Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

04.03.2015 р. позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просить стягнути з Публічного акціонерного товариства АТ науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань заборгованість по заробітній платі в сумі 5963 грн., компенсацію втрати частини доходу, середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 6562 грн., витрати на правову допомогу 500 грн. та моральну шкоду в сумі 1000 грн. В судове засідання позивач зявилась, позовні вимоги підтримала, однак уточнити їх після надання представником відповідача довідки до заробітну плату не бажала, просила стягнути з відповідача належні їй суми. Представник відповідача в судове засідання зявилась, подала письмову заяву в судовому засіданні визнала факт наявності заборгованості перед позивачем в сумі 5269 грн., в іншій частині просила у задоволенні позову відмовити з підстав, викладених письмово. Суд, вислухавши думку сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав: Судом встановлено та сторонами не заперечено, що позивачка [PERSON] працювала у відповідача та була звільнена з підприємства 04.11.2014 року у відповідності до ст. 40 п. 1 КЗпП України. ПАТ АТ НДІРВ має заборгованість по заробітній платі перед позивачкою [PERSON], в сумі 5 269 грн. 00 коп., яка станом на 08.04.2015 року підприємством не сплачена, у звязку з чим вказана сума підлягає стягненню у відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України з відповідача на користь позивача. Однак, суд вважає, що позивачкою був пропущений строк звернення з позовними вимогами щодо стягнення компенсації втрати частини доходу, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, оскільки частиною 1 статті 233 КЗпП України, встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник мас право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, враховуючи і викладене самою позивачкою в позовній заяві, яка вказує на те, що її права були порушені 04.11.2014 року (в день звільнення), а за захистом своїх порушених прав вона звернулась до суду лише 04.03.2015 року, суд застосовує положення статті 233 КЗпП України. Ст. 237-1 КЗпП України передбачений обов'язок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи, що з 04.11.2014 р. позивач позбавлена фактично засобів існування, оскільки звільнена за ініціативою підприємства, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, потребу позичати гроші для оплати комунальних платежів та придбання ліків, знаходження у стресовому стані через брак грошей у похилому віці, суд вважає достатньою компенсацією моральної шкоди суму 500 грн. Стосовно частини позовних вимог позивачки [PERSON] щодо стягнення з відповідача ПАТ АТ НДІРВ компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, суд враховує, що позивачкою не визначена сума компенсації та на підприємство покладений обов'язок у відповідності до ст.. 4 ЗУ Про компенсацію громадянам частини доходів у зв'язку з порушенням строків її випитати, нарахувати та сплатити компенсацію у тому ж місяці, у якому буде фактично здійснюватись виплата основної заборгованості. Відповідно до ст..60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Питання компенсації витрат на правову допомогу врегульовано ст. 84 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 84 ЦПК України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Постановою Кабінету Міністрів України № 590 від 27 квітня 2006 року Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, порядок їх компенсації за рахунок держави витрати, пов'язані з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено рішення, компенсуються іншою стороною у сумі, що не перевищує 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи. Таким чином, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. Проте, долучена до матеріалів справи квитанція про сплату наданої правової допомоги не може бути доказом підтвердження понесених позивачкою витрат на правову допомогу у сумі 500 грн. в розумінні приписів Постанови КМУ №590 від 27.04.2006р., оскільки до матеріалів справи не долучений ані перелік наданих послуг, ані розрахунок вартості юридичних послуг відповідно до пропорційного часу роботи адвоката у зв'язку з наданням правової допомоги у даній справі. . Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, відсутні правові підстави для компенсації таких витрат позивачу. Згідно ст.88 ч.3 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог. На підставі наведеного,

Outcome: partial