Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

03 листопада 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , Радехівської міської ради Львівської області про скасування Державного акту на право приватної власності на землю та визнання права власності. В позовній заяві, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, зазначає, що 24 листопада 1997 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий дерев`яний будинок, що розташований по [ADDRESS] . Факт відчуження нерухомого майна відображено у договорі купівлі-продажу житлового будинку від 24.11.1997 року, посвідченого державним нотаріусом Радехівської державної нотаріальної контори Луців І.П. і зареєстрованого в реєстрі за № 1913/97. Відтак, відповідно до умов зазначеного договору позивач набув фактично право приватної власності на будинковолодіння [ADDRESS] , яке в подальшому зареєстрував у встановленому законом порядку (Реєстраційне посвідчення серії [NUMBER] ) і таке сторонніми особами не оспорюється. [INFO] у с.Корчин Радехівського району Львівської області помер [PERSON] . У даному випадку має намір вказати, що [PERSON] за життя і до відчуження будинковолодіння мав намір оформити правовстановлюючі документи на земельну ділянку, що розташована по [ADDRESS] та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, площею 0,23 га. Відтак, відповідно до ухвали Корчинської сільської ради Радехівського району 16 сесії 21 скликання від 14 лютого 1994 року, [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,23 га за адресую [ADDRESS] та рекомендовано звернутися в проектну організацію для виготовлення державного акту на право приватної власності на землю. У подальшому - 28.02.1998 року на ім`я [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на землю, серії ІV-ЛВ №035466, відповідно до якого він набув у власність земельну ділянку площею 0,23 га за адресою с.Кустин Радехівського району для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, який на той час уже був ним відчужений. Тобто, вказаний вище Державний акт був виданий після укладення договору купівлі- продажу нерухомого майна, що розташоване на цій земельній ділянці, а [PERSON] не повідомляючи позивача про вчинені ним дії щодо оформлення правовстановлюючих документів на землю, як зазначалося вище помер [INFO] . Зазначена земельна ділянка об`єктом спадкування не була. Відповідачами позивач зазначив дітей померлого [PERSON] . На даний час, будучи власником нерухомого майна, позивач не може реалізувати своє право власності на таке, зокрема розпорядитися ним, оскільки земельна ділянка, на якій знаходиться майно, позивачу не належить. За таких обставин, більш дієвих заходів для забезпечення реалізації своїх майнових прав, окрім як звернення до суду, він немає. Просить скасувати Державний акт на право приватної власності на землю, серії ІV-ЛВ № 035466, виданий [PERSON] на підставі рішення 16 сесії 21 скликання Корчинської сільської ради Радехівського району Львівської області від 14 лютого 1994 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 76. Визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право приватної власності на землю площею 0,23 га із кадастровим номером 4623981600:01:004;0216, що розташована по [ADDRESS] (а.с.2-5). У судове засідання позивач не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій позов підтримує повністю та просить задоволити, розгляд справи здійснювати без його участі та не здійснювати розподіл судових витрат. Щодо винесення заочного рішення не заперечує (а.с.58). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] області в судове засідання не з`явилися, хоч відповідачам було відомо про перебування справи в провадженні суду (а.с.48,49). Представник Радехівської міської ради Львівської області в судове засідання не з`явився, скерував суду заяву, в якій позовні вимоги визнав повністю, просив розгляд справи проводити без участі представника (а.с.62). Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, чим і скористалися сторони. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив, що 24 листопада 1997 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий дерев`яний будинок, що розташований по [ADDRESS] , що підтверджено договором купівлі-продажу житлового будинку від 24.11.1997 року, посвідченого державним нотаріусом Радехівської державної нотаріальної контори Луців І.П. і зареєстрованого в реєстрі за № 1913/97 (а.с.8). Відповідно до Реєстраційного посвідчення, серії [NUMBER] , [PERSON] зареєстрував у встановленому законом порядку будинок, що розташований по [ADDRESS] (а.с.9). Згідно довідки №4345 від 17.08.2020 року, станом на 31.12.2012 року, в КП ЛОР «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» за [PERSON] зареєстрований житловий будинок [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Радехівською державною нотаріальною конторою 24.11.1997 року за реєстровим №1913/97, і записано 24.11.1997 року в реєстрову книгу за №270 (а.с.10). Відповідно до ухвали Корчинської сільської ради Радехівського району 16 сесії 21 скликання від 14 лютого 1994 року, [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,23 га за адресую [ADDRESS] та рекомендовано звернутися в проектну організацію для виготовлення державного акту на право приватної власності на землю (а.с.11). 28.02.1998 року [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на землю, серії ІV-ЛВ № 035466, відповідно до якого він набув у власність земельну ділянку площею 0,23 га за адресою с.Корчин Радехівського району для обслуговування житлового будинку і господарських будівель (а.с.12-13). [INFO] у с. Корчин Радехівського району Львівської області помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] від 22.12.2009 року, виданим Корчинською сільською радою Радехівського району Львівської області (а.с.14). Як вбачається з довідки №21 від 04.09.2020 року, виданої виконкомом Корчинської сільської ради, [PERSON] дійсно має в користуванні земельну ділянку за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,24 га, яка знаходиться за адресою в [ADDRESS] , та на якій знаходиться житловий будинок та господарські будівлі (а.с.15). У розумінні вимог ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до підпункту е частини 1 статті 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є, окрім іншого набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Верховний Суд України у справі за № 6-2225 цс 16 висловив правову позицію, відповідно до якої - за змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Велика Палата Верховного Суду 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 висловила свою позицію, відповідно до якої земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Як вбачається з даних, які викладені у довідці Корчинської сільської ради Радехівського району № 21 від 04.09.2020 року, [PERSON] дійсно має в користуванні земельну ділянку за цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0.24 га, яка знаходиться у [ADDRESS] , та на якій знаходиться житловий будинок та господарські будівлі. Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України. В силу вимог Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і права постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 04.05.1999 року №43 (втратила чинність 23.08.2013 року), було розроблено технічну документацію зі складання державного акту №76 (а.с.13). Поряд з цим, при здійсненні підготовчих робіт під час розроблення технічної документації проектною організацією не було проведено аналізу переходу права власності на нерухоме майно, що розташоване на цій ділянці, що потягнуло за собою складення та подальшу реєстрацію оспорюваного Державного акту. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.1 Протоколу №1 до ст.1 Європейської конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності. За змістом ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Таким чином, узагальнюючи вищенаведене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи те, що у позивача немає іншого способу захисту порушених прав, суд робить висновки, що позовні вимоги необхідно задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved