Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

02 липня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Шлюб зареєстровано 16 вересня 1995 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого району м. Києва, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено актовий запис № 1114. Свій позов позивач обгрунтовує тим, що сторони не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства. Позивач зазначає, що між ним та відповідачем відсутнє взаємопорозуміння та бажання підтримувати шлюб. Спільних дітей подружжя не має. В судове засідання позивач з'явився, позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив відмовити у їх задоволенні. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Сторони перебували у шлюбі з 16 вересня 1995 року, про що свідчить Свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER], але шлюбні відносини між ними припинено. Позивач та відповідач фактично разом не проживають, не ведуть спільного господарства. Від шлюбу спільних дітей не мають. Із пояснень позивача, наданих ним у судовому засіданні, вбачається, що між позивачем та відповідачем втрачено почуття довіри та взаємопорозуміння, тобто сім`я існує тільки формально. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. За ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу, зокрема, особа має право вільно вирішувати питання щодо укладення шлюбу та його збереження, а також розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин. У відповідності до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, судом приймається до уваги, що у сторін по справі немає спільних дітей, а збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, за ч. 3 ст. 56 СК України. Так, враховуючи, що сім'я сторін розпалася, їхнє спільне життя суперечить інтересам одного з них, тобто позивача, разом з тим, подружжя не має спільних дітей, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та законними, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та ст. ст. 7, 104, 105, 110, 112, 113, 161 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved