Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

03.09.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до субєкта підприємницької діяльності фізичної особи підприємця [PERSON] в якому, після уточнення позовних вимог, просить визнати недійсним в частині що його стосується договір про спільну діяльність без створення юридичної особи від 02 квітня 2011 року, укладений між субєктом підприємницької діяльності фізичною особою підприємцем [PERSON] (надалі ФОП [PERSON]В.) та фізичними особами - членами колективу СВК «Харківська овочева фабрика» та витребування земельної ділянки №1536, право на яку посвідчене Державним актом серії ЯЛ№181586, із чужого незаконного володіння та повернення її йому, посилаючись на наступне (а.с.2-4,72). На території Алісівської сільської ради Близнюківського району Харківської області йому належить земельна ділянка. За декілька днів до дня звернення до суду з цим позовом від директора ТОВ ДСП «БВ», з яким він підписав договір оренди цієї спірної земельної ділянки, він дізнався що ділянку ще з 2011 року самовільно захопив ФОП [PERSON] Цією та іншими земельними ділянками ФОП [PERSON] користується посилаючись на начебто укладений Договір про спільну діяльність без створення юридичної особи (договір простого товариства) від 02.04. 2011 року з фізичними особами, колишніми членами СВК «Харківська овочева фабрика» (надалі Договір). Вказує, що Договір існує в трьох різних версіях які надавалися до різних органів. Договір підписаний лише ФОП [PERSON] Підписів фізичних осіб, колишніх членів СВК «Харківська овочева фабрика» (надалі СВК) на Договорі немає. Замість цього до Договору додано реєстр договорів оренди землі пайщиків СВК в якому відсутні багато підписів. В графі де має бути його підпис підпис є але він на його підпис не схожий. З посиланням на ч.1 ст. 638 Цивільного Кодексу України (надалі ЦК України) зазначає, що саме по собі підписання «паперу», названого Договір, не означає, що відбулося його укладення. Не було досягнуто згоди за всіма істотними умовами, не було волевиявлення з його сторони на підписання Договору. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] на задоволенні позову наполягали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, письмових поясненнях. Так позивач [PERSON] пояснив, що він є власником спірної земельної ділянки. З приводу укладення Договору ФОП [PERSON] до нього звертався але він відмовився. В графі Договору, де має бути його підпис, підпис виконаний не ним. В будь-яких інших договірних стосунках із ФОП [PERSON] він не перебуває і від нього коштів, послуг тощо не отримував. Представник [PERSON] [PERSON] пояснив, що ця та інші земельні ділянки на полі №27 використовуються незаконно ФОП [PERSON]. Підпис [PERSON] на Договорі відсутній. Замість нього цей підпис виконаний вочевидь іншою особою. Так цей підпис дуже схожий на підпис «Ісаєнка», тобто особи яка у списку, який додається до Договору», внесена на одну графу вище [PERSON] Отже відсутнє волевиявлення [PERSON] на укладення Договору. Координати земельної ділянки [PERSON] визначені, власність на неї підтверджена Державним актом, отже він має право нею розпорядися на власний розсуд. Для використання земельної ділянки він не зобовязаний звертатися для отримання будь-якого дозволу від ФОП [PERSON]. У судовому засіданні та в письмових поясненнях( а.с.73,74,122,123) представник ФОП [PERSON] [PERSON] проти задоволення позову заперечував з посиланням на таке. Починаючи із 2011 року ФОП [PERSON] укладає щорічно договори простого товариства з власниками землі СВК. У 2011 році такий договір було укладено 02.04. 2011 року. Договір було укладено на один рік. Цей спірний Договір не стосується [PERSON], оскільки той його не підписував, а тому і ніякі розрахунки з ним не проводилися. Допускає що в графі де значиться начебто підпис [PERSON], помилково виконаний підпис особою, яка зазначена в додатку до Договору вище. В аналогічному договорі за 2015 рік підпис [PERSON] відсутній. Земельна ділянка [PERSON] перебуває в спільному масиві з іншими земельними ділянками, які використовуються ФОП [PERSON] На цій ділянці ФОП [PERSON] проведена оранка. Ділянка на місцевості не визначена. Для її самостійного використання [PERSON] має встановити межеві знаки. Вислухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, вивчивши письмові заперечення та пояснення на позов сторін, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, суд приходить до висновку про необхідність у задоволенні позову відмовити повністю, виходячи із наступного. Судом встановлено, що громадянин України [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0,7312 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Алісівської сільської ради Близнюківського району Харківської області на полі №27, що підтверджено фотокопіями державного акту та схемою розташування земельної ділянки згідно Технічної документації з землеустрою… (а.с.12,115,145). Листом від 10.10. 2015 року №37 ТОВ «БВ» повідомило [PERSON] про те, що належна йому земельна ділянка №1536 та земельна ділянка його дружини №1537 на полі №27 з 2011 року незаконно використовуються ФОП [PERSON]В.(а.с.46). До суду як доказ надано фотокопію Договору про спільну діяльність без створення юридичної особи (договір простого товариства) від 02.04. 2011 року з додатком до нього - Реєстром договорів оренди землі пайщиків СВК ХОФ з СПД [PERSON] (а.с.5-11, 47-53). З Договору вбачається, що він укладений між ФОП [PERSON] та фізичними особами, колишніми членами СВК. Дія Договору закінчується 31.12. 2011 року. Договір підписаний ФОП [PERSON] - Сторона -1. Підписи Сторони-2 відсутні але зазначено, що Стороною 2 є фізичні особи СВК, зазначені у вищевказаному реєстрі. В цьому Реєстрі, в графі напроти прізвища [PERSON], є підпис, який дуже схожий на підпис особи ([PERSON] ) графою вище(а.с.49-53). Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.\~\~ Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у\~ст. 16 ЦК України. Згідно з п. 2 ч. 2\~ст. 16 ЦК України\~одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Згідно із ч. 1\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Статтею 627 ЦК України\~встановлено, що відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що були обумовлені ним. Із пояснень у судовому засіданні позивача [PERSON] та його представника [PERSON] вбачається, що Договір від 02.04. 2011 року [PERSON] не підписував і взагалі будь-які інші правочини з ФОП [PERSON] не вчиняв, кошти послуги тощо від нього не отримував. Представником відповідача [PERSON] ця обставина у судовому засіданні підтверджена. Отже судом встановлено, що Договір від 02.04. 2011 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] не був вчинений і не проводилося жодних дій на його виконання в частині що стосується [PERSON] Як вбачається із п.8 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11. 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Таким чином у задоволенні позову необхідно відмовити повністю в тому числі і у витребуванні земельної ділянки із чужого незаконного володіння внаслідок недійсності правочину, оскільки такий наслідок не може бути застосований. Сторонам у судовому засіданні розяснювалися процесуальні права та обовязки в тому числі і про зміну предмету та підстав позову що не було використано. За вищевикладених обставин суд не вбачає підстав для винесення окремої ухвали суду в порядку ст. 221 ЦПК України. Крім того з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правову допомогу, які підтверджені документально. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, повязаних із розглядом справи відносяться і витрати на правову допомогу. Статтею 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги(ч.1). Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом(ч.2). Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Мінімальна заробітна плата в Україні з 01.09. 2015 року складала 1378 грн. Отже один час роботи вартує 551,20 грн. На підставі договору від 29.09. 2015 року правову допомогу відповідачеві ФОП [PERSON] надавав фахівець в галузі права ФОП [PERSON] (а.с.118-121). Витрати на правову допомогу, станом на 18.12.2015 року викладені в розрахунку (а.с.116, 117). Розрахунок є обєктивним. Так із матеріалів справи вбачається, що під час її розгляду представником позивача фахівцем у галузі права [PERSON] підготовлені письмові заперечення на позов, клопотання, додаткові пояснення (а.с.73, 74,75,116,117,122,123). 26.11. 205 року він ознайомлювався із матеріалами справи, брав участь у судових засіданнях. Сума нарахованих витрат складає 3996,2 грн. Разом із тим заявлена вимога про стягнення 3000 грн. Задоволенню підлягає стягнення суми 3000 грн., оскільки тільки ця сума і була перерахована на рахунок ФОП [PERSON] відповідачем по справі, що підтверджено квитанцією банку (а.с.119). А тому,

Outcome: dismissed