Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

02.10.2018 р. до Деснянського районного суду м. Києва звернувся із заявою [PERSON], який просить встановити факт постійного проживання разом із [PERSON] на час відкриття спадщини. Обгрунтовуючи заяву тим, що [INFO] померла [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть, яке було 30.05.2018 року відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції в м. Києві. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з однієї квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Спадкоємців перших трьох черг спадкодавець не має, спадкоємцем четвертої черги являється заявник, має намір звернутися до нотаріуса для прийняття спадщини за законом, проте у нього відсутні підтверджуючі документи про проживання з [PERSON] останні п»ять років як одна сім»я. Тому був вимушений звернутися до суду з даною заявою, просив суд про встановлення юридичного факту його постійного проживання останні тридцять років однією сім»єю із [PERSON], яка померла [INFO] року, на час відкриття спадщини. Ухвалою суду від 09.10.2018 р. відкрито провадження по справі. Розгляд справи призначено за правилами окремого провадження. В судовому засіданні заявник та представник заявника заяву підтримали та просили про її задоволення в повному обсязі. Представник Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, направивши листа про розгляд справи без участі представника. Суд вважає, що в матеріалах справи достатньо даних для розгляду справи у відсутність представника заінтересованої особи, проти чого не заперечував заявник та його представник в судовому засіданні. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення заявника, представника заявника, допитавши свідків, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення заяви з наступних підстав. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Згідно ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Тобто, закон покладає обов'язок доказування на сторони у справі. В судовому засіданні було встановлено, що 21.01.1965 року одружилися заявник та [PERSON] Від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. 03.05.1984 року шлюбу між заявником та [PERSON] було розірвано формально, оскільки на той момент виникла необхідність реєстрації заявника за місцем реєстрації його батьків по [ADDRESS] В судовому засідання заявник пояснив, що після розлучення він та [PERSON] продовжували проживати разом, як одна сім»я до часу її смерті. Шлюб в подальшому ними повторно не укладався, оскільки не було в цьому потреби. Факт сумісного, постійного проживання заявника і [PERSON] підтвердили допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], які добре знали покійну [PERSON] , були друзями сім»ї і їм достеменно відомо про те, що заявник [PERSON] та вона проживали разом, вели спільне господарство до смерті [PERSON] [INFO]. [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, яке було 30.05.2018 року відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції в м. Києві. [INFO] помер спільний син заявника [PERSON] і [PERSON], про що було зроблено актовий запис №3420 та повторно було видано свідоцтво про смерть Серії [NUMBER]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з однієї квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до інформації, що надана завідувачем 15 Київської державної нотаріальної контори на ухвалу суду, спадкова справа до майна померлої [INFO] [PERSON] не заводилась. Відповідно до ч. 3 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановленні також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як пять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Заявлений факт встановлюється з метою оформлення належним чином спадщини. Вирішуючи дану заяву по суті, суд враховує всі обставини і оцінює всі отримані докази з точки зору справедливості, добросовісності закріплених в ст.3 ч.1 п.п.5,6 ЦК України та неприпустимості позбавлення особи права на судовий захист, відповідно до вимог ст. 293 ЦПК України шляхом підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до вимог ч. 7 ст. ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі зазначеного, суд вважає доведеним факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім'єю на час відкриття спадщини, у зв'язку з чим заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved