Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-22 00:00:00

04.01.2019 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відібрання малолітньої дитини. На обґрунтування заявлених вимог позивачка зіслалась на те, що 11 січня 2018 року рішенням Полонського районного суду, яке залишено без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 13.11.2018 року визначено місце проживання її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] Незважаючи на дане рішення, яке набрало законної сили, відповідач доньку не повертає та продовжує її у себе утримувати. Всі звернення відповідач ігнорує, забороняє бачитися та спілкуватися з дитиною. При звернені до виконавчої служби про примусове виконання вищезгаданого рішення, виконавчий лист був повернутий без виконання, у зв`язку з тим, що виконання даного рішення не передбачає заходів примусового виконання і рекомендовано звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою від 04.02.2019 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено розгляд підготовчого судового засідання на 04.03.2019 року. 20.03.2019 року ухвалою було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду на 28.03.2019 року. 28.03.2019року заочним рішенням позов було задоволено. 29.05.2019року ухвалою суду заочне рішення було скасовано. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Також, пояснила, що неодноразово приходила до місця проживання відповідача щоб побачитися з дитиною, однак їй чинилися перешкоди, а 25.07.2019року після оголошення перерви у судовому засіданні для мирного врегулювання спору, була побита відповідачем біля його квартири. Представник служби у справах дітей [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала заяву про слухання справи у її відсутності, проти вимог позову не заперечувала. Відповідач подав до суду відзив в якому позов не визнав, та пояснив, що будь-яких перешкод не чинить у побаченні з дитиною. Позивачка не цікавиться життям доньки. Крім того, мати позивачки хворіє на туберкульоз, і можливо у позивачки те ж є загострення хвороби на туберкульоз, що є небезпечним для здоров`я дитини. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, зіславшись на те, що рішення суду, яким визначено місця проживання малолітньої [PERSON] з мамою перебуває у касаційному суді на перегляді, тому підстав для задоволення позову не має. Також додали, що вона не працює і у неї відсутні кошти, щоб утримувати дитину. Суд заслухавши позивачку, відповідача та його представника, дослідивши фактичні обставини та матеріали справи приходить до наступного. В частині першій статті 162 Сімейного кодексу України зазначено, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували з 30.08.2016 року у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 13 лютого 2018 року було розірвано. Від шлюбу мають дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 29 серпня 2017 року. Позивач проживає і зареєстрована в [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту (а.с.19). Рішенням Полонського районного суду від 11 січня 2018 року, яке залишено без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 13.11.2018 року, визначено місце проживання її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] Незважаючи на дане рішення, яке набрало законної сили, відповідач дитину не повертає та продовжує її у себе утримувати. Позивачка вже майже два роки не бачила дитину, що призводить до серйозного розриву сімейних зв`язків між нею та донькою. 27 листопада 2018 року [PERSON] звернулась до Полонського районного відділу державної виконавчої служби з приводу примусового виконання рішення суду. 29 листопада 2018 року виконавчий лист було повернуто, у зв`язку з тим, що виконання даного рішення не передбачає заходів примусового виконання. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеєв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частиною другою статті 1 Європейської конвенції про здійснення прав дітей предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Конвенцією про права дитини закріплено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною третьою статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Що стосується заперечень відповідача та його представника щодо позовних вимог, то суд вважає їх такими, що не заслуговують на увагу виходячи з наступного. Рішенням Полонського районного суду від 11 січня 2018 року, яке залишено без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 13.11.2018 року, визначено місце проживання її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] Дане рішення набрало законної сили. Суд зауважує, що частиною четвертою ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановленні рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за замістом судових рішень. Саме до такого висновку дійшов Верховний суд у постанові від 24.06.2019 року у справі №607/2509/14-ц. При цьому суд зазначає, з огляду на вимоги процесуального закону, суд не здійснює переоцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень. Крім того, у преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто - Холдінг» проти України, а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року за заявою 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів. Враховуючи викладене, діючи в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , для забезпечення повного гармонійного, духовного, морального і фізичного її розвитку з урахуванням інтересів дитини, а також враховуючи рішення Європейського суду у справі «Хабаровські проти України», суд вважає що позов слід задовольнити. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: approved