Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

03 червня 2020 року до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики, відповідно до якої він просив суд стягнути з відповідача на користь позивача суму позики у розмірі 1 308 863, 00 грн., 3 % річних в сумі 61 062, 15 грн. та інфляційні витрати в сумі 95 677, 89 грн. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 25.04.2018 року [PERSON] передав [PERSON] грошову суму у розмірі 50\~000, 00 доларів США, що на день надання позики складало 1\~308\~863, 00 грн., про що було складено договір позики. Повернення суми боргу відповідно до договору позики мало відбутися 01.11.2018 року. Однак у строк встановлений в договорі не відбулося. Відповідно до умов договору позивачем на суму позики було нараховано також три відсотки річних та інфляційні витрати. Зазначені обставини і стали підставою для звернення до суду. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 10 червня 2020 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми за договором позики передано на розгляд до Жовтневого районного суду м. Харкова. Згідно супровідного листа Київського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2020 року, справа надійшла до Жовтневого районного суду м. Харкова 12 листопада 2020 року. Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 листопада 2020 року для розгляду вказаної справи було визначено головуючого суддю Труханович В.В. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 листопада 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми за договором позики. Призначено судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 листопада 2020 року у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі № 953/8783/20 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу відмовлено. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 09 грудня 2020 року вирішено перейти від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження по цивільній справі №953/8783/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми за договором позики. Розгляд справи розпочато зі стадії відкриття провадження у справі. Замінено судове засідання для розгляду справи по суті на підготовче судове засідання. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 січня 2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі №953/8783/20 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми за договором позики. Призначено справу до судового розгляду в судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 червня 2021 року заяву [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі № 953/8783/20 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволено. Оголошено заборону на відчуження квартири, загальною площею 221, 4 кв. м., житловою 139, 8 кв.м., розташованої у [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 501132963101). Оголошено заборону на відчуження нежитлових приміщень цокольного поверху № 87, місце для паркування в літ. «А-9», загальною площею 15, 3 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2073770863101) Представник позивача, [PERSON] , який діє на підставі Ордеру від 17.03.2021 року, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та дав пояснення про обставини, які викладені у рішенні вище. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач по справі в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. Відзив на позовну заяву до суду також не надходив. У зв`язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 223 та ст. ст. 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечував і представник позивача по справі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами, Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, в судовому засіданні було встановлено, що 25 квітня 2018 року між [PERSON] (позичальник) та [PERSON] (позикодавець) було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальникові, а позичальник отримав від позикодавця у власність гроші в сумі 50\~000, 00 доларів США, що складає 1\~308\~863, 00 грн. У пункті 1 договору зазначено, що передача грошей здійснена під час укладання договору в готівковій формі в доларах США. (а.с. 12-13) Пунктом 2 договору передбачено, що повний розрахунок суми позики має бути здійснено не пізніше 01 листопада 2018 року. Однак, у зазначену дату відповідач кошти не повернув. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передання грошової суми позичальнику. Відповідно до ч. ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що здійснений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. В свою чергу відповідно ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі № 6-24ц12). 12 квітня 2021 року представником позивача було надано суду оригінал Договору позики від 25.04.2018 року. Отже, суд приходить до висновку, що оскільки представником позивача по справі було надано оригінал договору позики від 25.04.2018 року, який знаходився у позивача, то дійсно 25.04.2018 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики. В забезпечення виконання зобов`язання [PERSON] , між [PERSON] , яка є майновим поручителем останнього, та [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого [PERSON] надає в іпотеки належні їй на праві власності земельні ділянки кадастрові номери: 6325183500:01:012:0188 та 6325183500:01:012:0189, які знаходяться у Харківській області, Харківському районі, на території Русько-Тишківської с/ради (за межами населеного пункту), розмірами 0, 6164 га та 2, 0000 га відповідно. (а.с. 5-8) Згідно із статтями 1, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Представник позивача у судовому засіданні пояснив, що у встановлений у розписці строк відповідач грошові кошти не повернув. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження повернення відповідачем грошових коштів матеріали справи не містять. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Як вбачається з Договору позики від 25.04.2018 року, позикодавець передав позичальникові, а позичальник отримав від позикодавця у власність грошові кошти в сумі 50\~000, 00 доларів США, що складає 1\~308\~863, 00 грн. У договорі зазначено, що передача грошей здійснена підчас укладання договору в готівковій формі в доларах США. Пунктом 2 Договору позики передбачено, що позикодавець має право самостійно вибирати валюту, в якій може проводитися погашення позики: долар США або гривня за курсом Національного банку до долара США на дату погашення. Представник позивача просив суд стягнути з відповідача суму боргу у гривнях, яка вказана у договорі позики на момент укладання договору у розмірі 1 308 863, 00 грн. Оскільки, договором позики передбачено стягнення суми боргу у гривнях за курсом Національного банку до долара США на дату погашення, то суд приходить до висновку, що стягненню з відповідача підлягає сума еквівалент 50\~000, 00 доларів США на момент винесення рішення суду, а саме: 50\~000, 00 доларів США х 27,2914 офіційний курс долара за ставкою НБУ (станом на момент ухвалення рішення судом 07.06.2021 року) = 1\~364\~570, 00 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума позики у розмірі 1\~364\~570, 00 грн. Окрім того, позивач просив суд стягнути з відповідача три відсотки річних за користування позикою у розмірі 61\~062, 15 грн. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 4 Договору позики від 25.04.2018 року, при неповерненні позики в установлений у цьому договору термін позикодавець може пред`явити договір позики до стягнення в порядку і в строки, передбачені чинним законодавством України (в тому числі звернутись до органів нотаріату за вчинення виконавчого напису), з вимогою про сплату боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (трьох) процентів річних від простроченої суми. Зазначене вище має бути також умовою при укладенні договору застави для забезпечення виконання зобов`язання за цим договором позики. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Саме така позиція міститься у постанові Великої палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Оскільки судом було встановлено, що розписка була укладена у доларах США, то й розрахунок 3% річних повинен проводитися у доларах США. Так, 3 % річних становлять 3\~900, 00 доларів США (50\~000, 00 доларів США (сума боргу) х 3 % річних / 100% / 365 днів х 950 днів (кількість днів прострочення за період з 01.11.2018 року по 07.06.2021 року). Позивач просив суд також стягнути з відповідача інфляційні витрати в сумі 95\~677, 89 грн. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Так, вимоги [PERSON] в частині стягнення інфляційних витрат задоволенню не підлягають. В ст. 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 610 ЦК України встановлює, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частина 4 статті 631 ЦК України встановлює, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відтак, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що на теперішній час сума боргу залишається неповернутою, суд приходить до висновку про, те що є всі підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 1 364 570, 00 грн. грн.; 3% річних у розмірі 3\~900, 00 доларів США. Отже, позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики підлягає частковому задоволенню. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Сума задоволених позовних вимог складає 1\~471\~006, 46 грн. (сума боргу 1\~364\~570, 00 грн.; сума трьох відсотків річних 3 900, 00 доларів США х 27,2914 офіційний курс долара за ставкою НБУ = 106\~436, 46 грн. За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 10\~510, 00 грн. (максимальний розмір судового збору встановлений для фізичних осіб за подачу позову майнового характеру на день звернення до суду). На підставі викладеного та

Outcome: partial