Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

02 лютого 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що в жовтні 2017 року позивач запустив новий проект monobank, в рамках якого відкриваються поточні рахунки клієнтам (фізичним особам), спеціальним платіжним засобом яких є платіжні картки monobank. Після перевірки кредитної історії на платіжних картках monobank за заявою клієнтів встановлюється кредитний ліміт. Особливістю цього проекту є те, що банківське обслуговування здійснюється дистанційно, без відділень. Попередня ідентифікація відбувається за допомогою завантаження копії паспорта та РНОКПП в мобільний додаток, а видача платіжної картки після верифікації фізичної особи здійснюється або у точці видачі, або спеціалістом банку, що виїжджає за адресою, зазначеною клієнтом. Разом із встановленням на платіжній картці кредитного ліміту надається послуга переведення витрати у розстрочку. За рахунок здійснення зазначеної операції стає доступним попередньо використаний кредитний ліміт. Умови обслуговування рахунків фізичної особи в Акціонерному товаристві «Універсал Банк» опубліковані на офіційному сайті банку та постійно доступні для ознайомлення за посиланням https://www.monobank.ua/. 31 січня 2018 року відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву до договору про надання банківських послуг. Положеннями Анкети-заяви визначено, що остання разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг. Відповідач, підписавши Анкету-заяву, підтвердив, що він ознайомився та отримав примірники у мобільному додатку вищезазначених документів, що складають договір, та зобов`язується виконувати його умови. На підставі укладеного договору відповідач отримав кредит у гривні у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 60000 гривень, зобов`язавшись повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, а також інші обов`язкові платежі в порядку, розміри та строки, визначені умовами кредитного договору. При цьому позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. В свою чергу, відповідач всупереч чинному законодавству та умовам договору не виконав належним чином покладені на нього обов`язки перед банком та порушив умови кредитного договору, має прострочену заборгованість. Станом на 30 вересня 2020 року у відповідача виникла заборгованість у розмірі 147596,67 гривень, яка складається із заборгованості за тілом кредиту. Оскільки відповідач вказаний борг не повертає, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути зазначену заборгованість, а також покласти на відповідача судові витрати. В судове засідання сторона позивача не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. В тексті позову представником позивача викладено заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі з підстав їх необґрунтованості та недоведеності, подав суду відзив на позов, в якому послався на те, що заборгованість за тілом кредиту не може становити заявлені позивачем 147596,67 гривень, оскільки самим же позивачем вказано про надання кредиту шляхом встановлення кредитного ліміту на суму 60000 гривень, а згідно тарифів банку сума кредитного ліміту не може перевищувати 100000 гривень. Послався представник і на відсутність доказів розміру заборгованості, оскільки позивачем не подано доказів зняття відповідачем кредитних коштів, первинних документів, зокрема виписки по рахунку, що вказує на необґрунтованість розрахунку заборгованості. Також представник відповідача зазначив про неправомірність застосування позивачем дострокового повернення кредиту, оскільки останнім не дотримано вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.16 Закону України «Про споживче кредитування» щодо обов`язкового досудового порядку врегулювання спору, який полягає в надісланні боржнику за певних умов письмової вимоги, надання певного строку для її виконання, чого здійснено не було. Вказав представник відповідача і на те, що позивачем неправомірно нараховані відсотки, комісії, пеня, які до того ж в подальшому зараховані до тіла кредиту, а також про неможливість прийняття судом до уваги в якості доказів умов кредитного договору надану позивачем роздруківку Умов обслуговування рахунків фізичних осіб, а також копію паспорту споживчого кредиту з огляду на існуючу практику суду касаційної інстанції. (а.с.59-66) В свою чергу, представником позивача подано відповідь на відзив, в якому сторона позивача заперечила неналежність як доказів Умов обслуговування рахунків фізичних осіб, тарифів, паспорту споживчого кредиту з огляду на їх підпис відповідачем за допомогою електронного цифрового підпису. Послався представник і на належність розрахунку заборгованості як доказу, оскільки відповідачем не подано доказів на спростування його достовірності, а також відзначив, що відсотки за користування кредитом, комісії та штрафні санкції нараховуються кредитодавцем відповідачу в розмірах, порядку і строках, визначених Умовами обслуговування рахунків фізичних осіб, на підставі яких позивачем збільшено тіло кредиту за рахунок несплачених відповідачем відсотків за користування кредитом, неустойки. Крім того, обґрунтовуючи розмір заборгованості, представник позивача вказав, що тіло кредиту становить більше встановленого кредитного ліміту в розмірі 60000 гривень за рахунок додаткової послуги розстрочки, якою відповідач активно користувалась, однак кошти в повному обсязі не повернула. (а.с.70-72) Представник відповідач у своїх запереченнях на відповідь на відзив повторно наголосив на неправомірності нарахування позичальником процентів за користування кредитом на суму 48484,59 гривень, комісії на загальну суму 4450 гривень (89 нарахувань по 50 гривень), перевищення виставленого до погашення відповідачу тіла кредиту відносно встановленого і вказаного самим позивачем кредитного ліміту в розмірі 60000 гривень, а також вказав, що відповідачем за час користування кредитом сплачено суму в розмірі 85847,9 гривень, що вказує на повне погашення боргу за кредитним договором. Послався представник відповідача і на неможливість задоволення позову з огляду на те, що позивачем не дотримано обов`язковий досудовий порядок пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення кредиту. (а.с.90-92) У своїх письмових поясненнях представник позивача знову наголосив, що зміст кредитного договору складають Умовами обслуговування рахунків фізичних осіб, підписані електронним цифровим підписом відповідача, а також на укладенні сторонами договору про надання кредиту в електронній формі, відзначив належність розрахунку заборгованості як доказу. Крім того, представник позивача вказав, що загальний ліміт за укладеним між сторонами договором становить 110000 гривень, з яких 60000 гривень - безпосередньо кредитний ліміт, а 50000 гривень - ліміт розстрочки, як однієї із послуг, що надавались відповідачу за умовами укладеного між сторонами договору. На підтвердження останніх обставин стороною позивача долучено до письмових пояснень довідку про наявність у відповідача рахунку за карткою, виданою позивачем на виконання умов договору, скріншоти з мобільного додатку, довідку про місце укладення кредитного договору, довідку про розмір встановленого кредитного ліміту. Вислухавши представника відповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 31 січня 2018 року між позивачем, як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено договір про надання банківських послуг за проектом «Monobank», за умовами якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитного ліміту на відкритий для цього поточний банківський рахунок № [NUMBER] у гривні, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка, шляхом підписання анкети-заяви до договору про надання банківських послуг. Дані обставини підтверджуються копією відповідної анкети-заяви (а.с.10), а також фактично визнано сторонами у їх заявах по суті справи. В Анкеті-заяві до договору про надання банківських послуг зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця Анкета-заява разом Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту становлять між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась із таким договором про надання банківських послуг, отримавши всі необхідні документи через мобільний додаток (п.п.2, 3, 5 анкети-заяви до договору про надання банківських послуг) (а.с.10). Також судом встановлено, що на виконання укладеного між сторонами вищевказаного договору відповідачу була видана позивачем кредитна картка з терміном дії до квітня 2021 року, що підтверджується фотокопією такої картки, наданою стороною відповідача. Як слідує з виписки по відкритому позивачем для відповідача рахунку по вищевказаній кредитній картці за період з 31 січня 2018 року по 30 вересня 2020 року, відповідач отримала від позивача обумовлені укладеним між сторонами кредитним договором кредитні кошти шляхом встановлення кредитного ліміту в розмірі 60000 гривень та користувалась ними протягом зазначеного періоду. При цьому, зі змісту виписки по рахунку вбачається, що відповідач окрім кредитного ліміту неодноразово використовувала надану їй на підставі того ж договору послугу переведення витрат у розстрочку. Дана виписка має статус первинного документа, що підтверджується Переліком типових документів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №578/5, а також є належним доказом отримання та користування відповідачем кредитними коштами, у ній зазначені всі операції з часу активації кредитної картки зі зняття грошових коштів, погашення заборгованості, яка відповідачем належним чином не спростована. (а.с.73-86) Із матеріалів справи судом також встановлено, що відповідач, на відміну від позивача, не виконала належним чином взяті на себе договірні зобов`язання - із своєчасного повернення кредиту, включаючи як кредитний ліміт, так і ліміт розстрочки, внаслідок чого утворилась заборгованість. Розмір останньої позивачем нараховано відповідачу станом на 30 вересня 2020 року в сумі 147596,67 гривень, яку визначено виключно як тіло кредиту. В той же час, згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, що також визнано самим позивачем в тексті його заяв по суті справи, при обчисленні заборгованості і обслуговуванні кредиту позивачем здійснювались нарахування відповідачу процентів за користування кредитом, які внаслідок своєчасного непогашення відповідачем переводились зі статусу процентів за користування кредитом в статус заборгованості за тілом кредиту. Всього відповідачу було нараховано до сплати процентів за користування кредитом на загальну суму 48454,59 гривень. Також мало місце одноразове нарахування комісії/пені (розрахунок об`єднує ці два види платежів, не розділяючи їх) на суму 50 гривень, які так само як і проценти за користування кредитом в подальшому були перенесені позивачем до тіла кредиту. Крім того, з розрахунку заборгованості вбачається, що за весь період користування кредитом і нарахування заборгованості відповідачем сплачено на погашення кредиту суму в загальному розмірі 85847,9 гривень. (а.с.5-9) Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вказаного вище договору, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про банки та банківську діяльність». Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст.ст.6, 627, 638 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зокрема у визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За змістом ст.ст.633, 634 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). Нормою ст.1054 ЦК України визначено за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Положеннями ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. За змістом ст.ст.202, 207, 626 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час (ч.2 ст.530 ЦК України). При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Нормою ст.625 ч.1 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Згідно норм ст.ст.76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача за договір про надання банківських послуг за проектом «Monobank» від 31 січня 2018 року, який (договір) має змішаний характер та містить елементи кредитного договору, приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між сторонами даного договору, за умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді кредитного ліміту в розмірі 60000 гривень на платіжну картку разом із послугою переведення витрати у розстрочку із певним лімітом суми розстрочки, активно користувалась і кредитним лімітом, і послугою розстрочки, однак не повернула отримані кошти в порядку ст.530 ч.2 ЦК України, що зумовило виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості за тілом кредиту, що підтверджується підписаною відповідачем Анкетою-заявою до договору про надання банківських послуг, а також випискою по рахунку відповідача, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту, однак частково - шляхом стягнення саме первинного неповернутого відповідачем тіла кредиту, включаючи неповернутий ліміт розстрочки як складової договірних зобов`язань відповідача за вищевказаним договором. Такий розмір тіла кредиту, який підлягає стягненню з відповідача, суд розраховує шляхом віднімання від загального розміру нарахованої відповідачу заборгованості (147596,67 гривень - містить в собі отримані відповідачем кредитний ліміт, ліміт розстрочки, а також віднесені в подальшому до тіла кредиту проценти за користування кредитом, комісію та пеню) визначеної в наданому позивачем розрахунку суми процентів за користування кредитом (48454,59 гривень), комісії/пені (50 гривень), а також суми фактично сплачених відповідачем коштів на погашення кредиту (85847,9 гривень), тобто 147596,67 - 48454,59 - 50 - 85847,9 = 13244,18 гривень. Остання сума і буде дорівнювати розміру дійсної заборгованості відповідача саме за тілом кредиту (включаючи ліміт за послугою розстрочки) за виключенням неправомірно віднесених позивачем до тіла кредиту процентів за користування кредитом та комісії/пені, а також за виключенням коштів, які відповідач фактично сплатила саме на погашення кредиту. Правомірність висновків суду щодо отримання відповідачем кредитних коштів, користування ними, а відтак і наявність підстав для їх стягнення у випадку неповернення кредитору підтверджується правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 вересня 2020 року по справі №200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року по справі №760/7792/14-ц, від 17 грудня 2020 року по справі №278/2177/15-ц. Правомірність наведеного вище розрахунку дійсної заборгованості відповідача за договором про надання банківських послуг від 31 січня 2018 року, суд ґрунтує на наступному. Так, у підписаній відповідачем Анкеті-заяві від 31 січня 2018 року процентна ставка за користування кредитними коштами, можливість нарахування комісії та пені не зазначені. Позивач, спочатку нараховуючи відповідачу наведені вище проценти за користування кредитом, комісію та пеню, а потім збільшуючи за їх рахунок саме розмір тіла кредиту, мотивує свої дії та правову позицію посиланням на відповідні положення Умов обслуговування рахунків фізичних осіб (Умови і правила обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо карткових продуктів), Тарифи та паспорт споживчого кредиту, як невід`ємні та погоджені і підписані відповідачем складові укладеного між сторонами договору. В той же час, згаданий вище Паспорт споживчого кредиту не може бути прийнятий судом в якості належного доказу умов укладеного між сторонами кредитного договору, зокрема погодженої між сторонами ціни договору у вигляді розміру процентів, комісії та пені, які зобов`язався сплатити позичальник за користування отриманим кредитом. Такий висновок суду ґрунтується на тому, що у відповідності до норм ст.9 Закону України «Про споживче кредитування», ст.ст.11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» (ст.ст.11, 15) вказаний документ є лише підтвердженням виконання позивачем встановленого законом для кредитодавця обов`язку надати позичальнику, як споживачу, інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Також вказаний паспорт в своєму змісті (п.7) містить посилання на те, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятись від інформації, що міститься в цьому паспорті, а отже умови кредитування в паспорті фактично не є і не можуть бути умовами фактично укладеного між сторонами договору. Крім того, в суду відсутні підстави вважати, що текст паспорту підписаним відповідачем, оскільки надрукований на його останній сторінці однаковий напис в обох полях (для банку і для позичальника) про підписання споживачем електронним цифровим підписом не дозволяє суду встановити та перевірити дійсність такого підпису. Не можуть бути прийняті судом до уваги в якості достовірних доказів обґрунтованості заявленого розміру нарахованої позивачем заборгованості за тілом кредиту, правомірності нарахування процентів, комісії та пені із подальшим їх зарахуванням до суми тіла кредиту надані позивачем копії Умов обслуговування рахунків фізичних осіб (Умови і правила обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо карткових продуктів), а також Тарифів, оскільки такі умови і тарифи не підписані відповідачем (підписання електронним цифровим підписом, як і у випадку із Паспортом споживчого кредиту, не вбачається за можливе перевірити на предмет дійсності та достовірності). При цьому, вказані документи представляють собою роздруківку з сайту кредитодавця, а отже їх зміст повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони - позивача. Відтак, в суду немає достатніх підстав вважати, що саме ці умови, тарифи мав на увазі позичальник і погодився з ними, укладаючи кредитний договір (договір про надання банківських послуг за проектом «Monobank» від 31 січня 2018 року). Останнє, в свою чергу, не дозволяє суду оцінити зазначені умови і тарифи як складову кредитного договору, ґрунтувати на них своє рішення. А отже в суду відсутні і підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також погодили обов`язок позичальника сплатити кредитодавцю пеню, комісію, і право кредитодавця у випадку непогашення таких платежів зараховувати їх розмір до тіла кредиту, збільшуючи його таким чином відносно розміру фактично встановленого кредитного ліміту та/або ліміту розстрочки, на погашення яких згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості повністю або частково пішли сплачені відповідачем на погашення кредиту кошти, які суд вирахував з фактично наданого відповідачу тіла кредиту (кредитного ліміту та ліміту розстрочки) при визначенні суми, яка підлягає стягненню при частковому задоволенні даного позову. Викладена вище правова позиція суду узгоджується із усталеною судовою практикою та правовим висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17-ц, а також із правовими висновками Верховного Суду у постановах від 25 вересня 2019 року у справі №704/1023/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі №322/1220/16, від 07 серпня 2019 року по справі №182/1806/17, від 27 серпня 2020 року по справі №188/1815/17. З тих же наведених вище підстав суд не приймає до уваги як належний та достовірний доказ погодження сторонами умов договору про надання банківських послуг за проектом «Monobank» від 31 січня 2018 року в частині процентів, комісії та пені наданий позивачем розрахунок заборгованості, оскільки такий розрахунок не спирається в означеній частині на жодний належний доказ правомірності нарахуванням відповідачу заборгованості за тілом кредиту з перевищенням реально встановленого кредитного ліміту, ліміту росточки, нарахуванням процентів, комісії та пені. Також суд при ухваленні даного рішення за наслідками розгляду по суті спору сторін не приймає до уваги надані стороною позивача разом з письмовим поясненнями документи в якості доказів, оскільки такі докази подані з порушенням встановлених ст.83 ЦПК України порядку та строків їх подання, і позивачем не мотивовано підстави несвоєчасного подання цих нових доказів, не заявлено клопотання про надання додаткового строку для їх подання. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд не приймає до уваги твердження представника позивача про неможливість стягнення з відповідача кредитної заборгованості в достроковому порядку через недотримання позивачем передбаченої ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.16 Закону України «Про споживче кредитування» обов`язкової позасудової процедури. Критично оцінюючи такі твердження сторони відповідача і відкидаючи їх як підставу для відмови у задоволенні позову в повному обсязі, суд виходить з того, що на момент укладення між сторонами договору про надання банківських послуг за проектом «Monobank» від 31 січня 2018 року положення ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазнали суттєвих змін і містять лише посилання на Закон України «Про споживче кредитування». В свою чергу, ст.16 Закону України «Про споживче кредитування» хоча і містить певну обов`язкову процедуру для кредитодавця щодо вчинення ним певних дій задля набуття подальшої можливості вимагати в судовому порядку дострокового повернення всієї суми кредиту, однак норма зазначеного закону не регулює спірні правовідносини, оскільки застосовується за умови встановлення в договорі права кредитодавця вимагати дострокове повернення кредиту, а також за умови встановлення умовами договору строку кредитування разом із умовою повернення його частинами. В той же час, як встановлено судом в ході розгляду справи, підписана відповідачем Анкета-заява від 31 січня 2018 року не передбачає ні вказаного права кредитодавця, ні строку кредитування, ні порядку повернення кредиту частинами. Інші документи, подані позивачем на підтвердження таких умов кредитного договору, як вказувалось вище, не прийняті судом до уваги як належні, допустимі, достовірні та дійсні докази. Відтак, повернення отриманого відповідачем кредиту за встановлених судом обставин спірних правовідносин сторін відбувається в порядку ст.530 ч.2 ЦК України на вимогу кредитора, яку він може пред`явити у будь-який час, що узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17-ц. З викладених вище підстав суд не погоджується і з твердженнями сторони відповідача про неможливість стягнення з відповідача кредитної заборгованості через не закінчення строку кредитування, якій, за переконаннями представника відповідача, дорівнює терміну дії отриманої відповідачем від позивача кредитної картки, термін дії якої - до квітня 2024 року. Відкидаючи такі твердження сторони відповідача, суд також виходить з того, що необхідною умовою для ототожнення строку кредитування із терміном дії кредитної картки (кінцевий строк погашення кредиту відповідає строку дії картки) є погодження учасниками правовідносин таких умов своїх договірних відносин, оформлення такої домовленості в укладеному між ними договорі. Разом з тим, факту встановлення такої домовленості, її належного оформлення умовами кредитного договору судом не встановлено, а чинне законодавство зазначеного ототожнення строку кредитування зі строком дії кредитної картки не передбачає. Такий правовий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду від 15 січня 2021 року по справі №494/366/19. Окрім того, при здійсненні розрахунку тіла кредиту, яке підлягає стягненню з відповідача, суд не приймає посилання представника позивача про здійснення позивачем 89 нарахувань комісії/пені, оскільки відповідно до розрахунку заборгованості (стовпчик 11) таке нарахування було лише одне, а посилання представника відповідача на більшу кількість нарахувань зумовлено тим, що ним хибно взято до уваги стовпчик 12 розрахунку, який вказує нарахування накопичувальним підсумком, тобто загальну суму даного виду нарахувань, а не їх кількість, а тому дані зі стовпчика 12 не підлягають складенню, на відміну від даних стовпчика 11. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене та враховуючи, що фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог шляхом стягнення з відповідача на користь позивача встановленого судом в ході розгляду справи розміру фактично неповернутого кредиту - в сумі 13244,18 гривень. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити з підставі їх необґрунтованості та недоведеності. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: partial