів справи, відповідачі не відносяться до членів сім'ї власника житлового будинку [ADDRESS], а отже не наділені передбаченими законом правами для членів сім'ї власника. На протязі періоду проживання в даному будинку до січня 2015 року вони користувалися передбаченими для наймача та членів його сім'ї правами. Разом з тим, позивач, як власник житлового будинку, мав право відповідно до ст.ст.156, 161 ЖК України вселити в займане ним приміщення наймача та членів його сім'ї, які проживають разом з ним. Ст. 98 ЖК України встановлює, що наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. Згідно положень ст.ст.107,167 ЖК України наймач та члени його сім'ї, які вибули в інше житлове приміщення на постійне проживання, втрачає право користування цим приміщенням з дня вибуття, в тому числі і неповнолітні діти, які вибули разом з одним із батьків. Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами не укладався договір найму житлового приміщення чи інші договори, які б підтверджували, що відповідач є наймачем житлового приміщення. Викладені позивачем обставини свідчать про те, що відповідачі в будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який належить на праві приватної власності позивачу, тривалий час не проживають, не вносять плату за комунальні послуги, а отже на вимогу позивача зобов'язані негайно звільнити приміщення. За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник сам визначає своє право володіння, користування і розпорядження своїм майном. Ст.15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачі [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] не проживають в спірному житловому будинку, не приймають участі у витратах по його утриманню, не надали доказів щодо домовленості з власником про порядок користування даним житловим будинком, суд приходить до висновку, що вони не набули право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], власником якого є позивач, який має право вимагати усунути перешкоду у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, в тому числі і шляхом зняття відповідачів з реєстрації, тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved