Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

04.03.2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] за участю третьої особи – приватного нотаріуса Любарського районного нотаріального округу [PERSON] з позовною вимогою про визнання недійсним договору дарування житлового будинку. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 06.04.2011 року приватним нотаріусом Любарського районного нотаріального округу Житомирської області [PERSON] був посвідчений договір дарування житлового будинку № 67 по вул. Горького в с. Юрівка Любарського району Житомирської області, згідно якого вона подарувала вищевказаний будинок відповідачам по справі [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному. Перед укладенням договору сторони в усній формі домовились, що оскільки позивачка являється учасником Великої Вітчизняної війни, людиною похилого віку, а також хворіє раковим захворюванням та потребує стороннього догляду, позивачка передає відповідачам свій будинок, в якому продовжуватиме жити, а відповідачі продадуть своє житло (квартиру) та переїдуть на проживання до позивача, при цьому відповідачі [PERSON] та [PERSON] сплатять дітям позивача [PERSON], які проживають окремо, - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 20 000 грн. кожному. При підписанні договору позивач повідомила нотаріуса [PERSON] про те, що договір повинен бути укладений з довічним утриманням, а тому вона вважає, що договір дарування є удаваним правочином, укладений з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання. Позивачка стверджує, що прочитати договір самостійно вона не мала змоги через поганий зір, також їй не було прочитано його в присутності усіх учасників здійснення правочину та не надано його копії. На протязі двох з половиною років після укладення договору, позивачка [PERSON] самостійно обслуговувала житловий будинок, сплачувала комунальні платежі, проводила ремонтні роботи по будинку, обробляла земельну ділянку та доглядала худобу відповідачів. За цей час не було сплачено обіцяних коштів дітям позивачки, в результаті чого її діти на неї образились та відмовились від неї. Відповідач [PERSON] почав добудовувати до будинку кухню, позивачка [PERSON] допомагала йому в цьому, але потім не дозволила розібрати дах будинку, через те, що їй доводилось жити в холоді. На прохання позивачки, щоб відповідачі відмовились від будинку, останні почали її шантажувати та вимагати гроші в сумі 80 000 грн. за будинок і прибудову. З відповідною заявою вона звернулась до прокуратури Любарського району, де їй було повідомлено, що даний спір відноситься до компетенції суду. А тому, згідно вимог позовної заяви, позивачка просила поновити строк позовної давності для розгляду справи та визнати недійсним договір дарування житлового будинку № 67 по вул. Горького в с. Юрівка Любарського району Житомирської області, укладений 06.04.2011 року між нею та відповідачами [PERSON] та [PERSON] 25.07.2014 року позивачем [PERSON] до суду було подано уточнену позовну заяву, в якій вона посилається на ч.1 ст. 229 ЦК України та зазначає, що укладаючи договір дарування житлового будинку нею було допущено помилку щодо самої природи договору, так як між нею та відповідачкою [PERSON]І мав бути укладений договір довічного утримання. Причини внесення відповідача [PERSON] до оспорюваного договору як обдаровуваного їй не зрозумілі, оскільки домовленості із ним не було, а тому просила визнати договір дарування житлового будинку недійсним. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представники позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні, посилаючись на доводи позовної заяви. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та заперечили проти даного позову, посилаючись на те, що підстав для визнання недійсним договору дарування немає, позивачка усвідомлювала, що укладає саме договір дарування, а не довічного утримання. Умов про довічне утримання при укладенні договору позивач [PERSON]П не ставила. Третя особа – приватний нотаріус Любарського районного нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, повідомивши суд, що при укладенні спірного договору позивач [PERSON] усвідомлювала, що здійснює правочин дарування свого будинку відповідачам і бажала настання саме таких наслідків – переходу спірного будинку в дарунок відповідачам. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам у їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 06.04.2011 року між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування житлового будинку, що розташований за адресою: вул. Горького, 67, с. Юрівка Любарського району Житомирської області. Договір посвідчений приватним нотаріусом Любарського районного нотаріального округу Житомирської області [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за № 747. Згідно умов договору [PERSON] передала безоплатно у власність (подарувала), а [PERSON] та [PERSON] прийняли в рівних частках кожен належний [PERSON] житловий будинок. Згідно з договором, його підписано в присутності нотаріуса, особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] житлового будинку, що відчужується перевірено. (а.с.7-10). У судовому засіданні 05.11.2014 року позивач [PERSON], надаючи суду пояснення по суті позовних вимог, зазначила, що у 2011 року вона повідомила свого сина [PERSON] про свій намір «переписати» на нього вказаний житловий будинок, оскільки іншим своїм синам вона залишає земельні паї, дочка проживає за межами України і є достатньо забезпеченою, крім того, така була воля померлого чоловіка позивачки – співвласника даного будинку. [PERSON] відмовився від пропозиції своєї матері, вказавши, що йому цей будинок не потрібний і щоб уникнути подвійного переоформлення прав власності, краще одразу «переписати» будинок на його дочку – [PERSON] – внучку позивачки. [PERSON] проти цього не заперечувала. Після укладення договору дарування позивач [PERSON] продовжує проживати у даному будинку і до часу розгляду справи судом відповідачі жодного разу не пред’являли вимогу про виселення її з будинку. На запитання суду, що стало підставою звернення до суду з вказаним позовом і у чому полягають порушення прав позивача з боку відповідачів, [PERSON] повідомила, що після укладення договору відповідачі почали проводити в будинку ремонтні роботи, зокрема добудували веранду та мали намір перекривати дах будинку новими покрівельними матеріалами. Однак, згодом між сторонами склалась конфліктна ситуація, в ході якої відповідачі повідомили позивача, що готові відмовитись від цього будинку як подарунку за умови, що позивач поверне їм вартість використаних будівельних матеріалів. З приводу суми грошей, яка підлягала поверненню, сторони не дійшли згоди, тому позивач і звернулась до Любарського районного суду для врегулювання цього спору. Будучи допитаним у судовому засіданні 17.11.2014 року як свідок, [PERSON] повідомив суду, що дійсно [PERSON] пропонувала переоформити на нього даний будинок. Свідок відмовився від пропозиції своєї матері, порадивши їй залишити будинок його дітям – дочці [PERSON] та зятю [PERSON] [PERSON] погодилась на такі умови і почала консультуватись у нотаріуса та збирати необхідні документи для оформлення договору, чітко вказуючи, що має намір подарувати будинок відповідачам. Після підписання спірного договору [PERSON] у розмовах з приводу даного договору та будинку завжди вживала термін «дарування», ясно усвідомлюючи та виражаючи свою волю на перехід прав на вказаний будинок до відповідачів саме як дарунок. Ні на час укладення договору, ні на час розгляду справи позивач не перебувала у безпорадному стані, могла самостійно дбати про себе, готувати їжу, працювати по господарству тощо. [PERSON] має достатній рівень грамотності, що дозволяє їй самостійно читати газети. Вона самостійно оплачувала рахунки за комунальні послуги по тій причині, що мала пільгу на оплату таких послуг, і така була спільна домовленість сторін з метою економії коштів. Свідок проживає неподалік від своєї матері, постійно її провідує, приносить молоко та інші продукти харчування. Вирішуючи справу суд перевірив чи мала місце помилка з боку позивачки при укладенні договору дарування, зокрема чи правильно вона сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Суду не було надано доказів, що у позивачки, під час укладення нею договору, було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу нею у власність відповідачів житлового будинку. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов’язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Суд відхиляє посилання позивача та її представників під час судового розгляду на те, що під час укладення договору дарування [PERSON] помилялася в природі правочину, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання. Вказана обставина не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду. На час укладення договору дарування позивачка [PERSON]П розуміла значення своїх дій та наслідки укладення правочину, була ознайомлена з текстом договору, про що свідчить її підпис. Обставини подальшої поведінки обдаровуваних - відповідачів [PERSON] та [PERSON] після укладення оспорюваного договору не мають юридичного значення, не відносяться до предмету доказування та судового дослідження для встановлення підстав недійсності договору дарування у зв’язку з введенням в оману. Виходячи зі змісту ст. 229 ЦК України помилка особи, яка вчинила правочин, має стосуватись обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо природи правочину, прав та обов’язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням, - і до яких, виходячи зі змісту оспорюваного договору дарування, не має відношення подальша поведінка і дії обдаровуваних - відповідачів [PERSON] та [PERSON], оскільки договором між сторонами не передбачено обов’язків обдаровуваних – відповідачів здійснювати певні дії на користь дарувальника – позивачки [PERSON]. З наведених обставин вбачається і позивачем у судовому засіданні було визнано, що підставою для оспорювання договору дарування стали обставини, які не існували на час укладення договору 06.04.2011 року. За клопотанням третьої особи суд долучив до матеріалів справи та дослідив реєстр для реєстрації нотаріальних дій, в якому міститься підпис позивачки [PERSON] про отримання копії договору дарування житлового будинку. Відповідно до п.19. Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов’язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази суд дійшов висновку, що під час укладення договору дарування житлового будинку воля позивачки відповідала її внутрішньому волевиявленню, договір укладено з дотриманням вимог закону, текст договору свідчить про передачу в дар нерухомого майна, не містить жодних зобов’язань відповідачів щодо утримання позивачки, позивачка усвідомлювала значення своїх дій, наслідки правочину їй роз’яснювались, відсутні підтверджуючі дані про намір позивачки укласти договір довічного утримання, а тому підстав для визнання недійсним договору дарування житлового будинку немає. Текст позовної заяви містить клопотання позивача про поновлення строку позовної давності. У своїх запереченнях відповідачі та третя особа заявляють клопотання про застосування позовної давності та просять суд відмовити у задоволенні позову, крім іншого, і з тієї підстави, що на час звернення позивача до суду закінчився строк позовної давності, визначений п.5 ч.2 ст.258 та ст.728 ЦК України. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 728 ЦК України передбачено, що до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Відповідно до ст. 267 позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд у даній справі не застосовує позовну давність, оскільки розірвання договору дарування не є предметом даного спору, а позивачем заявлено позовну вимогу про визнання договору недійсним з підстав його невідповідності вимогам закону та невідповідності внутрішній волі позивача як учасника правочину. Для звернення до суду із заявленими [PERSON] позовними вимогами слід застосовувати загальний строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України тривалістю у три роки, який на момент звернення позивача до суду не закінчився. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд також не приймає до уваги пояснення представника позивача [PERSON] у судових засіданнях 05.11.2014 року та 17.11.2014 року, оскільки [PERSON] приймав участь у справі та мав повноваження на представництво інтересів позивача лише у період з 09.07.2014 року по 09.09.2014 року (два місяці), що визначено умовами довіреності позивача [PERSON] (а.с. 112). Оцінюючи в сукупності всі досліджені по справі докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю. На підставі наведеного вище обґрунтування та

Outcome: dismissed