Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

04 березня 2013 року позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що [PERSON], відповідно до укладеного договору № NKKOGA00000018 від 25.09.2007 року отримав кредит у розмірі 10500.00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25.09.2017 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і [PERSON] та [PERSON] 25.09.2007 року уклали договір іпотеки № NKKOGA00000018, згідно з яким в іпотеку надано нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS]. Посилаючись на невиконання позичальником своїх зобов'язань по поверненню кредитних коштів, внаслідок чого станом на 09.01.2013року за ним рахується заборгованість в сумі 21260.84 доларів США ( що еквівалентно 169874.11грн.), яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 9672,11 доларів; заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 5174.45 доларів США; заборгованості за комісією за користування кредитом в сумі 693 долари США; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи: 31.29доларів ( фіксована частина) та 1010.93долари США ( процентна складова), просив в рахунок погашення зазначеної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, проведення дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, з виселенням відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають за адресою предмета іпотеки зі зняттям їх з реєстраційного обліку. Ухвалою від 23 жовтня 2013 року, за заявою позивача до участі у справі було залучено в якості відповідача малолітнього [PERSON] його законного представника - [PERSON] та в якості третьої особи - Службу у справах дітей Жовтневої районної державної адміністрації в Миколаївській області. 09 січня 2014 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись із зустрічним позовом до відповідача - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання договору іпотеки недійсним. В обґрунтування позову зазначили, що іпотекодавець [PERSON] не був ознайомлений з умовами кредитного договору, відсутній договір поручительства між іпотекодавцями та позичальника, порушення прав малолітнього [PERSON] при передачі майна в іпотеку, а саме: відсутність згоди органу опіки та піклування ( а.с. 103-111). Ухвалою від 13 січня 2014 року зустрічний позов прийняти до розгляду з первісним позовом та вимоги об'єднані в одне провадження. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позов первісний позов підтримав та просив його задовольнити, підтвердивши обставини, викладені в позовній заяві, проти зустрічного позову заперечував, зазначивши, що під час оформлення договору іпотеки дозвіл органу опіки та піклування був отриманий, зміст та розмір основного зобов'язання, строк та порядок його виконання викладені в іпотечному договорі, який підписаний [PERSON], передача квартири в іпотеку здійснено на підставі договору, згідно діючого законодавства. Представник відповідачів та третьої особи за первісним позовом та представник позивачів за зустрічним позовом, первісний позов не визнав, підтримав викладені в зустрічній позовні заяві обставини та просив задовольнити зустрічну позовну заяву. Третя особа за первісним позовом - [PERSON] проти позову заперечував, пояснивши, що під час надання квартири в іпотеку, в ній був прописаний та проживав малолітній син - [PERSON] Він, дійсно, отримав дозвіл органу опіки та піклування на передачу квартири в іпотеку, однак при цьому ним були надані неправдиві відомості про те, що дитина проживає за іншою адресою. Насправді, як на час оформлення квартири в іпотеку, так і на сьогоднішній день, дитина проживає за адресою предмета іпотеки та іншого житла у власності членів його сім'ї немає. Представник служби у справах дітей Жовтневої районної державної адміністрації Миколаївської області проти первісного позову заперечувала, надавши висновок про недоцільність та таким, що не відповідає інтересам дитини надання згоди на реалізацію квартири [ADDRESS] та виселення з квартири [PERSON] з дружиною та малолітнім [PERSON] Вирішення зустрічного позову залишила на розсуд суду. Вислухавши сторони та розглянувши справу в межах позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до наступного висновку. Згідно умов кредитного договору № NKKOGA00000018 від 25.09.2007 року, укладеного між «Приватбанк» (надалі - банк) та [PERSON], останній отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 10500.00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25.09.2017 року зі сплатою щомісячного платежу в сумі 166.79доларів США , з « 20» по « 27» число кожного місяця ( а.с.14-16, 17). За іпотечним договором, укладеним між банком та [PERSON], [PERSON] від 25.09.2007 року, зареєстрований в реєстрі під № 1408, іпотекодавцями надано в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартири [ADDRESS] яка належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності в рівних частках кожному, в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № NKKOGA00000018 від 25.09.2007 року ( а.с. 18-20). Закрите акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк» змінило назву на ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», який є правонаступником всіх прав та зобов'язань ЗАТ КБ «ПриватБанк» ( а.с. 29). Згідно розрахунку заборгованості, свої зобов'язання [PERSON] виконав частково та за ним станом на 09.01.2013 року рахується заборгованість на загальну суму 21260.84 доларів США, що є еквівалентним 169874.11грн. ( а.с. 7-9). У відповідності до ст.ст. 526, 611 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Аналогічні положення містяться і в пункті 22 іпотечного договору від 25 вересня 2007 року. Посилання позивачів за зустрічним позовом на не ознайомлення іпотекодавця [PERSON] з умовами кредитного договору та відсутність договору поручительства, не заслуговують на увагу, оскільки згідно п. 6 іпотечного договору від 25 вересня 2007 року, який підписаний іпотекодавцями, в тому числі і [PERSON], іпотекодавець з умовами Кредитного договору ознайомлений, крім того, пункт 33 «Особливі умови» зазначеного договору містить посилання на кредитний договір № NKKOGA00000018 від 25.09.2007 року, з зазначенням підстав та умов його надання та погашення. Згідно ст.ст. 1, 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавцем є особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем, іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду, взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. Як роз'яснено в п. 23 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012року №5, відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем. В той же час, заслуговують на увагу доводи позивачів за зустрічною позовною заявою про порушення прав малолітньої дитини при оформленні іпотечного договору. Так, відповідно до ч.6 ст.203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як зазначено в пункті 44 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012року №5, згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» батьки не мають право без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), до яких, відповідно до ст. 64 цього ж кодексу, належать діти, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку(квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як встановлено з матеріалів справи, за адресою: [ADDRESS], окрім [PERSON] та [PERSON], також зареєстрований малолітній [PERSON], [INFO], з 20.03.2006 року ( а.с. 59-60, 153). Зазначена квартира належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, згідно свідоцтв про право на спадщину за заповітом ( а.с. 21-22). Згідно витягу з протоколу засідання опікунської ради при Жовтневій районній державній адміністрації від 23.08.2007 року, розглянувши заяву [PERSON], опікунська рада дійшла висновку про те, що при оформленні кредиту для здійснення та розвитку приватної діяльності з подальшою передачею квартири [ADDRESS] в іпотеку, житлові права та інтереси малолітнього [PERSON], [INFO], не порушуються, про що видано відповідну довідку ( а.с. 126-128). Втім, [PERSON] не є ані іпотекодавцем, ані власником квартири. Згідно договору іпотеки, іпотекодавцем є [PERSON], якій на праві спільної часткової власності належить ? частка квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» від 02.06.2005року ( з наступними змінами), держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР 27 лютого 1991 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як встановлено в судовому засіданні, при укладанні договору іпотеки [PERSON] дозволу опіки та піклування отримано не було, крім того, при наданні дозволу за заявою [PERSON], органом опіки та піклування не перевірено, чи має родина інше житло, право власності або користування яким має дитина, і чи не порушуються права дитини при наданні житла в іпотеку. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що при укладенні договору іпотеки сторонами не дотримані вимоги, встановлені частиною шостою статті 203 Цивільного Кодексу України, у зв'язку з чим зустрічний позов підлягає задоволенню з визнанням недійсним договору іпотеки. Оскільки задоволення зустрічного позову виключає задоволення первісного позову, то у позовній заяві Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» до [PERSON], [PERSON], третя особа - [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення слід відмовити.

Outcome: approved