Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

04.08.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON], вимоги по якому в подальшому уточнила 25.12.2015 року наступним чином. Зокрема просила суд: 1. Визначити, що в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], яка є об'єктом права сумісної власності відповідача [PERSON] та відповідача [PERSON], відповідачу [PERSON] належить частка у розмірі 172/200 частини даної квартири; 2. Виділити в натурі частку відповідача [PERSON] у розмірі 172/200 частини із обєкта права сумісної власності [PERSON] та [PERSON] - квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]; 3. Перевести на позивача [PERSON] права та обовязки (право власності) співвласника-боржника [PERSON], у розмірі 145/200 часток квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], яка буде відповідати сумі боргу відповідача [PERSON] перед позивачем на суму 150163,63 грн. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилалася на те, що рішенням суду з відповідача [PERSON] на її користь було стягнуто 151500,00 грн., які були передані відповідачці [PERSON] за договором дарування грошей від 14.03.2017 року. Залишок суми боргу на час звернення до суду складає 150163,63 грн. 14.03.2007 року [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON] за згодою останньої уклав договір купівлі-продажу, за яким придбав у власність квартиру [ADDRESS], за 207050,00 грн. При цьому, [PERSON] в купівлю даної квартири вклала належні їй на той момент на праві власності кошти у розмірі 151500,00 грн, які їй було подаровано [PERSON] в день купівлі-продажу квартири. Враховуючи те, що в купівлю квартири [PERSON] вклала подаровані їй кошти у розмірі 151500,00 грн, що підтверджується і тим, що договір дарування грошей передував договору купівлі-продажу з різницею в декілька годин, то у процентному співвідношенні це складає 73,17 % від загальної вартості квартири або 73/100 частини. Інша частина вартості квартири була сплачена за рахунок коштів, отриманих [PERSON] в кредит від Відкритого акціонерного товариства [PERSON] «Надра» ( далі - ВАТ КБ «Надра»). За таких обставин 73/100 частини загальної вартості квартири є особистою власністю [PERSON], за яку остання сплатила кошти, які належали їй на праві особистої власності, а 27/100 частин це сумісна частка відповідачів, придбана за сумісні кошти їхнього подружжя, отримані в якості позики у банку в інтересах сімї. Таким чином, квартира знаходиться у спільній сумісній власності відповідачів, в якій частка [PERSON] складає 173/200 частки, а [PERSON] 27/200 частки. Іншого майна, за рахунок якого можливо було б провести стягнення присуджених з неї коштів, у відповідачки [PERSON] не встановлено. Позивач зверталася до [PERSON] з пропозицією здійснити продаж належної їй частки для погашення боргу, а до відповідача [PERSON] з пропозицією придбати у відповідачки належну їй частку квартири. Крім цього, позивачкою була заявлена пропозиція мирової угоди по справі, зміст якої відповідає наведеним пропозиціям до відповідачів, на що останні не відреагували. З врахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що виділ частки майна [PERSON] із спільного майна неможливий, що підтверджується висновком відповідної експертизи, заперечення [PERSON] проти виділу частки майна [PERSON] із спільного майна і відмову боржника [PERSON] продавати свою частку в спільному майні, [PERSON] просила позовні вимоги задовольнити. В якості правового обґрунтування свої вимог позивач посилалася на положення статей 57, 60, 70 СК України та статей 366 і 371 ЦК України. Ухвалою суду від 05.01.2017 року позовну заяву [PERSON] в частині визначення частки [PERSON] в сумісній власності залишено без розгляду за заявою позивача (а.с. 52, 67, 68 том 2). 16.12.2015, 04.01.2017 року представники 3-ї особи ВАТ «КБ «Надра» надіслали суду заяви, в яких просили розглядати справу без участі представника ВАТ «КБ «Надра» (а.с. 64 том 2). При цьому, відповідно до листа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26.01.2016 року №27-4796/16, виконавчої дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 05.06.2015 року №113 «Про початок процедури ліквідації ВАТ «КБ «Надра» (а.с. 215 том 1). 20.01.2017 року представник 3-ї особи Фрунзенського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ( в подальшому назву змінено в процесі реорганізації на Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області) надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без участі представника 3-ї особи. 05.01.2016 року представник відповідача [PERSON] звернувся до суду з запереченнями на уточнену позовну заяву, в яких просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо переводу на неї права власності на спірну квартиру відмовити та визначити, що частка [PERSON] в спільній частковій власності на квартиру складає 3/100 частин. В обґрунтування свої вимог зазначив, що спірну квартиру було куплено за гроші, які було отримано [PERSON] в кредит в сумі 15000,00 доларів США, одержані від матері [PERSON] від продажу її квартири, в сумі 13000,00 доларів США за зібрані до шлюбу з [PERSON] [PERSON] кошти, а також незначну суму, яка залишилася у [PERSON] після повернення боргів, які вона брала на лікування дитини (а.с. 81-83, 84-86 том 2). 09.02.2016 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з запереченнями на позов, в яких зазначив, що для придбання спірної квартири отримав кошти від матері у сумі 13000,00 доларів США, 15000,00 доларів США в кредит від банку і частково мав власні збереження. При цьому, зазначає, що на час придбання спірної квартири у шлюбі з [PERSON] перебував лише 10 днів, а тому за цей час не міг нажити спільні кошти для придбання квартири у сумі 208000,00 грн (а.с. 219-220 том 1). Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова у складі судді Шевченко Г.С. від 28.09.2015 року у справі №645/6710/15ц було відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] 04.08.2015 року (а.с. 48 том 1). Розпорядженням керівника апарату Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.03.2017 року №127 в звязку т із перебуванням судді Шевченко Г.С. у відпусці по пологам призначено провести повторний автоматичний розподіл судової справи №645/6710/15-ц, на підставі якого справу передано в провадження судді Бабковій Т.В. (а.с. 127 том 2). Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Бабкової Т.В. дану цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено її до розгляду в судовому засіданні (а.с. 129 том 2). Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників по справі та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, як окремо, так і в цілому з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємного звязку, всі докази по справі, суд прийшов до наступного. Статтею 55 Конституцію України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом ; кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань; а відповідно до статей 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З копії рішення Фрунзенського районного суду Харківської області у складі судді Федорової О.В. від 04.06.2015 року у справі №645/9939/14-ц, яке набрало законної сили та ухвалою апеляційного суду Харківської області від 01.07.2015 року, було залишено без змін, вбачається, що вимога позивачки [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про переведення права власності на частку [PERSON] квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], була предметом судового розгляду, за результатами якого позовні вимоги [PERSON] були залишені без задоволення. При цьому, [PERSON] доводила, що частка [PERSON] у спільній сумісній власності подружжя, на квартиру [ADDRESS], яка зареєстрована за [PERSON], за іншим субєктивним підрахунком позивачки становить 73/100 частини (а.с. 8-15 том 1). На теперішній час судовим розглядом одностайно встановлено, що 03.03.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ВЛ №048681. 14.03.2007 року між подружжям [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони (продавці за договором) і [PERSON] з другої сторони (покупець за договором) було укладено договір купівлі-продажу квартири, який цього ж дня посвідчено та зареєстровано у реєстрі за номером 1422 приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], за яким продавці передали у власність покупцю належну їм на праві спільної часткової власності квартиру №35, що знаходиться в м. Харкові, вул. Тимурівців, буд. №70, а покупець прийняв у власність цю квартиру і сплатив за неї обумовлену цим договором грошову суму. За договором, продаж, що є дійсним наміром сторін, вчинено за суму 165640,00 грн (а.с. 154 том 1). 14.03.2007 року між [PERSON] з однієї сторони (дарувальник за договором) і [PERSON] з другої сторони (обдаровувана за договором) було укладено договір дарування грошей, який цього ж дня посвідчено приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], за яким [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] належні їй грошові кошти в сумі 151500,00 гривень, а [PERSON] цей дарунок прийняла (а.с. 155 том 1). В процесі розгляду справи позивачка [PERSON] посилалася, що саме вказані кошти, отримані нею та її чоловіком за договором купівлі-продажу належної їм на праві спільної сумісної власності квартири, вона передала за договором дарування у сумі 151500,00 грн. своїй онучці - відповідачці [PERSON] Також, цього ж дня, тобто 14.03.2007 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], за яким [PERSON] зобовязалася передати у власність покупця квартиру під номером 49 у будинку №116 по Салтівському шосе у м. Харкові, а [PERSON] зобовязався прийняти цю квартиру та сплатити за неї певну грошову суму. Відповідно до п. 3 цього договору, продаж квартири вчинюється за суму 207050,00 грн, які покупець сплачує продавцю після одержання кредиту від ВАТ «КБ «Надра» за договором кредиту №6/4/20/2007840-к/1114 від 14.03.2007 року. За п. 10 цей правочин вчинюється за згодою дружини покупця [PERSON], згідно її заяви, підпис на якій засвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] 14.03.2007 року (а.с. 157 том 1). Копія вказаної заяви [PERSON] міститься у матеріалах справи на аркуші під номером 168 у тому 1. Вказаний договір в силу умови, викладеної у пункті №11, є дійсно укладеним, що підтверджується витягами з Державного реєстру правочинів №3685882 та №3685893 від 14.03.2007 року (а.с. 158, 159 том 1). Згідно листа-відповіді КП «Харківське БТІ» від 06.02.2017 року №2548, право власності на вказану квартиру зареєстровано на імя [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14.03.2007 року (а.с. 111 том 2). При цьому, як звертає свою увагу представник відповідача [PERSON] в своїх запереченнях, та є доведеним під час судового розгляду, на час укладення 14.03.2007 року договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] стосовно квартири № 49 у будинку №116 по Салтівському шосе у м. Харкові останній перебував у шлюбі з [PERSON] незначний період часу - 10 днів. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17.02.2009 року у справі № 22-ц-547/2009 р. договір дарування грошової суми 151500,00 грн від 14.05.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], визнано недійсним на підставі ст. 229 ЦК України через наявність помилки, оскільки [PERSON] та [PERSON] помилялись щодо наслідків правочину внаслідок похилого віку і правової необізнаності (а.с. 88 том 1). Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.05.2010 року у справі №2-370/10 за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про поновлення порушеного права та стягнення грошової суми, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] задоволені частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 151500,00 грн., передані за договором дарування від 14.03.2007 року. Зі змісту мотивувальної частини даного рішення суду вбачається, що у судовому засіданні досліджувався договір дарування грошей від 14.03.2007 року, відповідно до якого сторонами є [PERSON] та [PERSON] Також, зазначено те, що гроші в сумі 151500,00 грн були передані позивачкою [PERSON] в дарунок відповідачки [PERSON] і цей факт визнавався і не оспорювався сторонами по справі (а.с. 86-87 том 1). Згідно з довідкою Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 26.02.2018 року в провадженні державного виконавця зазначеного відділу знаходиться виконавче провадження за № 49351965 по виконанню виконавчого листа № 2-370/10 від 21.07.2010 року Фрунзенського районного суду м.Харкова про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у сумі 151500,00 грн. Наразі виконавче провадження залишається не виконаним ( а.с. 115-116, т.1, 56 т.3). Грошові кошти, передані [PERSON] з боку [PERSON] у сумі 151500,00 грн., які на даний час відповідачкою в повному обсязі не повернені, за твердження [PERSON] в ході примусового виконання боржницею [PERSON] сплачено на її користь лише 1366,37 грн., а тому фактично не повернута на користь [PERSON] грошова сума у розмірі 150163,63 грн., яка і стала підставою для обрання позивачкою відповідного способу захисту. Перш ніж перейти до подальшого встановлення фактичних обставин справи та їх оцінки суд звертає увагу на чинні норми цивільного законодавства, якими регулюються правовідносини, що виникли між сторонами. Положеннями ч. 1 ст. 371 ЦК України, якою визначений порядок звернення стягнення на частку майна, що є у спільній сумісній власності, передбачено, що кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом. Відповідно до ч. 2 цієї статті \~виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому\~статтею 366\~цього Кодексу. Так, приписами статті 366 ЦК України визначено, що кредитор співвласника\~майна,\~що є\~у спільній\~частковій власності,\~у разі\~недостатності у\~нього іншого\~майна,\~на яке\~може бути\~звернене стягнення,\~може пред'явити\~позов про\~виділ частки\~із спільного\~майна в\~натурі для\~звернення стягнення\~на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом (ч. 1 статті). У разі\~неможливості виділу\~в натурі\~частки із\~спільного майна\~або заперечення\~інших співвласників\~проти такого\~виділу кредитор\~має право\~вимагати продажу\~боржником своєї\~частки у\~праві спільної\~часткової власності\~з направленням\~суми виторгу\~на погашення\~боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку (ч. 2 статті). Дослідивши та проаналізувавши викладене суд встановив, що між сторонами у справі виникли спірні цивільно-правові відносини щодо реалізації, передбаченого приписами статей 366 та 371 ЦК України, порядку стягнення на частку майна, що є у спільній сумісній власності, та підставі для такого стягнення, а саме: переведення на позивача [PERSON] прав та обовязків співвласника-боржника [PERSON], у розмірі 145/200 часток спірної квартири, які на погляд позивача [PERSON] належить [PERSON] та за рахунок яких може бути задоволено боргові зобовязання [PERSON] перед позивачкою. З системного аналізу вказаних положень законодавчих норм вбачається, що звернення стягнення на частку майна співвласника-боржника, що є у спільній сумісній власності шляхом переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку, як спосіб погашення боргу боржником перед кредитором, може бути реалізований лише за наявності наступної сукупності послідовних юридичних фактів, а саме: - у боржника відсутнє інше майно, на яке може бути звернене стягнення; - неможливо виділити в натурі частку боржника із спільного майна, що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи; - позивач, як кредитор, вчинив дії, направлені на вимогу від боржника продажу його частки з направленням суми виторгу на погашення боргу; - боржник відмовляється від продажу своєї частки в спільному майні. Таким чином, для задоволення позовних вимог позивачки щодо переведення на неї прав та обовязків (права власності) співвласника-боржника [PERSON], у розмірі 145/200 часток спірної квартири, необхідна наявність всіх вище перелічених юридичних фактів. 1) Щодо доводів позову [PERSON] щодо відсутності у боржника [PERSON] іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, суд зазначає наступне. 21.07.2010 року Фрунзенським районним судом м. Харкова на виконання рішення суду у справі №2-370/10 видано виконавчий лист, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 151500,00 грн, передані за договором дарування грошей від 14.03.2007 року (а.с. 116 том 1). З копії акту державного виконавця за квітень 2014 року вбачається, що при примусовому виконанні виконавчого листа №2-370/10 від 21.07.2010 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 151500,00 грн, переданих за договором дарування грошей від 14.03.2007 року, під час виходу за адресою: [ADDRESS], не виявлено ліквідного майна, яке належить боржнику [PERSON] (а.с.95 т.1). Постановою державного виконавця від 22.10.2015 року виконавчий лист №2-370/10, виданий 21.07.2010 року, повернутий стягувачу у звязку з тим, що належне боржнику [PERSON] майно, на яке може бути звернено стягнення, не виявлено і здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (а.с.96 т.1). Отже даний виконавчий лист в подальшому повторно предявлений до виконання та постановою державного виконавця Фрунзенського відділу ДВС від 11.11.2015 року відкрито виконавче провадження (а.с.115 т.1). Відповідно до листа-відповіді Міжрайонного відділу ДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова ГТУЮ у Харківській області від 26.02.2018 року (а.с. 56 том 3), згідно інформації Пенсійного фонду України та ДФС від 27.02.2017 року, 11.09.2017 року боржник [PERSON] доходів не отримує, рахунки в банківських установах не виявлені; згідно відповіді інформаційної системи «Пошук ТЗ» 26.01.2016 року, 17.03.2017 року, 19.09.2017 року, 08.02.2018 року транспортні засоби за боржником не зареєстровані; згідно відповіді ДРРПНМ від 26.04.2017 року та 23.11.2017 року нерухоме майно за боржником не обліковується. Наразі виконавче провадження залишається невиконаним. Відповідно до\~пунктів 3,\~5\~ та\~21\~ч.\~3\~ст.\~18\~Закону \~ України\~ «Про\~виконавче провадження»\~виконавець під\~час здійснення\~виконавчого провадження\~має право з\~метою захисту\~інтересів стягувача\~одержувати безоплатно\~від державних\~органів,\~підприємств,\~установ,\~організацій незалежно\~від форми\~власності,\~посадових осіб,\~сторін та\~інших учасників\~виконавчого провадження\~необхідні для\~проведення виконавчих\~дій пояснення,\~довідки та\~іншу інформацію,\~в тому\~числі конфіденційну; безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх; отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком. З огляду на вказані приписи Закону України «Про виконавче провадження» суд приходить до висновку, що державним виконавцем у межах виконавчого провадження з метою забезпечення стягнення з боржника [PERSON] заборгованості на користь [PERSON] було вчинено ряд виконавчих дій, проте, суд вважає даний перелік дій неповним та таким, що безспірно не свідчать про відсутність у відповідачки [PERSON] майна, на яке може бути звернено стягнення. Так, зокрема, суду не надано даних, що державним виконавцем було здійснено вихід за місцем фактичного проживання боржниці з метою безпосереднього виявлення у її володінні відповідного майна, що може бути предметом вилучення та передачі стягувачу та/або стягнення у виконавчому провадженні, - отже позивачем не доведено наявності вказаного юридичного факту. 2) Щодо неможливості виділити в натурі частки боржника із\~спільного майна\~суд бере до уваги нижче викладене. Згідно ч. 3 ст. 370 ЦК України, виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому\~статтею 364\~цього Кодексу. Частиною 2 ст. 364 встановлено, виділ у натурі частки із спільного майна не допускається, якщо він є неможливим в силу частини другої статті 183\~цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Разом з тим, на початку суд відзначає те, що необхідною умовою реалізації права кредитора на звернення стягнення на частку майна боржника, що є\~у спільній\~сумісній власності є попереднє визначення даної частки. Лише після того, як частка була визначена в арифметичному вигляді, кредитор одержує право вимагати виділу майна, що припадає на цю частку, в натурі з метою звернення стягнення на нього. В той же час самостійні позовні вимоги щодо визначення частки [PERSON] у спільній сумісній власності [PERSON] з боку [PERSON] Доводи [PERSON] стосовно того, що частка [PERSON] у спільній сумісній власності подружжя на квартиру [ADDRESS], яка зареєстрована за [PERSON], за її підрахунком становить 145/200 частин є хибними та не доведені наданими суду доказами. Як було встановлено вище, 14.03.2007 року під час зареєстрованого шлюбу з [PERSON] [PERSON] за договором купівлі-продажу придбав у власність квартиру № 49 у будинку №116 по Салтівському шосе у м. Харкові. Умовами пункту 3 цього договору було встановлено, що покупець сплачує продавцю кошти за набуття у власність квартири після одержання кредиту від ВАТ «КБ «Надра» за договором кредиту №6/4/20/2007840-к/1114 від 14.03.2007 року. Відповідно до змісту вищезгаданого кредитного договору, укладеного між [PERSON] та ВАТ «КБ «Надра» 14.03.2007 року банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 15000,00 доларів США на проведення розрахунків по договору купівлі-продажу №798 від 14.03.2007 року, що укладений між позичальником та [PERSON], згідно якого позичальник придбає у власність нерухоме майно квартиру №49, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Салтівське шосе, буд. 116 (а.с. 200-201 том 2). З метою забезпечення виконання зобовязання [PERSON], що виникає із договору кредиту №6/4/20/2007840-к/1114 від 14.03.2007 року, 14.03.2007 року між ВАТ «КБ «Надра» та [PERSON] було укладено договір іпотеки №6/4/20/2007/980-І/115, за яким банку було передано в іпотеку належну відповідачу квартиру № 49 у будинку №116 по Салтівському шосе у м. Харкові (а.с.202 т.2). Зазначене свідчить про те, що грошові кошти у розмірі 15000,00 були одержані відповідачем [PERSON] на підставі договору кредиту саме з метою придбання вказаної квартири. Підставою для вказаних вимог [PERSON] є посилання на придбання спірної квартири за спільні кошти членів сімї [PERSON] та [PERSON] , зокрема на внесення останньою у під час придбання квартири подарованих їй грошей у розмірі 151500 грн. згідно договору дарування 14.03.2007 року. Враховуючи наявність рішення Апеляційного суду Харківської області від 17.02.2009 року, яким вказаний договір дарування визнаний недійсним, та рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 27.05.2010 року, яким з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON], [PERSON] подарованих ними 151\~500 грн., також суд вважає вимоги [PERSON] безпідставними, оскільки з цих судових рішень випливає момент недійсності договору дарування з моменту його укладення висновок про необхідність повернення отриманих за недійсним договором грошових коштів в розмірі 151\~500 грн. Вказані висновки зазначені також і в рішенні Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05.02.2014 року у справі №645/2142/13ц, за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності, та зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності, а.с. 142 т.1. В описовій частині цього рішення наведені також пояснення третьої особи - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON], згідно яких нею в приміщенні відділення №20 ФВАТ КБ «Надра» було посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири між [PERSON] та [PERSON] Цей договір було посвідчено в приміщенні банку через те, що квартири купувалася за частково кредитні кошти, отримані [PERSON] у цьому ж відділенні. На момент посвідчення договору їй про наявність будь-яких інших домовленостей відносно придбання цієї квартири та інших договорів не було відомо. При посвідченні договору у приміщенні знаходились [PERSON], [PERSON] та його дружина [PERSON] Будь-яких заяв з боку третіх осіб на час посвідчення договору не надходило (а.с. 91-94 том 1). З врахуванням наведеного вище, отримані 14.03.2007 року [PERSON] грошові кошти у сумі 151500\~грн.\~ \~за наявності\~ \~факту \~недійсності \~договору дарування\~ \~ не\~можуть \~оцінюватися \~судом \~як особиста\~ приватна\~власність \~дружини та\~відповідний внесок\~ \~останньої \~під час\~купівлі спірної\~квартири \~ у\~сенсі \~ \~положень \~ч.1 ст. 57 СК України. Відповідно до пунктів 23 та 24 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від\~21.12.2007\~№\~11: - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання; - при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом набуття його під час шлюбу, але й підставами його набуття, спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна та джерелами коштів, що були використані для його набуття. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, потрібно встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Також, суд критично ставиться до підрахунків позивачки при визначенні [PERSON] частки у праві на квартиру № 49 у будинку №116 по Салтівському шосе у м. Харкові, шляхом використання розміру коштів переданих [PERSON] Так, суд відзначає, що станом на 14.03.2007 року офіційний курс гривні до іноземної валюти долар США за даними Національного банку України складав 5,05 грн. Приймаючи до уваги доведений самим змістом як договору кредиту №6/4/20/2007840-к/1114 від 14.03.2007 року, так і договору купівлі-продажу спірної квартири факт придбання квартири частково за рахунок кредитних коштів, суд констатує, що відповідачем [PERSON] за договором кредиту було отримано грошові кошти у розмірі 75750,00 грн, що еквівалентно 15000,00 доларів США. За таких обставин різниця між вартістю квартири та розміром отриманого відповідачем [PERSON] кредиту складає 207050,00 грн 75750,00 грн, що дорівнює 131300,00 грн, що свідчить про хибність підрахунків позивачки. Більш того, представник [PERSON] у своїх запереченнях на позов та в судовому засіданні зауважував, що отримані від [PERSON] кошти використані відповідачкою для іншої мети, ніж придбання квартири, зокрема, повернення боргів, які утворилися внаслідок одержання у третіх осіб коштів на лікування дитини. Разом з тим, з наведеного вище рішення суду встановлено, що не заперечується сторонами у справі, що з часу відкриття виконавчого провадження на рахунок з обліку депозитних сум від боржника [PERSON] надійшли грошові кошти в сумі 1000,00 грн 13.11.2013 року, та 500 грн 31.03.2014 року, з яких стягнуто на користь держави 133,69 грн виконавчого збору та 1336,93 грн за розпорядженням державного виконавця від 30.10.2014 року перераховано на користь [PERSON] на рахунок ХД УДППЗ «Укрпошта», - тобто, позивачем у позовній заяві було безпідставно вказано суму заборгованості відповідачки [PERSON], на підставі якої заявлено вимоги у прохальній частині позовної заяви. У цьому контексті суд погоджується і з доводами представника [PERSON], який зазначає, що посвідчення договорів купівлі-продажу та дарування було здійснено у різних нотаріусів, а тому, з урахуванням нотаріальної таємниці, позивач, взагалі беззаперечно не може стверджувати про використання її коштів саме для купівлі квартири. Дійсно з матеріалів справи судом не було встановлено, а стороною позивача суду не було надано доказів, які б свідчили про передування 14.03.2007 року факту укладення договору дарування грошових коштів між [PERSON] та [PERSON] укладенню договору купівлі-продажу квартири відповідачем [PERSON] Продовжуючи аналіз\~наявності наведеного\~юридичного факту,\~яки є\~підставою для\~застосування порядку,\~передбаченого статтями\~366,\~371\~ЦК України,\~суд зазначає,\~що для\~виділу частки\~із спільного\~нерухомого майна\~повинна бути\~технічна можливість\~для цього\~у справі\~проводяться будівельно-технічні\~та земельно-технічні\~експертизи.\~З\~пункту 6\~постанови пленуму\~Верховного Суду\~України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від\~04.10.1991\~№\~7 вбачається, що виділ може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. У постанові від 03.04.2013 року у справі №6-12цс13 Верховний Суд України виклав правову позицію, відповідно до якої визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників, а також дійшов правового висновку, за яким виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Відповідно до Висновку судової будівельно-технічної експертизи №7773, складним 19.10.2016 року, вбачається, що з технічної точки зору виділити ? частки квартири №49 по Салтівському шосе 116 в м. Харкові не надається можливим (а.с. 27-30 том 2). Таким чином, у справі була проведена будівельно-технічна експертиза квартири, що належить [PERSON], за результатами якої зроблений висновок, що з технічної точки зору виділити ? частки квартири не надається можливим. Однак, не є зрозумілим, враховуючи проаналізовані вище обставини справи та зроблені на їх підставі висновки суду, з чого виходила сторона позивача ставлячи на вирішення експерта питання про можливість виділу саме ? частки кварти, в той час як в подальшому сама позивачка доводила факт належності [PERSON] 145/200 часток. Таким чином, беручи до уваги викладене, суд не бере до уваги відповідний висновок експертизи як такий, що не містить інформації про можливість виділу частки квартири [PERSON], яка їй в дійсності ймовірно могла б належати. Тому, суд вважає, беручи до уваги те, що сторонами по справі не надано достатніх та достовірних доказів, які б обєктивно надали можливість встановити частку майна [PERSON] у спірній квартирі, а також не доведено технічної можливості виділу частки [PERSON] з квартири, що належить на праві приватної власності [PERSON], зокрема, не надано відповідного висновку судової будівельно-технічної експертизи, - суд стверджує про недоведеність стороною позивача вказаного вище юридичного факту, який був предметом дослідження. Щодо вчинення позивачкою інших юридичних фактів, а саме як кредитором дій, направлених на вимогу від боржника продажу його частки з направленням суми виторгу на погашення боргу, та відмови боржник від продажу своєї частки в спільному майні судом встановлено наступне. В матеріалах справи містяться заяви позивачки [PERSON] до відповідачів по справі [PERSON] та [PERSON] від 11.09.2015 року, в яких викладені пропозиції до них, аналогічні тим, що викладені у заяві про пропозицію мирової угоди по справі, які 16.09.2015 року було направлено відповідачам по справі, що підтверджується копіями фіскальних чеків та описами вкладень до цінних листів. Однак, позивачкою не надано жодних доказів, які б свідчили про факт отримання вказаних цінних листів з заявами відповідачами у справі (а.с. 52, 53 том 1). В межах провадження по справі №645/9939/14-ц, що розглядається, позивачкою 05.10.2015 року було надано через канцелярію суду заяву про пропозицію мирової угоди по справі, в якій з метою погашення заборгованості у розмірі 150163,07 грн запропонувала [PERSON] реалізувати частину квартири, яка є її з [PERSON] сумісною власністю, а [PERSON] запропонувала реалізувати першочергове право викупу частки квартири [PERSON], яка перебуває у сумісній власності (а.с. 51 том 1). Зазначене свідчить і про відсутність даних юридичних фактів, оскільки ні в позасудовому порядку, ні під час судового розгляду зі сторони позивача до відповідачки [PERSON] не висувалася вимога продажу її частки в квартирі з направленням суми виторгу на погашення боргу, і як наслідок не мала місця її відмова від її продажу. З огляду на наведене,

Outcome: approved