Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-04 00:00:00

02.07.2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» (далі ПрАТ «СКМЗ») про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 12514,46 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку з 19.02.2020 року по дату ухвалення рішення та моральну шкоду у розмірі 6000,00 грн.. Свої вимоги [PERSON] обґрунтував тим, що у період з 25.11.2013 року до 16.12.2019 року він знаходився у трудових відносинах з ПРАТ «СКМЗ», зокрема з 03.05.2016 року працював токарем-розточувальником 3 розряду механоскладального цеху. Наказом №160 від 16.12.2019 року він був звільнений за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, однак в порушення ст.ст.4, 116 КЗпП України, в день звільнення йому не виплатили належні заробітну плату за листопад та грудень 2019 року у розмірі 22082,86 грн.. Після звільнення, у період з 03.02.2020 року по 18.02.2020 року йому виплатили заборгованість по заробітній платі на загальну суму 9568,40 грн., та на час звернення до суду заборгованість залишилася у розмірі 12514,46 грн.. Крім того, відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки з 17.12.20219 року по день фактичного розрахунку та моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях, що виникли внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати та суттєво вплинуло на ритм його життя, так як він був позбавлений засобів до існування, а це призвело до стресу та вимушує здійснювати додаткові зусилля для організації свого життя, позбавляє позивача забезпечити себе належним чином необхідними засобами захисту життя та здоров`я, медикаментами тощо. 11.02.2021 року позивач [PERSON] подав до суду заяву про відмову від частини позовних вимог, в якій зазначив, що 07.08.2020 року, після звернення з даним позовом до суду відповідачем було перераховано на його користь залишок заробітної плати у розмірі 12514,46 грн., у зв`язку з чим він відмовився від позовної вимоги про стягнення суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 12514,46 грн., та просив стягнути з відповідача лише середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 19.02.2020 року, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати у розмірі 499,20 грн. та завдану моральну шкоду у розмірі 6000,00 грн.. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про підтримання своїх позовних вимог та просив розглянути справу у його відсутності. Представник відповідача Чухлєбов С.О. в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та просив розглянути справу та прийняти рішення з урахуванням запровадження особливого режиму роботи на ПрАТ «СКМЗ» у зв`язку із введенням карантину та застосувати принцип співмірності при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку. Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом №131 від 20.11.2013 року позивача прийнято учнем токаря-розточника в інструментальний цех ПАТ «СКМЗ», яке з 27.04.2018 року перейменовано в ПрАТ «СКМЗ», а наказом №84 від 01.05.2016 року його було переведено до механоскладальний цех №3 токарем-розточником 3 розряду. Наказом №160 від 16.12.2019 року [PERSON] звільнено з ПрАТ «СКМЗ» з 16.12.2019 року за згодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Частиною 1 ст.46 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як встановлено під час розгляду справи, ПрАТ «СКМЗ» 16.12.2019 року не провело з позивачем розрахунок, у строк зазначений в статті 116 цього Кодексу. Згідно Довідки про заборгованість по заробітній платі №348 станом на 22.06.2020 року ПрАТ «СКМЗ» мало заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] у розмірі 12514,46 грн., які йому були виплачені 07.08.2020 року, у зв`язку з чим, вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з наступного. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягає застосуванню формула, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку. Відповідно до довідки ПрАТ «СКМЗ» середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 499,20 грн.. Представником відповідача надано суду копії наказів директора ПрАТ «СКМЗ» №391 від 26.11.2019 року, яким для працівників підприємства на лютий 2020 року було встановлено 24-годинний робочий тиждень з 8-ми годинним робочим днем (додаткові вихідні дні - четвер, п`ятниця); № 49 від 02.03.2020 року, яким встановлені додаткові неоплачувані неробочі дні з 04 травня 2020 року по 08 травня 2020 року, а також з 12 травня 2020 року по 15 травня 2020 року та №2 від 18.03.2020 року, яким починаючи з 18 травня 2020 року по 18 липня 2020 року на підприємстві встановлено 2-денних робочий тиждень. Крім того, згідно наданого наказу №134 від 30.06.2020 року, працівникам ПрАТ «СКМЗ» з 01.07.2020 року введено гнучкий графік робочого часу, згідно якого фіксований час на протязі якого працівник повинен знаходитися на робочому місці складає 16 годин на тиждень. З огляду на зазначене, представник відповідача зазначив у своїх письмових поясненнях щодо належності доказів, що у період затримки здійснення розрахунку із позивачем на підприємстві було усього 103 робочих дні. Однак діючим законодавством не передбачена можливість розрахунку середньої заробітної плати для стягнення в порядку ст. 117 КЗпП України з урахуванням режиму роботи підприємства. Згідно листа Мінсоцполітики №78/0/206-18 від 08.08.2018 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік» у грудні 2019 року визначено 21 робочий день, а згідно листа Мінсоцполітики №1133/0/206-19 від 29 липня 2019 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік», визначено кількість робочих днів у січні - 21, лютому - 20, березні - 21, квітні - 21, травні - 19, червні - 20, липні - 23, серпні - 20. З огляду на викладене, суд бере до обрахунку середньоденну заробітну плату позивача у розмірі 499,20 грн. та робочі дні з дати, наступної після дня звільнення, тобто з 17.12.2019 року до дати повного розрахунку 07.08.2020 року у кількості 161 робочих днів. З урахуванням наведеного, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 80371,20 грн. (499,20 грн. х 161 дн.). Проте, вказана сума середнього заробітку за час затримки при розрахунку [PERSON] є неспівмірною із заборгованістю відповідача перед ним. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати наступне (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Суд вважає справедливим, пропорційним, таким, що відповідатиме обставинам справи та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача у сумі 12514,46 грн., що дорівнюється заборгованості по заробітній платі позивача на час звернення до суду. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих його втрат, які розумно можна було би передбачити. Принцип співмірності було застосовано Великою Палатою Верховного Суду у справі 711/4010/13-ці від 18 березня 2020 року, висновки якого у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України мають застосовуватися судами до спірних правовідносин. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення завданої йому моральної шкоди у розмірі 6000,00 грн., суд виходить з наступного. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону передумовою для відшкодування моральної шкоди згідно зі статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до вказаних у статті наслідків. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи. Свої вимоги щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 6000,00 грн. [PERSON] обґрунтував тим, що невиплата належних йому грошових сум призвело до душевних страждань, що виникли внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати та суттєво вплинуло на ритм його життя, так як він був позбавлений засобів до існування, а це призвело до стресу та вимушує здійснювати додаткові зусилля для організації свого життя, позбавляє забезпечити себе належним чином необхідними засобами захисту життя та здоров`я, медикаментами тощо. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, й беручи до уваги конкретні обставини у даній справі, характер і тривалість моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його житті і наслідки, що наступили, вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково, та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн.. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial