Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-13 00:00:00

02.12.2014 року позивач звернулась до суду з цивільним позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина [PERSON], [INFO], який продовжує навчання, у розмірі 1/4 всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду і до закінчення навчання, але не більше, ніж до досягнення ним 23-х років. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що 13.05.2008 року шлюб, укладений з відповідачем по справі, розірваний. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], який навчається в Чернігівському національному педагогічному університеті імені Т.Г. Шевченка. У позивача недостатньо коштів для належного забезпечення життя та навчання сина, який постійно потребує матеріальної допомоги. Відповідач в добровільному порядку відмовляється надавати матеріальну допомогу, хоча має можливість в її наданні, а тому позивач і звернулась до суду з вказаним цивільним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі і наполягала на їх задоволенні. Відповідач та його представник під час розгляду справи категорично заперечували щодо задоволення заявлених позовних вимог, мотивуючи їх необґрунтованістю та безпідставністю. Позиція останніх зводиться до того, що відповідач після припинення шлюбних стосунків з [PERSON] залишив їй в користування належний йому житловий будинок. На даний час в будинку продовжують проживати як позивач по справі, так і їх спільні діти. Неналежний фінансовий стан [PERSON], а відтак і не можливість ним утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання, пов'язує з перебуванням на його утриманні матері [PERSON], яка є пенсіонером і потребує лікування. Окрім того, відповідач вказує на перебування його в громадянському шлюбі з іншою жінкою, яка має повнолітнього сина, що також потребує матеріальної допомоги /а.с.24-33/. Суд, повно та всебічно з'ясував обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, розглянув надані ними докази, які мають юридичне значення, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Суд, на виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України, забезпечив сторонам змагальність процесу, створив їм відповідні умови для реалізації своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов'язків, попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, проте останні, відповідно до ч.2 ст.11 та ч.3 ст.27 ЦПК України, скористались на власний розсуд своїми правами щодо предмету спору. Згідно положень ст.ст.10,11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні на підставі достовірних доказів встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 13.05.2008 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чернігівської області /а.с.4/. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.04.1994 року, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Прилуцького міськвиконкому, відповідач - [PERSON] є батьком народженого в шлюбі сина [PERSON], [INFO] /а.с.3/. На час розгляду справи встановлено, що син позивача - [PERSON] навчається в Чернігівському національному педагогічному університеті імені Т.Г. Шевченка на 3 курсі. Строк закінчення навчання - 30.06.2016 року /а.с.5/. Позивачем на підтвердження можливості сплати відповідачем аліментів на утримання повнолітнього сина, що продовжує навчання, надано довідку про доходи, згідно якої [PERSON] працює в КП «Міськсвітло» на посаді оператора диспетчерської служби /а.с.7/. Положеннями ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Положеннями ч.ч.8,9 ст.7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Також, при визначенні розміру аліментів (матеріальної допомоги) враховуються, як стан здоров'я, матеріальне становище дитини, так і стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка або дружини, батьків, інші обставини, що мають істотне значення. Згідно п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3, обов'язок батьків утримувати своїх повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів, як досягнення дитиною віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років, продовження нею навчання, потреба у зв'язку з цим, у матеріальній допомозі, наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Доводи [PERSON] та його представника про те, що підставою для відмови в задоволенню позовних вимог позивачки є беззаперечний факт надання ним [PERSON] та спільним дітям в користування будинку, що розташований за адресою [ADDRESS], з огляду на положення ст.190 СК України, не заслуговують на увагу, оскільки, договір про припинення права на аліменти для дітей, у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок) між батьками не укладався, а тому, ця обставина не може бути предметом розгляду даної справи та підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Фактичний вибір місця проживання відповідача не може бути умовою реалізації прав і свобод, або підставою для їх обмеження, в тому числі і права дитини на утримання під час навчання /а.с.28-29/. Посилання відповідача на перебування його в громадянському шлюбі з іншою жінкою, яка має повнолітнього сина, що також потребує матеріальної допомоги не є достатньою підставою для врахування вказаної обставини при визначенні розміру аліментів на повнолітню дитину, оскільки належними доказами ані факту сімейних стосунків, ані наявності інших утриманців, відповідачем не доведено. Необґрунтованими є твердження відповідача щодо перебування в скрутному матеріальному становищі з огляду на перебуванні на його утриманні хворої матері [PERSON] /а.с.33/, в зв'язку з цим і понесення суттєвих додаткових матеріальних затрат, оскільки ані [PERSON], ані його представник належних доказів в підтвердження цього не надали, клопотань про їх витребування або ж залучення до справи в установленому порядку не заявляли. Разом з тим, судом встановлено, що хоча матір відповідача і є непрацездатною особою за віком, проте вона отримує пенсію. Медичні ж виписки щодо її стану здоров'я констатують наявність лише певних хронічних захворювань, жодним чином не зазначаючи його динаміки, перебігу та розвитку /а.с.26,30,31,32/. Інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували потребу нести відповідачем витрати на придбання медичних препаратів наперед, чи тих, які б підтверджували уже понесені ним витрати матеріали цивільної справи не містять, що об'єктивно унеможливлює встановити разовість чи періодичність або ж постійність таких витрат, в тому числі і визначити їх розмір. Понад те, як вбачається з матеріалів справи матір відповідача отримує пенсію за віком в розмірі 1196 грн 55 к. /а.с.30/. Згідно з ст.7 Закону України «Про Державний бюджет на 2014 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць становить 1176 гривень. Оскільки її розмір пенсії перевищує встановлений законом прожитковий мінімум, доводи відповідача, з огляду надані в розпорядження суду докази, про перебування матері виключно на його утриманні є непереконливими. В судовому засіданні встановлено та сторонами не заперечується, що окрім відповідача по справі в [PERSON] є ще також син - [PERSON], який також в силу своїх можливостей надає останній матеріальну допомогу. Наявність у позивача аліментних зобов'язань по відношенню до неповнолітньої доньки - [PERSON] [INFO] також не є безумовною підставою для цілковитого звільнення його від обов'язку утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання, а лише є обставиною, що передбачена ч.1 ст.182 СК України, та має значення і повинна враховуватись судом при визначенні розміру аліментів /а.с.24,27/. Суд критично відноситься до позиції відповідача про відсутність необхідності у матеріальній допомозі неповнолітньому сину з огляду на те, що він навчається на денній формі та отримує стипендію, оскільки останній навчається в навчальному закладі, який віддалений від його основного місця проживання, а відтак вимагає додаткових коштів для необхідного харчування, поїздок додому, придбання одягу, засобів гігієни та інше, тобто беззаперечно потребує коштів для забезпечення своїх матеріальних та побутових потреб в належному рівні. Більш того, будь-яких доказів в спростування необхідності надання повнолітньому сину матеріальної допомоги ані відповідачем, ані його представником в розпорядження суду не надано. Безпідставними на думку суду є доводи представника відповідача щодо цілковитого і безумовного звільнення [PERSON] від обов'язку утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання, оскільки відповідач зобов'язаний матеріально підтримувати власну матір. Вказана обставина, з огляду на вимоги ст.ст.182,200 СК України, є такою, що повинна враховуватись судом при визначенні розміру аліментів. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про беззаперечне підтвердження того факту, що спільний повнолітній син сторін по справі - [PERSON], продовжує навчання і в зв'язку з цим потребує матеріальної допомоги, що не викликає в суду жодних сумнівів. Обставин, які б унеможливлювали надання відповідачем матеріальної допомоги в судовому засіданні не встановлено. Частиною другою статті 199 СК України встановлено, що право на утримання припиняється в разі припинення навчання. Виходячи з того, що згідно довідки від 27.11.2014 року № 123, дату закінчення навчання [PERSON] визначено 30.06.2016 року /а.с.5/, а тому, суд, виходячи з приписів п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, відповідно до якого загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, приходить до переконання, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню і визнає необхідним допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць, що узгоджується з вимогами п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України. Ця норма закону є безспірною під час виконання судового рішення про стягнення аліментів та передбачена чинним законодавством України, через що не підлягає доведенню чи встановленню. Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. За цих, безпосередньо встановлених у суді обставин, відповідно до конституційного принципу верховенства права, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що саме відповідач на даний час неналежно виконує обов'язки по утриманню повнолітнього сина, що продовжує навчання, враховуючи як стан здоров'я, матеріальне становище сина, так і стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність інших аліментних зобов'язань, за умов відсутності інших обставин, що мають істотне значення, суд вважає за необхідне та справедливе, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, відповідно до вимог ст.183 СК України, присудити стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітнього сина, що продовжує навчання саме в розмірі 1/8 частки всіх видів заробітку відповідача, починаючи з дати пред'явлення позову - 17.12.2014 року і до закінчення ним навчання - 30.06.2016 року, але не більше, ніж до досягнення сином 23 років, що є адекватним та співрозмірним з урахуванням всіх обставин справи, що були всебічно досліджені під час судового засідання, та з метою створення належних умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до діючого законодавства України. Визначений судовим рішенням розмір аліментів, є реальним і дає змогу підтримати сина, якому бракує коштів та після сплати аліментів в розпорядженні відповідача залишаються кошти достатні для забезпечення його нормальної життєдіяльності. Разом з тим, визначаючи такий розмір аліментів, які необхідно стягувати з відповідача на утримання [PERSON], який продовжує навчання, суд беззаперечно враховує положення Сімейного Кодексу України, відповідно до яких, правове зобов'язання по утриманню повнолітніх дітей, які продовжують навчання, покладено на їх батьків у рівній мірі. Відповідно до ст.88 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат, з відповідача по справі на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243 грн 60 к.

Outcome: partial