Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

03.04.2019 [PERSON] звернулася з позовною заявою до суду, в якій просить розірвати шлюб між нею та [PERSON] , зареєстрований 21.06.2014 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області, актовий запис № 947. В обґрунтування вимог позивач пояснила, що з 21.06.2014 року перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Більше двох років сторони разом не проживають. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу стало неможливим. Ухвалою судді від 15.04.2019 у справі відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с.12-13). Від сторін надійшли заяви про розгляд справи без їх участі. Позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач проти розірвання шлюбу не заперечувала (а.с.17-18). На підставі ч.3 ст.211 ЦПК України, якою передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності, якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 3,4 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Так, згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , сторони [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 21 червня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, актовий запис №947 (а.с.3). Сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.6). Згідно ст.51 Конституції України та ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. За приписами ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до ч. 3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. В силу приписів ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Як вбачається з позовної заяви, сторони дійшли домовленості щодо питання місця проживання дитини і спір з цього приводу між сторонами відсутній. З урахуванням обставин справи, позиції сторін щодо подальшого збереження шлюбу, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, що відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України є підставою для розірвання шлюбу, а тому позовна заява підлягає до задоволення.

Outcome: approved