Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

03.11.2015 [PERSON] в інтересах малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просить суд: визнати право спільної власності їх з відповідачем малолітніх дітей на будинок №4 по вулиці Незалежності в місті Бориспіль Київської області (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 401579532105) та земельну ділянку 3210500000:09:077:0025 розміром 0,08 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а. с.1-5). Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. З 27 червня 2003 року вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від якого в них народилось дочки-двійнята: [PERSON] та [PERSON], яким 06 березня 2015 року виповнилось по 11 років. Позивач зазначає, що, не маючи свого власного житла, їх молода сімя з 2005 року проживала в [INFO] разом з бабусею відповідача, яке було тимчасовим місцем проживання. Позивач стверджує, що вони з відповідачем дійшли спільного рішення про необхідність придбання або будівництва будинку для нашої сімї, яка складалася з чотирьох чоловік: я, відповідач та наші дві доньки, - кожний з яких буде повноправним співвласником будинку. Обираючи житло для сімї, вони враховували, насамперед, інтереси та потреби дітей. Так, місцезнаходження будинку визначалось з урахуванням того, що діти вже навчалися в Бориспільській спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів № 5, відвідували кілька гуртків у Бориспільському будинку дитячої та юнацької творчості, а згодом діти почали відвідувати й Дитячу музичну школу в м. Борисполі по класу бандури. Розмір та планування будинку мали забезпечити наявність у будинку достатнього для дітей особистого простору, та , що кожна дитина мала бути забезпечена своєю окремою кімнатою, в якій без труднощів могли бути розміщені спальне місце, робоче місце школяра та зона відпочинку і позашкільних занять. Також ними враховувалось, що будинок повинен був залишатися зручним та функціональним й по мірі дорослішання дітей, а його ринкова вартість мала бути максимально стабільною і з часом не зазнавати значних цінових коливань, щоб вартість частки дітей у вартості будинку мала забезпечувати хоча б початкову їх фінансову самостійність. Позивач також зазначає, що, виходячи з цього, 19 червня 2012 року ними було укладено договір купівлі- продажу недобудованого житлового будинку, розташованого в м. Бориспіль Київської області по вул. Незалежності, 4 разом із земельною ділянкою з цільовим призначенням «землі житлової забудови», і придбана для всіх членів сімї нерухомість була оформлена на главу, на той час, нашої сімї - відповідача. У звязку з цим й уся будівельна документація на добудову житлового будинку, а згодом й свідоцтво на право власності на будинок та земельну ділянку були оформлені лише на імя відповідача. При цьому позивач не приділяла уваги питанням формалізації відносин власності між членами їх сімї, оскільки була впевнена в непорушності їх сімейних відносин. Проте в червні 2014 року відповідач несподівано заявив про свій намір залишити сімю і створити нову та в липні 2014 року він звернувся до Баришівського районного суду Київської області з позовом про розірвання шлюбу, а наприкінці серпня 2014 року відповідач забрав усі свої речі з нашого будинку і відтоді проживає окремо. Позивач зазначає, що робила спроби переконати відповідача вирішити питання про його участь в утриманні дітей, додаткових витратах на них та про оформлення права власності на наш будинок як це і належало: також на позивача та на їх дітей. Категорична відмова відповідача вирішувати ці питання змусила її звернутися з позовом до Бориспільського міськрайонного суду Київської області та рішенням суду від 16 лютого 2015 року, визнано її право спільної власності на будинок та земельну ділянку, визнано моє право та право моїх малолітніх дітей на реєстрацію місця проживання в нашому будинку без згоди відповідача. В подальшому вона звернулась до суду щ позовом про стягнення аліментів, та 30 червня 2015 року вона вчергове спробувала переконати відповідача в позасудовому порядку належним чином оформити право власності наших дітей на будинок та земельну ділянку, але реакція відповідача переконала позивача, що питання оформлення права власності дітей на будинок не може бути вирішено з відповідачем у добровільному порядку. Позивач зазначає, що відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності. Право спільної власності виникає з підстав, незаборонених законом, та що згідно зі статтею 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. В судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали заявлені позовні вимоги та викладені в позовній заяві обставини. Представник позивача додатково звернула увагу суду, що на вирішення суду передано питання про визнання за двома малолітніми дітьми права спільної власності на обєкти нерухомості без будь-якої конкретизації виду спільної власності: сумісної чи часткової, - оскільки це не має принципового значення для захисту прав дітей. Представник позивача також зазначає, що спосіб оформлення договорів купівлі-продажу недобудованого будинку по вул. Незалежності, 4 в м. Бориспіль та земельної ділянки за цією ж адресою - тільки на відповідача - не відтворював реальних спільних домовленостей позивача та відповідача, що власниками цих обєктів є також двоє їх малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON], оскільки про це було досягнуто згоди ще задовго до укладення цих договорів, ще на початку пошуків житла для сімї. На думку представника позивача існування такої домовленості між сторонами спору, сприйняття як позивачкою, так і відповідачем, будинку та земельної ділянки власністю всіх чотирьох членів сімї підтверджуються показаннями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], то що під час розгляду справи доведено не тільки факт існування між позивачкою та відповідачем спільної згоди щодо наділення своїх двох малолітніх дітей правом власності на спірні обєкти нерухомості, а й причини, з яких ці договори були укладені по-іншому. Представник позивача також зазначає, що висновки суду, викладені в рішенні від 16 лютого 2015 року, ухваленому в іншій цивільній справі, про визнання права спільної сумісної власності [PERSON] на житловий будинок та земельну ділянку з одночасним задоволенням зустрічної вимоги про визнання цих обєктів обєктами права спільної сумісної власності не мають преюдиційного значення, та що вимоги позивача про визнання її права власності на будинок і земельну ділянку були викликані виключно тим, що в інший спосіб вона не мала можливості довести підстав свого права на реєстрацію свого місця проживання в спірному будинку та місця реєстрації своїх дітей, в звязку з чим вказану справу № 359/8786/14-ц позивач розцінювала виключно як справу про реєстрацію місця проживання, що підтверджується також показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], осчкільки на той час позивач зазнавала загроз бути виселеною разом з дітьми з будинку з боку [PERSON] Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що спірне майно є спільною сумісною власність подружжя, що вже було встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили. Вимоги позивача він вважає безпідставними, які не гуртуються на вимогах чинного законодавства, та не доведеними. Він зазначає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки та незавершеного будівництвом будинку були укладені за нотаріально посвідченою згодою позивача. Ніяких інших усних чи письмових договорів стосовно спірного нерухомого майна сторони не укладали, а тому частки сторін, як колишнього подружжя є рівними. Він зазначає, що відповідач не перешкоджав позивачу та їх дітям проживати в будинку, де позивач з дітьми проживає з моменту вселення. На даний час відповідач звернувся до суду з позовом про поділ будинку в натурі, проте позивач, маючи таку можливість, не звернулась з позовними вимогами про збільшення її частки в будинку з урахуванням інтересів дітей. Представник третьої особи Служби в справах дітей та сімї виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області в судове засідання не зявилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, відповідно до якої позов підтримує як такий, що відповідає інтересам дітей (а.с.27,38). Заслухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч. 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому суд враховує, що відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України судом було розяснено особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, в тому числі розяснено вищенаведені вимог ст.60 ЦПК України. У судовому засіданні встановлено, що сторони [PERSON], [INFO], та [PERSON] (дошлюбне прізвище - Кравчик) [PERSON], [INFO], з 21 червня 2003 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого в них народилися двоє малолітніх дітей: доньки [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями відповідних свідоцтв про одруження та про народження дітей (а.с.8,9). Встановлено, що рішенням Баришівського районного суду Київської області від 04 березня 2015 року, яке набрало законної сили 09 червня 2015 року (а.с.18-19,20), шлюб між сторонами був розірваний. 19 червня 20112 року відповідач [PERSON] уклав та нотаріально посвідчив договір купівлі-продажу обєкту незавершеного будівництва готовністю 62%, що знаходиться за адресою: Київська область, місто Бориспіль, вулиці незалежності, будинок №4, реєстровий номер договору №450 (а.с.10-11, та договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,0800 га, кадастровий номер 3210500000:09:077:0025, що знаходиться по вулиці незалежності, 4 в місті Борисполі Київської області (а.с.12-13). Як зазначено в п.10 Договору купівлі-продажу обєкту незавершеного будівництва від 19 червня 2012 року та п.13 Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 червня 2012 року, обєкт незавершеного будівництва та земельна ділянка, відповідно, набувається [PERSON] за згодою дружини [PERSON], викладеної у формі заяви, що призначається для зберігання у справах приватного нотаріуса (а.с.10-зворот), 12-зворот. Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.07.2014 року, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: Київська область, м.Бориспіль, вул.Незалежності, 4, загальною площею 160,8 кв.м, житлова площа 90,6 кв.м було зареєстровано за відповідачем [PERSON] (а.с.57). Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до змісту частин 1,2,3 статті 61 Сімейного кодексу України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до\~ст. 63 СК України\~\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 лютого 2015 року, яке набуло законної сили 18 травня 2015 року (а.с.15-16,17) було задоволено позовні вимоги [PERSON] та визнано право спільної сумісної власності [PERSON] на будинок №4 по вулиці Незалежності в місті Бориспіль Київської області (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 401579532105) та земельну ділянку з кадастровим номером 3210500000:09:077:0025, розміром 0,08 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); визнано право на реєстрацію [PERSON] свого місця проживання, а також місця проживання дітей [PERSON] та [PERSON], народжених 6 березня 2004 року, за вказаною адресою: Київська область, м.Бориспіль, вул.Незалежності, 4; а також задоволено зустрічний позов [PERSON] та визнано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в м.Бориспіль, вулиця Незалежності, 4, загальною площею 160,8 кв.м., житловою площею - 90,6 кв.м., ганок - а, ганок -а1, огорожа №1, ворота №2, хвіртка №3, колодязь питний - К, яма вигрібна - Б, та земельну ділянку, площею 0,08 га - об'єктами спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов від 10.12.2015 року (а.с.39) позивач [PERSON] та їх з відповідачем малолітні діти [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстровані та проживають у приватному будинку за адресою: вул.Незалежності, 4 в м.Борисполі, діти мають окремі кімнати, де є ліжка для сну, шафи для одягу, столи для приготування уроків, для дітей створені всі належні умови для життя, розвитку та відпочинку. Згідно з довідками від 17.02.2016 року №№72,73 діти сторін навчаються у 6-Б класі Бориспільської спеціалізованої школи І-ІІ ступенів №5 імені [PERSON] (зараховані до 1-Б класу у 2010 році) (а.с.58,59), та згідно з довідкою №20 від 16.12.2016 [PERSON] та [PERSON] [INFO] навчаються у гуртках: «Грація», «Веселочка», «Райдуга» при Будинку дитячої та юнацької творчості м.Борисполі з 2010 року по теперішній час (а.с.60). Згідно з рішенням Баришівського районного суду Київської області від 13 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили 01 грудня 2015 року, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] стягнуто аліменти та додаткові витрати на їх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], [INFO] (а.с.61-64, 65-67) За змістом ч.1,3 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до вимог ч.4 вказаної статті спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Так, згідно з вимогами ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 4 вказаної статті також передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Так, будь-яких належних і допустимих доказів того, що спірне нерухоме майно було набуте в тому числі за спільні грошові кошти малолітніх дітей подружжя, або в результаті спільної праці малолітніх дітей, суду надано не було. Сторонами визнано, що будь-яких власних коштів, окрім коштів подружжя, в придбання спірної земельної ділянки та розміщеного на ній незвершеного будівництва, а також в завершення будівництвом спірного житлового будинку, малолітні діти сторін не вкладали, безпосередню участь у створенні спірного нерухомого майна не приймали, а також, що будь-яких письмових угод між батьками малолітніх [PERSON] та [PERSON], сторонами у справі, щодо визнання спірного нерухомого майна їх спільною з дітьми сумісною власністю укладено не було. Так, за змістом ст.64 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Проте, відповідно до вимог ч.1 ст.206, п.3 ч.1 ст.208 ЦК України в силу вартості спірного майна, яка за змістом укладених договорів купівлі-продажу незавершеного будівництва та земельної ділянки, на момент їх купівлі становила 439100 гривень та 58000 гривень відповідно, такий правочин мав бути укладений в письмовій формі. В звязку з цим посилання позивача на показання допитаних в судовому засіданні свідків, як на доказ існування домовленості між сторонами щодо наділення своїх двох малолітніх дітей правом власності на спірні обєкти нерухомості, не є належними і недопустимими доказами в силу вимог ст.218 ЦК України. Не було це передбачено і в укладених відповідачем за нотаріально посвідченою згодою позивача вищезазначених договорах купівлі-продажу незавершеного будівництва та земельної ділянки від 19 червня 2012 року (а.с.10-13). Крім того, суд бере до уваги, що чинним законодавством визначено порядок врахування інтересів дітей подружжя при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме, що відповідно до ч.3 ст.70 Сімейного кодексу України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до вимог частини 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що заявлені [PERSON] в інтересах їх з відповідачем малолітніх дітей вимоги не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та позивачем не доведені, із цих підстав в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у звязку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed