Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

04 квітня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до КЗ «Дніпропетровський обласний клінічний центр кардіології та кардіохірургії» Дніпропетровської обласної ради про визнання неправомірним розірвання договору, визнання неправомірними дій, зобов'язання вчинити дії. Позовні вимоги було обґрунтовано тим, що позивач є учасником війни, працював у Дніпропетровській обласній спілці споживчих товариств від 17.04.1975 року по 02.04.2007 року начальником юридичного відділу, а від 02.04.2007 року по 20.02.2009 року - радником голови правління Дніпропетровської обласної спілки споживчих товариств з правових питань. 20.02.2009 року позивач був звільнений з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. Більше 20 років позивач перебував на обліку і одержував медичні послуги від відповідача на підставі відповідного господарського договору на медичне обслуговування, який кожного року укладався між відповідачем та Дніпропетровською обласною профспілковою організацією працівників споживчої кооперації, членом якої позивач був увесь час, що був працевлаштований. Від 01.08.2015 року договір на медичне обслуговування з Дніпропетровською обласною профспілковою організацією працівників споживчої кооперації в односторонньому порядку з ініціативи відповідача було розірвано, у зв'язку з чим позивач був знятий відповідачем з медичного обліку, і медичне обслуговування його припинено. Такими діями відповідача порушено конституційне право позивача на медичне обслуговування, а тому позивач просив суд визнати неправомірним розірвання від 01.08.2015 року з ініціативи відповідача вказаного договору, визнати неправомірними зняття позивача від 01.08.2015 року з обліку і відмову у наданні йому медичних послуг, зобов'язати відповідача поновити позивача на обліку і забезпечити надання йому послуг медичного характеру в обсязі, який надавався до 01.08.2015 року(а.с.а.с. 1 - 5, 35). 25 квітня 2017 року ухвалою суду до участі у справі в якості третьої особи було залучено Дніпропетровську обласну профспілкову організацію працівників споживчої кооперації (а.с. 64). 29 червня 2016 року судом було ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову. Рішення було оскаржене в апеляційному порядку, і ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.12.2016 року залишено без змін (а.с.а.с. 102 - 105, 152 - 156). 10 травня 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ за результатами касаційного перегляду ухвалених у справі судових рішень було постановлено ухвалу про скасування рішень першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення вимог про визнання неправомірними зняття позивача з обліку і відмову у наданні йому медичних послуг, зобов'язання поновлення його на обліку та забезпечення надання послуг медичного характеру з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. У решті судові рішення були залишені без змін. Постановлену ухвалу суд касаційної інстанції обґрунтував тим, що суди на порушення вимог статей 214, 215 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) не звернули увагу на приписи пункту 8 статті 14 Закону України від 22.10.1993 року №3351-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №3351-ХІІ), не перевірили в достатньому обсязі пояснення позивача, не визначилися з характером спірних правовідносин, не дали їм оцінки у контексті вимог про визнання неправомірним зняття з обліку та зобов'язання поновити на обліку позивача (а.с.а.с. 205 - 207). Позивач, представник відповідача до суду не з'явилися, звернувшись з клопотаннями про розгляд справи за їхньої відсутності (а.с.а.с. 39, 69). Представник третьої особи до суду також не з'явився, був повідомлений належним чином. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов необхідно задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є учасником війни, працював у Дніпропетровській обласній спілці споживчих товариств від 17.04.1975 року до 20.02.2009 року і був звільнений з роботи у зв'язку з виходом на пенсію (а.с.а.с. 10 - 12). 01 січня 2011 року між відповідачем та третьою особою був укладений договір №3, згідно з яким третя особа доручила, а відповідач здійснював у повному обсязі діагностичну і лікувальну допомогу працівникам третьої особи (зокрема, позивачеві) (а.с.а.с. 74, 77, 79). Додатковою угодою від 01.07.2015 року №1 відповідач та третя особа розірвали укладений між ними 01.01.2011 року договір (а.с.а.с. 75, 76). В останнє позивач звернувся за наданням медичної допомоги 21 - 23 липня 2015 року, і така допомога (консультативно-діагностичного характеру) йому була надана амбулаторно із забезпеченням проходження аналізів (ультразвукове дослідження органів брюшної порожнини та позабрюшного простору) (а.с.а.с. 25 - 29). Разом з тим, від 26.11.1999 року по 29.12.1999 року позивач перебував на лікуванні у стаціонарному відділенні Дніпропетровського обласного діагностичного центру (колишня назва відповідача) з діагнозом «ішемічна хвороба серця, гострий інфаркт міокарду», після чого неодноразово проходив там же реабілітацію. Відтак, позивач був прикріплений та знаходився на обліку у відповідача на час звільнення в 2009 році. Викладені обставини підтверджуються копіями документів медичного характеру, наданими позивачем суду 07.07.2017 року (листок непрацездатності серії 57433 №080188, результатами лабораторних аналізів та клінічних досліджень, витягами з картки амбулаторного хворого). Відповідно до статті 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров'я, медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров'я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм. Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров'я медична допомога надається безоплатно; існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Держава сприяє розвиткові лікувальних закладів усіх форм власності. Згідно зі статтею 1 Закону №3351-ХІІ вінспрямований на захист ветеранів війни, зокрема, шляхом створення належних умов для підтримання здоров'я та активного довголіття. У відповідності з пунктом 8 статті 14 Закону №3351-ХІІ учасникам війни надається пільга у вигляді користування при виході на пенсію (незалежно від часу виходу на пенсію) чи зміні місця роботи поліклініками та госпіталями, до яких вони були прикріплені за попереднім місцем роботи. Аналіз приведеної норми свідчить про те, що право на користування медичним закладом (поліклініка, госпіталь тощо) пільговиком (учасником війни) є безумовним та пов'язується лише з фактом прикріплення до медичної установи за попереднім (останнім при виході на пенсію) місцем роботи. При цьому підстава прикріплення до такого медичного закладу, як то господарський договір, адміністративний акт тощо та рівень надання медичної допомоги (первинна, вторинна чи третинна) не має правового значення для здійснення учасником війни визначеного цим Законом права користування медичним закладом за місцем прикріплення. Судом встановлено, що заявлений [PERSON] позов побудовано не тільки на правовідносинах, пов'язаних з виконанням відповідачем та третьою особою договору від 01.01.2011 року, а й на праві позивача на отримання медичної допомоги, передбаченої учасникам війни пунктом 8 статті 14 Закону №3351-ХІІ. Таким чином, проаналізувавши цей довід позовної заяви у контексті приведеної вище норми, суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених [PERSON] позовних вимог. Такий висновок базується на тому, що право позивача як пільговика на користування послугами відповідача є безумовним та пов'язано лише з фактом його прикріплення до медичної установи за останнім при виході на пенсію місцем роботи. У порядку статті 88 ЦПК з відповідача на користь держави підлягає стягненню компенсація понесених судових витрат у сумі 1 280,00 грн.

Outcome: approved