Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

02.12.2009р. [PERSON] та [PERSON] звернулися до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ВАТ «ВТБ Банк» про розірвання укладених договорів поруки № 51/08В-П-1 від 02.06.2008р. між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] та №51/08В-П-2 від 02.06.2008р. між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON]І.(а.с.№ 2-5). Ухвалою суду від 31.05.2010р. провадження у справі було зупинено (а.с. № 36), а ухвалою від 29.01.2015р. відновлено (а.с. № 68). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.12.2014р. встановлено, що [PERSON] 17.12.2011р. після одруження змінила своє прізвище на [PERSON] ( а.с. № 63-67). В судовому засіданні 24.06.2015р. ухвалою, винесеною без виходу до нарадчої кімнати, було змінено найменування відповідача з ВАТ «ВТБ Банк» на ПАТ «ВТБ Банк» у звязку із зміною найменування банку (а.с. № 98, 140). Позивачі в обґрунтування позовних вимог зазначили, що 02.06.2008р. [PERSON] уклала з ВАТ «ВТБ Банк» кредитний договір № 51/08B-R511, на підставі якого отримала кредит в сумі 36 000 доларів СІЛА строком на 15 років, тобто до 02.06.2023р., зі сплатою 13 % річних. Відповідно до п. 2.1. кредитного договору, цільовим призначенням кредитних коштів було придбання трьохкімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Квартира була придбана за договором купівлі-продажу ВКО № 288201 від 02.06.2008р. за 304 907грн., що за курсом НБУ на день підписання договору становило 62 841,51 дол. США. При цьому, [PERSON] сплатила власними коштами 26 841,51дол. США та 36 000 дол. США кредитними. Також додатково за договором завдатку ВКІ № 727486 від 18.04.2008р. третьою особою було сплачено з власних коштів 2 500 дол. США. 02.06.2008р. між банком та третьою особою відбулось укладення договору іпотеки № 51/08В-І, на підставі якого, остання передала банку в іпотеку цю ж квартиру вартістю 62 841,51 дол. США. Також 02.06.2008р. між позивачами та банком було укладено договори поруки, відповідно до умов яких вони відповідають перед банком як солідарні боржники, тобто, у тому ж обсязі, що і позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, пені, інших платежів, передбачених договором відшкодування збитків. Позивачі вважають, що договори поруки № 51/08В-П-1 від 02.06.2008р. між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] та № 51/08В-П-2 від 02.06.2008р. між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] можуть бути розірвані на підставі ч.2 ст. 652 ЦК України. Крім того, посилаються на ч.ч. 1, 4 ст. 559 ЦК України, згідно із якими порука припиняється, у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, а також якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Час виконання договорів поруки минув 02.06.2009р., і банк не предявив до них позову. Тому просять позов задовольнити, розірвавши договори поруки. Позивач [PERSON], який також представляє інтереси позивачки [PERSON] на підставі довіреності від 21.03.2015р. (а.с. № 137) та третьої особи [PERSON] на підставі довіреності від 16.11.2012р. (а.с. № 136) надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та без фіксування процесу технічними засобами. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити (а.с. № 126). Представник відповідача ПАТ «ВТБ Банк» - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 01.09.2014р. - а.с. № 139) в судове засідання також надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та без фіксування процесу технічними засобами (а.с. № 138). Позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила відмовити в задоволені, враховуючи заперечення, що надійшли до суду 25.05.2015р. (а.с. № 95- 96). Третя особа [PERSON], будучи належним чином повідомленою про слухання справи 24.06.2015р. (а.с. № 125) через свого представника надала до суду 24.06.2015р. пояснювальну записку, з якої вбачається, що вона вважає обґрунтованими позовні вимоги позивачів щодо припинення договорів поруки від 02.06.2008р. та просила визнати припиненими договори поруки № 51/08В-П-1 від 02.06.2008р. між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] та № 51/08В-П-2 від 02.06.2008р. між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] (а.с. № 127-129). За таких обставин, з огляду на те, що позивач [PERSON] будучи крім іншого ще й представником позивачки [PERSON]І та третьої особи [PERSON] та представник відповідача надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності та без фіксування судового процесу технічними справами, то суд вважає за можливе проводити розгляд справи відповідно до положень ст. 169, ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Враховуючи, що відповідачем по справі надані суду заперечення, то суд вважає за можливе винести по справі рішення на загальних підставах, встановлених ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволені позовних вимог слід відмовити з огляду на наступне. Судом встановлено, що 02.06.2008р. [PERSON] уклала з ВАТ «ВТБ Банк» (в подальшому найменування банку було змінено - а.с. № 98) кредитний договір № 51/08B-R511, на підставі якого отримала грошові кошти в розмірі 36 000 дол. СІЛА строком на 15 років, тобто до 02.06.2023р. зі сплатою 13 % річних на придбання трьохкімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], загальною площею 70,7 кв.м., житловою площею 45,0 кв.м. (а.с. № 9-11). На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 02.06.2008р. [PERSON] придбала вказану квартиру за 304 907 грн. (а.с. № 12-13). Того ж дня, [PERSON] уклала з банком іпотечний договір № 51/08В-І, на підставі якого передала банку в іпотеку квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], вартістю 62 841,51 долар США (а.с. № 15 -16). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.12.2014р. в задоволені позовних вимог [PERSON] про визнання кредитного договору № 51/08B-R511 від 02.006.2008р. та іпотечного договору № 51/08В-І від 02.06.2008р. недійсними було відмовлено (а.с. № 63-67). 02.06.2008р., між позивачами та банком було укладено договори поруки № 51/08В-П-1 зі [PERSON] та № 51/08В-П-2 зі [PERSON] відповідно до п.п. 4, 5 яких вони відповідають перед банком як солідарні боржники - у тому ж обсязі, що і позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, пені, інших платежів, передбачених договором відшкодування збитків (а.с. № 17,18). В обґрунтування своєї позиції позивачі вказали, що за період з часу укладення договорів (майже півтора роки) істотно змінилися обставини, якими вони керувалася при їх укладенні, при передбаченні яких вони б не укладали договори, або укладали на інших умовах. Такими вважають зміну економічної ситуації в країні, що призвело до втрати роботи, заробітку, зменшення заробітку, збільшення курсу долара США. Відповідно до ч. 1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали його на інших умовах. Відповідно до ч. 2 ст. 652 ЦК України розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після її виникнення при всій турботливості і обачності, які від неї вимагались; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Згідно із роз'ясненнями, які містяться в п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. Саме по собі зростання /коливання/ курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Вимагаючи розірвання договору, на підставі статті 652 ЦК України на позивача покладається, у відповідності до статті 60 ЦПК України, обов'язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, позичальник [PERSON] прийняла на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мала будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане, оскільки незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавством не встановлена. Виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежать саме на позичальнику, договір є обов'язковим для виконання сторонами, а відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання. У п. 4.1. кредитного договору сторони передбачили, що валютні ризики, які повязані зі зміною курсу долара США до гривні під час виконання зобовязань за кредитним договором несе позичальник. Згідно із п. 3 спірних договорів поруки поручителі ознайомлені з умовами кредитного договору, зауважень та заперечень до його змісту не мали. Як розяснено у п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. З урахування вищевказаних норм права, суд приходить до висновку, що позивачами не доведено наявності всіх чотирьох умов, необхідних для розірвання договорів поруки у зв'язку із істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договорів. Втрата роботи, заробітку та погіршення фінансового стану позивачів взагалі не можна вважати обставинами, якими сторони керувалися саме при укладенні договору. Ці обставини є звичайними життєвими обставинами, якими керуються повсякденно, у будь-який момент, а не на момент укладення договорів поруки. Позивачами не доведено те, що саме цими обставинами вони керувалися під час укладання договорів. З огляду на те, що позивачами заявлено вимоги саме про розірвання договорів поруки, та враховуючи, що суд відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України розглядає справи в межах заявлених вимог, то підстави припинення договорів поруки відповідно до ч. 1, 4 ст. 559 ЦК України зазначені як обґрунтування вимог про розірвання договорів поруки не можуть розглядатися як окремі позовні вимоги, оскільки позивачі заявили вимоги саме про розірвання договорів поруки, що й зазначено в резолютивній частині позову (а.с. № 5). Саме тому, суд критично оцінює посилання позивачів про те, що банк не предявив до них позову протягом одного року від дня укладення договору поруки, внаслідок чого зобовязання є припиненим, оскільки пред'явлення позову до солідарних боржників у разі невиконання позичальником своїх зобовязань є правом, а не обов'язком банку (як розяснено у п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р.). Позивачі не посилаються на порушення умов кредитного договору [PERSON], як на можливу підставу задоволення вимог банку за їх рахунок, і не просять суд визнати договори поруки припиненими. До того ж підстави визнання договорів припиненими і їх розірвання витікають з різних правовідносин, з різних видів порушень, які регулюються різними нормами законодавства, тому визнання договорів припиненими не може породжувати їх розірвання. Підводячи підсумок викладеному, суд вважає за можливе в задоволені позовних вимог [PERSON], [PERSON] до ПАТ «ВТБ Банк» (третя особа [PERSON]) про розірвання укладених договорів поруки відмовити в повному обсязі. Враховуючи, що ухвалою судді Маймур Ф.Ф. від 08.12.2009р. (а.с. № 23) позивачам було відстрочено сплату судового збору та витрат на ІТЗ, проте судом не було враховано, що позивачі на підставі Закону України «про захист прав споживачів» звільнені від сплати судового збору при подачі позову, а також приймаючи до уваги, що в задоволені позовних вимог відмовлено, то відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за можливе компенсувати витрати по сплаті судового збору в розмірі 487грн.20коп. (243грн.60коп. за кожною вимогою про розірвання договору поруки) за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed