Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-26 00:00:00

02 березня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики в сумі 48 096 грн. 75 коп. та понесені судові витрати в сумі 840 грн. 40 коп. Позов обґрунтований тим, що 07.03.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, на підтвердження чого позичальником власноручно написано розписку про те, що позичальник отримав від позикодавця суму в розмірі 40 000 грн. 00 коп. та зобов`язався повернути позику в повному обсязі до 07.04.2019 року. Проте, станом на день звернення з позовом до суду [PERSON] свої зобов`язання перед позивачем не виконав, кошти не повернув. У зв`язку з простроченням виконання зобов`язання, позивач просить суд стягнути з відповідача три відсотки річних від суми боргу, починаючи з дня виконання зобов`язання, процентів відповідно до облікової ставки НБУ та індекс інфляції, в сього в сумі 48 096 грн. 75 коп. 03 березня 2020 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, вимоги позову підтримав. Відповідач [PERSON] , повідомлений про час і місце слухання справи належним чином, в судове засідання не з`явився, у відповідності до вимог ст. 280 ч.1, 2 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, доказів поважності причин неявки в судове засідання не подав, як і не подав відзиву на позов. Тому суд за згодою позивача та на підставі ст. 223 ч. 4 ЦПК України вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до наявної в матеріалах справи копії розписки від 07.03.2019 року [PERSON] одержав в борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 40 000 грн. 00 коп. та зобов`язався повернути гроші в повному обсязі до 07.04.2019 року. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу (ЦК) України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК). За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно частини третьої статті 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі справа № 393/104/18, провадження № 61-10907св19. Згідно наявної в матеріалах справи копії розписки відповідач [PERSON] підтвердив, що грошові кошти ним отримані, а також міститься зобов`язання останнього про їх повернення у визначені в розписці строки (до 07.04.2019 року). Таким чином, зазначена розписка підтверджує існування між сторонами зобов`язань, які виникають із договору позики. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказів відсутності заборгованості відповідача перед позивачем або недійсності розписки матеріали справи не містять. З урахуванням наведених норм та з огляду на встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимоги позивача та стягнення з відповідача [PERSON] на його користь суми боргу за договором позики в розмірі 40 000 грн. 00 коп. Вирішуючи питання про стягнення процентів від суми позики відповідно до рівня облікової ставки НБУ в розмірі 5 781 грн. 33 коп., суд виходить з наступного. Згідно наявного в позовній заяві розрахунку вищевказаної суми, нарахування позивачем здійснюється починаючи з 08.03.2019 року по 31.01.2020 року, тобто даний період включає в себе і період після визначеної договором дати повернення боргу (07.04.2019 року). Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Зазначений висновок викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Укладений між сторонами договір позики не містить умов щодо встановлення процентів за користування позикою після закінчення строку, на який вона надавалась. Таким чином, вимоги позивача про стягнення процентів за час користування грошовими коштами відповідно до рівня облікової ставки Національного банку України можуть бути задоволенні лише в межах строку дії договору з 08.03.2019 року по 07.04.2019 року включно. Згідно даних Офіційного інтерет-представництва НБУ облікова ставка НБУ у цей період склала 18,0 % річних. Отже, сума процентів за договором позики від 07.03.2019 року становить: (40000х0.18):365днів х 31день = 611 грн. 51 коп. Вирішуючи питання з приводу стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми та індексу інфляції за весь час прострочення, суд виходить з наступного. Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601,604-609 ЦК України. Згідно частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодування матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). В позовній заяві позивач просить стягнути 1 048 грн. 76 коп. трьох відсотків річних від простроченої суми та 1 266 грн. 66 коп. інфляційних втрат від простроченої суми позики. Перевіривши наданий позивачем розрахунок трьох відсотків річних, суд вважає наведені вимоги такими, що підлягають задоволенню. Щодо розрахунку інфляційних втрат позивача, то судом встановлено, що у позовній заяві ним зроблено невірний її розрахунок, а саме, індекс інфляції за певний період вираховується шляхом множення індексів інфляції за кожен місяць цього періоду, а не рахується за кожен місяць окремо. Тобто, за період з 08.03.2019 року по 31.01.2020 року індекс інфляції становить 102,92, а розмір інфляційних втрат позивача становить: 40000х102,92-40000 = 1 168 грн. 00 коп. Отже, підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути заборгованість за договором позики від 07.03.2019 року: 40 000 грн. 00 коп. основної суми боргу, 611 грн. 51 коп. відсотків за користування позикою, 1 048 грн. 76 коп. трьох відсотків річних та 1 168 грн. 00 коп. інфляційних втрат, а всього - 42 828 грн. 27 коп. Щодо розподілу судових витрат по справі, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог в розмірі 748 грн. 70 коп.

Outcome: partial