Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

03.11.2014 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що вона є єдиним спадкоємцем за заповітом усього майна, що належало її матері [PERSON], яка померла [INFO], в тому числі житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS]. Стверджує, що спадщину вона прийняла, оскільки на час смерті матері постійно проживала разом з нею в спірному будинку, а отже фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Інших осіб, які б мали право на обов'язкову частку у спадщині немає. Однак, у зв'язку із тим, що мати за життя не оформила належним чином право власності на вищевказаний житловий будинок, вона не може отримати у нотаріальній конторі відповідне свідоцтво про право на спадщину за заповітом, тому змушена звертатися до суду за захистом свого порушеного права. З огляду на наведене, просить суд визнати за нею право власності на будинковолодіння, що знаходиться в [ADDRESS]. В судове засідання представник позивача не з'явився, проте подав заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд справу розглянути без його участі. Представник відповідача - Зав'язанцівської сільської ради Мостиського району Львівської області у судове засідання не з'явився, а подав заяву, в якій позов визнає та просить суд розглянути справу без його участі. Представник третьої особи - Мостиської державної нотаріальної контори, у судове засідання не з'явився, проте подав до суду копію спадкової справи №847/08 заведеної після смерті [PERSON], яка померла [INFO], а також заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності. Представник третьої особи - Реєстраційної служби Мостиського районного управління юстиції Львівської області, у судове засідання не з'явився, проте подав заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності та зазначає, що при вирішенні даної справи покладається на розсуд суду. Згідно із ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований в [ADDRESS], був збудований у 1960 році і до 15.04.1991року, тобто до часу введення в дію Закону України «Про власність», відносився до суспільної групи «колгоспний двір». Як вбачається із витягів з погосподарських книг по с.Княгиничі за 1988-1990 та 1991-1995 роки, членами вищезазначеного колгоспного двору, які станом на 15.04.1991 року не втратили та зберегли право на частку в майні такого, були: [PERSON] (голова двору), його дружина [PERSON] та дочка [PERSON]. Також за вказаною адресою був зареєстрований [PERSON], який помер [INFO] - син голови двору, однак такий, як вважає суд, втратив право на частку в майні зазначеного колгоспного двору, оскільки протягом трьох років підряд (з 15.04.1988 року по 15.04.1991року) не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, так як був лише формально зареєстрований за вказаною адресою, але фактично там не проживав, що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Зав'язанцівської сільської ради №993 від 19.12.2014року. Таким чином, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963року, які діяли станом на 15.04.1991року і регулювали власність колгоспного двору, подружжя [PERSON] та [PERSON], а також їхня дочка [PERSON] - як члени колгоспного двору мали в рівних частках право власності на майно зазначеного колгоспного двору, тобто кожен на 1/3 його частину. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п. «г» абз.2 п.6 Постанови Пленуму Верховного суду України №20 від 22.12.1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», з 01.07.1990 року застосовуються загальні правила щодо спадкування частки члена колгоспного двору. Так, після смерті голови двору - [PERSON], який помер у 1993 році, та його дружини - [PERSON], яка померла у 1991 році, їх право власності по 1/3 частки у майні колгоспного двору за кожним, перейшло на загальних підставах в порядку спадкування до їхньої дочки [PERSON] як до єдиного спадкоємця першої черги спадкування за законом, яка після смерті батьків продовжувала проживати у спірному будинку та фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, тобто, у відповідності до ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року вчинила дії, які свідчать про прийняття нею спадщини після смерті обох батьків. Таким чином, [PERSON] після смерті батьків, із врахуванням своєї 1/3 частки в майні колгоспного двору, стала власником спірного житлового будинку в цілому(1/3+1/3+1/3=1). [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] Як вбачається із матеріалів спадкової справи №847/08, заведеної після смерті [PERSON], за життя, а саме 03.04.2000року, остання склала заповіт, яким усе своє майно заповіла дочці [PERSON] - позивачці у справі, яка на час смерті матері фактично проживала разом із нею (без реєстрації), після її смерті доглядає за спірним будинковолодінням, тому суд приходить до висновку, що позивачка фактично вступила в управління спадковим майном, тобто у відповідності до ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року вчинила дії, які свідчать про прийняття нею спадщини. Спадкоємців, які б мали право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] чи претендують на таку, не має. Однак, через відсутність у спадкодавця [PERSON] правовстановлюючих документів на спірне спадкове майно, а саме житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований в [ADDRESS], позивачка не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права. Вищевказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: витягами з погосподарських книг по с.Княгиничі за 1988-1990, 1991-1995, 2001-2005, 2006-2010 роки; копією свідоцтва про смерть [PERSON]; копією актового запису про смерть [PERSON] №12 від 09.03.2003року; копією свідоцтва про смерть [PERSON]; копією свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON]; копією свідоцтва про народження [PERSON]; копією паспорта громадянина України [PERSON]; копією довідки, виданої виконавчим комітетом Завязанцівської сільської ради №602 від 27.06.2014року; копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом; копією технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS]; довідкою, виданою виконавчим комітетом Зав'язанцівської сільської ради №993 від 19.12.2014року; копією спадкової справи №847/08, заведеної після смерті [PERSON]; копією спадкової справи №159/08, заведеної після смерті [PERSON] Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 р.) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а тому, враховуючи, що спірні правовідносини виникли до набрання цим кодексом чинності, суд вважає, що при розгляді даної справи слід керуватися положеннями ЦК УРСР (в редакції 1963р.). Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ч.1 ст.529 цього кодексу при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. У відповідності до ст. 534 ЦК УРСР в редакції 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до вимог ст. 548 цього кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом положень ст.ст.560, 561 цього кодексу спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірне будинковолодіння, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування за заповітом. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, оспорювання. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено визнання права. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на вищенаведене, враховуючи те, що спадкодавець [PERSON] на час своєї смерті була фактичним власником житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS], а позивачка [PERSON] є спадкоємцем за заповітом усього її майна та прийняла спадщину після її смерті, беручи до уваги те, що спадкоємців, які б мали право на обов'язкову частку у спадщині та претендують на таку, немає, суд приходить до висновку, що право власності на дане майно перейшло у порядку спадкування до позивачки, а тому є всі підстави для визнання за нею права власності на зазначене спадкове майно. Таким чином визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону та не порушує, права свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved