Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

04.06.2019 [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про визнання протиправним і скасування наказу від 14.04.2019 № 3 про її звільнення з роботи, поновлення на роботі на посаді продавця непродовольчих товарів, анулювання в трудовій книжці запису від 14.04.2019 № 8 про звільнення з роботи за прогул і стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 6954 грн 85 коп. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що у відповідача не було законних підстав для її звільнення з роботи, оскільки вона не вчиняла прогулу, тому як вважала, що перебуває у черговій щорічні відпустці на підставі наказу, з проектом якого її було ознайомлено відповідачем; крім того, на момент звільнення вона перебувала в стані вагітності, про що відповідач знав і, що унеможливлює її звільнення з ініціативи відповідача як працедавця. У судовому засіданні позивач та її представник пред`явлений позов підтримали та наполягали на задоволенні. Відповідач не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи сповіщався належним чином. 08.07.2019, за згодою позивача, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 01.08.2016 сторони уклали трудовий договір на підставі якого позивач зобов`язалася виконувати у відповідача трудові обов`язки продавця непродовольчих товарів з оплатою праці в розмірі встановленої законом мінімальної заробітної плати; умовами трудового договору передбачено роботу позивача за графіком не більше 40 годин на тиждень з двома вихідними (а.с. 4-6). 14.04.2019 відповідач видав наказ за № 3 про звільнення позивача з роботи 14.04.2019 згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України (прогул), копію якого позивач фактично отримала лише 14.05.2019 (а.с. 23), а тому, в силу статті 233 КЗпП України (далі Кодекс), вважається такою, що не пропустила місячний строк на оскарження цього наказу. Відповідно до статті 184 Кодекс звільнення вагітних жінок з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Як випливає з довідки жіночої консультації № 1 від 04.04.2019, зміст якої доведено до відмова відповідача (а.с. 12, 13), станом на день видачі цієї довідки позивач перебувала на 16-17 тижнях вагітності, що за приписом статті 184 Кодексу виключає можливість звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 Кодексу. Водночас, виходячи з того, що з 10.05.2019 здійснено реєстрацію припинення фізичної особи-підприємця [PERSON] , що унеможливлює поновлення позивача на роботі, її трудові права підлягають захистові в іншій спосіб шляхом визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, визнання відповідача звільненою за пунктом 1 статті 40 КЗпП України та зобов`язання відповідача внести до трудової книжки позивача зміни формулювання підстави її звільнення. За приписом статті 235 Кодексу при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середньоденний заробіток позивача за лютий-березень 2019 року становив 208 грн 65 коп. [(4173 х 2) : 40], де: 4173 установлений статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України 2019 рік» мінімальний розмір заробітної плати; 40 кількість відпрацьованих позивачем у лютому-березні 2019 року робочих днів згідно з трудовим договором. За таких обставин, вимушений прогул позивача за період з 15 квітня по 09 травня 2019 року включно становить 17 робочих днів; тому з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 3547 грн 05 коп. (сума середнього заробітку визначена судом без відрахування податків та обов`язкових платежів до державних фондів). За таких обставин, пред`явлений позов належить до часткового задоволення.

Outcome: partial