Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

04.03.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про розподіл майна подружжя. В позові зазначав, що в серпні 1988 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб. Від спільного шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON]. Однак, в зв'язку з тим, що [PERSON] байдуже ставилась до їх сім'ї, неодноразово зраджувала йому та цілком зухвало ставилась до нього, як до чоловіка і це незважаючи на те, що він всіляко намагався зберегти шлюб, він вирішив розірвати шлюб. В січні 2007 року, шлюб було розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 09 від 18 січня 2007 року. На протязі усього часу він та його колишня дружина [PERSON] проживали в квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Дана квартира відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 23 від 01 лютого 1996 року належить йому, про що свідчить технічний паспорт на дану квартиру. Квартира не була придбана ними за час шлюбу, її отримав його батько [PERSON] згідно ордеру № 1040 від 15.03.1988 року, що підтверджується довідкою начальника КЕВ м. Вінниці за № 94. Однак, в 1996 році, його батько [PERSON], розуміючи той факт, що дана квартира є досить малою для проживання в ній п'ятьох осіб, а саме: його, його дружини, сина, його батька та матері, вирішив переїхати з матір'ю до села в Калинівський район. Натомість, його батько неодноразово прохав зареєструвати право власності на квартиру по [ADDRESS] лише за ним, посилаючись на те, що його колишня дружина має досить важкий характер. Однак, всупереч проханням його батька, 16 лютого 1996 року ним було проведено приватизацію вказаної квартири на трьох осіб, а саме: на колишню дружину та їх сина. Після проведеної приватизації подружні відносини повністю зійшли на нівець. Він, ухиляючись від постійних провокацій з боку дружини та з метою не порушення душевного спокою їх дитини, неодноразово переїжджав жити до батьків в село або до своєї рідної сестри, що проживає в м. Вінниці. В свою чергу його колишня дружина, зрозумівши про те, що їй досить комфортно жити самій в квартирі його батька, розпочала тотальне знищення його, як особистості. Вона неодноразово намагалася притягнути його до адміністративної відповідальності, як особу, яка веде маргінальний спосіб життя. Згодом вона змінила замок в дверях і заборонила йому з'являтись фактично в його квартирі. Про дані обставини він повідомляв правоохоронні органи. Своїми діями відповідачі фактично позбавили його права власності на те майно, яке в свою чергу передав йому батько. Тому вирішив звернутись за захистом своїх прав та законних інтересів до суду. 15.04.2014 року позивач [PERSON] уточнив свої вимоги та просив визнати за ним повне право власності на квартиру [ADDRESS] житловою площею 29,39 кв.м., припинити право власності [PERSON] та [PERSON] на вищевказану квартиру, усунути перешкоди в користуванні йому квартирою та виселити [PERSON] та [PERSON] з даної квартири. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - [PERSON] позов підтримав, мотивуючи тим, що двокімнатну квартиру [ADDRESS] він отримав згідно ордеру №1040 від 15.03.1988 року, яка в 1996 році була оформлена на його сина [PERSON], його дружину [PERSON] та їх сина [PERSON] Тому вважає, що його син [PERSON] має повне право на дану квартиру і за ним необхідно визнати право власності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] проти позову заперечували, мотивуючи тим, що вони проживають у спірній квартирі з 1989 року по даний час. В 1996 році вказана квартира була приватизована і вони з сином були вписані в приватизаційне посвідчення. Протягом часу проживання в квартирі вона сплачує комунальні послуги, робила ремонт. Позивач після розірвання шлюбу інколи проживав з ними в квартирі, однак постійно пиячив, влаштовував сварки та бійки, перебив в квартирі меблі, забрав посуд та інші речі про що вона неодноразово зверталася до органу міліції з відповідними заявами. В зв'язку з цим вона вимушена була замінити в квартирі замок. Тому вважає, що вимоги позивача є безпідставними і в їх задоволенні необхідно відмовити. Заслухавши пояснення представників позивача, відповідачів, свідка по справі, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що в серпні 1988 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Від спільного проживання у них [INFO] народився син [PERSON]. В 2007 році шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідно до довідки начальника КЕВ м. Вінниці від 17.01.1997 року за №94 (а.с.6) [PERSON] - батькові позивача [PERSON], на склад сім'ї з 3-х осіб була розподілена і надана двокімнатна квартира [ADDRESS] згідно ордеру №1040 від 15.03.1988 року. 01.02.1996 року позивачу [PERSON] та членам його сім'ї - відповідачам по справі [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було видано свідоцтво про право власності на житло (а.с.10). Як вбачається з приватизаційних платіжних доручень за №№2846, 2847, 2848 від 16.02.1996 року вищевказана квартира сторонами по справі була приватизована (а.с.15-17). Відповідно до ЖК УРСР наймач квартири державного житлового фонду та члени його сім'ї мають однакові та рівні права на житло. Права на житло членів сім'ї наймача вважаються самостійними, а не похідними. Це означає, що у разі смерті чи виїзду основного наймача житлові права членів його сім'ї не зазнають змін. З цього неодмінно випливає висновок про те, що у разі приватизації квартири усі члени сім'ї, що взяли участь у приватизації, одержать рівні права як її власники. Розмір їхніх часток буде однаковим. Однак усі вони можуть укласти договір за яким визначити розмір часток інакше, ніж це випливає із закону. За таких обставин вимоги позивача про визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS] житловою площею 29,39 кв.м. та припинення права власності [PERSON] та [PERSON] на вищевказану квартиру є безпідставними і задоволенню не підлягають. Також не підлягають задоволенню і вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] з квартири. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач [PERSON] після розірвання шлюбу деякий час проживав з відповідачами в квартирі, однак постійно пиячив, влаштовував сварки та бійки, перебив в квартирі меблі, забрав посуд та інші речі. Дані факти підтверджуються постановами Калинівського районного суду про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім'ї, висновками Калинівського РВ УМВС України у Вінницькій області про результати розгляду звернення [PERSON], постановою про відмову в порушення кримінальної справи (а.с.45-56). В зв'язку з тим, що позивач [PERSON] створював нестерпні умови для проживання відподідачка [PERSON] вимушена була замінити в квартирі замок. Крім того, відповідно до ст.116 ЖК України підставою для виселення можуть бути наступні обставини: якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського пливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Також суд звертає увагу на ту обставину, що будь-які докази по суті справи (акт комунальної служби про те, що жиле приміщення псується, руйнується; докази, які підтверджують факт систематичного порушення правил співжиття (акти комісій, лікарських установ про нанесення тілесних ушкоджень позивачу) ні позивачем, ні його представниками в судове засідання надані не були. Суд визнає недостовірними посилання позивача [PERSON] та його представника [PERSON] в позовній заяві про те, що відповідачка [PERSON] неодноразово намагалася притягнути позивача до адміністративної відповідальності, як особу, яка веде маргінальний спосіб життя, а також про те, що [PERSON] заборонила позивачу з'являтись в його квартирі, про що він повідомляв правоохоронні органи, оскільки такі посилання не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються показаннями відповідачів в судовому засіданні та матеріалами справи з яких вбачається, що позивач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім'ї. Крім того, будь-яких доказів про те, що позивач [PERSON] звертався до правоохоронних органів із відповідною заявою з приводу заборони відповідачкою [PERSON] йому з'являтись в квартирі представниками позивача в судовому засіданні надано не було. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, необгрунтованими, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed