Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

03 лютого 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що йому на праві особистої власності належить квартира [ADDRESS]. 21.01.2009 року у вказаній квартирі були зареєстровані відповідачі у справі, а саме: його дружина [PERSON] та її діти [PERSON] та [PERSON]. Починаючи з 20 травня 2013 року у звязку зі смертю його брата та пристарілого віку його матері [PERSON], він вимушений був переїхати проживати в [INFO]. Приблизно з цього ж часу відповідачі виїхали з квартири і в ній не проживають, що підтверджується актом КП ЖКС «Хмельницький» від 28.08.2014 року. Позивач також зазначає, що факт того, що відповідачі не проживають у вказаній квартирі більш ніж півтора роки, підтверджується іншими письмовими доказами, які знаходяться в матеріалах цивільної справи № 521/17402/14-ц і встановлений рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 08 грудня 2014 року. Оскільки відповідачі більш ніж півтора роки відсутні без поважних причин у вищевказаному житловому приміщенні, відповідно вони втратили право користування цим приміщенням, що є підставою для задоволення позову. Не погоджуючись з позовом [PERSON], [PERSON], діюча від власного імені, а також від імені та в інтересах неповнолітнього [PERSON], [PERSON] звернулися до суду із зустрічним позовом про вселення їх до квартири [ADDRESS]. Зустрічний позов обґрунтовували тим, що [PERSON] з 2007року стала проживати разом з [PERSON], а 15 листопада 2008 року вони зареєстрували шлюб. Після реєстрації шлюбу з відповідачем, [PERSON], разом з дітьми, за згодою відповідача (власника квартири) вселилися в займане ним жиле приміщення та зареєструвалися за вказаною адресою у якості осіб, що постійно там проживають. 20 травня 2013 року [PERSON] поїхав на похорони свого брата [PERSON], який проживав у будинку матері: вулиця Запорізька, 7 смт. Михайлівка, Михайлівського району Запорізької області, після чого без будь-яких підстав перестав спілкуватися з сімєю. Позивачі за зустрічним позовом вказують, що [PERSON] порушуючи їхні права, передбачені ч.4 ст.156 ЖК України, у вечорі 21 лютого 2014 року вигнав їх з квартири [ADDRESS], заселив туди квартирантів та змінив замки на вхідних дверях спірної квартири. Позивачі за зустрічним позовом вважають, що викладені факти підтверджують поважність причин не проживання їх у спірній квартирі тривалий час. Позивач [PERSON] в судові засідання не зявлявся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надавав до суду заяви про проведення судових засідань та розгляд справи в його відсутності, зазначивши, що свій позов підтримує, проти задоволення зустрічного позову заперечує, просить розглянути справу у його відсутності. В судовому засіданні відповідачка за основним позовом [PERSON], яка в судовому засіданні діяла від власного імені та від імені і в інтересах неповнолітнього [PERSON] позовні вимоги [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, вказуючи, що починаючи з 2010 року, коли фактично був побудований дачний будинок в селі Фонтанка, вони з сімєю, у тому числі і з чоловіком [PERSON] періодично проживали як у [INFO] так і у дачному будинку за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, село Фонтанка, вулиця Молодіжна, 57/38. Дійсно, наприкінці травня 2013 року у її чоловіка [PERSON] помер рідний брат і він поїхав на похорони до смт. Михайлівка, Михайлівського району Запорізької області, де проживає його матір. Після поховання брата вони постійно спілкувалися за телефоном, чоловік пояснював, що не може залишити хвору матір. Таке спілкування відбувалося на протязі більш ніж півроку, чоловік нічого не казав, що має намір розлучитися з нею, подав заяву до суду про розлучення. У лютому 2014 року у дачному будинку у селищі Фонтанка сталася аварія, яка привела до затоплення будинку, тому вона з молодшим сином [PERSON] поїхала до селища Фонтанка на деякий час, щоб організувати ремонті роботи. За час їхньої відсутності у спірній квартирі туди приїхав [PERSON] зібрав їхні речі, привіз до селища Фонтанка, пояснивши, що квартиру віз здав за договором оренди, тобто фактично позбавивши їх з дитиною права проживати за місцем реєстрації. Спочатку вона намагалася вирішити питання мирним шляхом, думала, що в їхній сімї все владнається, однак після того, як [PERSON] категорично відмовився від спілкування з нею, конфлікт між ними загострився, вона 05.04.2014 року звернулася до Комінтернівського РВ ГУМВС України в Одеській області з заявою на неправомірні дії [PERSON], які останній вчиняє відносно неї та її дітей. 14.08.2014 року вона звернулася з заявою до Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, в якій просила прийняти заходи до свого чоловіка, однак дану ситуацію правоохоронні органи вважали цивільно-правовою для вирішення якої рекомендовано звернутися до суду. Враховуючи вищевикладені пояснення просила суд відмовити [PERSON] в задоволенні позову, а її зустрічний позов про вселення задовольнити. Відповідач за основним позовом [PERSON] з позовним вимогами [PERSON] заявленими до нього не погоджувався, просив суд відмовити у задоволенні позову про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі № 2-а по вулиці Б.Хмельницького в м. Одесі, пояснивши, що у спірній квартирі був зареєстрований з 2009 року, зі загоди власника квартири [PERSON], після того, як той одружився на його матері [PERSON]. [PERSON] пояснював суду, що дуже поважав чоловіка матері тому як знак поваги до нього, змінив своє прізвище «Рудь» на прізвище «Сімченко». Відповідач вказував, що йому невідомі причину розладу стосунків матері та вітчима, але коли відбулося їх виселення зі спірної квартири, він виїзд жав за межі країни для проходження практики, тому що навчався у Морській академії. Після приїзду до дому, він намагався поспілкуватися з вітчимом, але той категорично відмовився від спілкування, та звернувся до суду з позовом. [PERSON] просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити, вселити його у квартиру № 2-а по вулиці Б.Хмельницького в м. Одесі. Представник третьої особи органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської Ради в судові засідання не зявлявся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Заслухавши пояснення відповідачів, свідків, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратити право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягає, зустрічний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як розяснено Пленумом Верховного Суду України в п.10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад установлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї, тощо, суд може продовжити пропущений строк. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування від 10.05.2007р. належало 27/50 частин квартири [ADDRESS] (а.с. 7). 05.06.2008р. на підставі розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 26.03.2008р. №176/01-06, замість договору дарування від 10.05.2007р. [PERSON] було видане свідоцтво про право власності на об'єкт, який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Богдана Хмельницького, 57, загальною площею 73,6 кв.м, житловою площею 25,5 кв.м (а.с.8). 17.06.2008р. право власності [PERSON] на вказану квартиру було зареєстроване в КП «МБТІ та РОН». Отже, єдиним власником квартири [ADDRESS] на даний час є позивач (а.с.11). Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, зареєстрованому 15.11.2008р. другим відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції (а.с.12). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 березня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Встановлено, що відповідачі вселилися в спірну квартиру та зареєструвалися в ній за згодою позивача, як члени його сім'ї. Згідно довідки про склад сім'ї та з місця проживання від 14.08.2014р. в спірній квартирі зареєстровані: [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.13). Зі змісту позовної заяви випливає, що з травня 2013 року відповідачі, а саме [PERSON] та її двоє синів [PERSON], [PERSON] з 20 травня 2013 року без поважних причин не проживають у квартирі належній йому на праві приватної власності, тому саме з цих причин він вперше у жовтні 2014 року звернувся до суду з позовом про зняття відповідачів з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. В обгунтування як першого позову так і позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування належним йому приміщенням, позивач посилався на акт підписаний мешканцями: квартири № 1 [PERSON], квартири № 2 по вулиці Б.Хмельницького б. 57 [PERSON][ADDRESS] [PERSON], в якому вищезазначені особи підтверджують, що [PERSON], [PERSON] не проживають більш ніж півтора роки у спірній квартирі. Як вбачається з зданого акту він підтверджений майстром дільниці № 4 КП ЖКС «Хмельницький» 28.08.2014 року, та закріплений штампом дільниці № 4 КП ЖКС «Хмельницький». Проаналізувавши вказаний акт, суд приходить до висновку, що він не узгоджується з обставинами зазначеними у самому позові, тому що згідно самої позовної заяви відповідачі виїхали зі спірного приміщення з 20 травня 2013 року, акт про їхнє не проживання підтверджений 28.08.2014 року тобто через один рік та три місяці після їхнього виїзду зі спірного приміщення, як сам на тому наполягає власник майна. Разом з тим документ, на який посилається позивач як на доказ, місить інформацію про не проживання відповідачів більш ніж півтора роки, що є неможливим, якщо приймати до уваги обставини викладені самим позивачем. З зазначених вище підстав суд не приймає до уваги вищезазначений акт, який критично оцінюється судом. В матеріалах цивільної справи є наявним договір оренди майна з якого вбачається, що 21 лютого 2014 року між [PERSON] з одного боку як «Орендодавцем» та [PERSON] Мелисан громадянином [PERSON], з іншого боку як «Орендатором» був укладений договір оренди житла, а саме належної на праві власності позивачу квартири [ADDRESS], згідно з яким Орендодавець здає в оренду, а Орендатор приймає у тимчасове користування трикімнатну квартиру [ADDRESS] строком на одинадцять місяців з можливим продовженням або змінами домовленостей. Згідно даного договору оплата за один місяць здійснена 21 лютого 2014 року, Орендодавець отримав 500 доларів США залог, 200 доларів США частково плату за оренду за місяць, всього отримано 700 доларів США, борг 300 доларів США. Проаналізувавши вказаний договір оренди спірної квартири, суд приходить до висновку, що після спливу девяти місяців, після того як зазначає сам позивач (20 травня 2013 року), відповідачі звільнили спірне приміщення переїхавши проживати у селище Фонтанка Одеської області, [PERSON] уклав договір оренди спірної квартири до якої заселився за договором найму громадянин [PERSON]. Таким чином, з врахуванням того, що власник майна, ще до спливу одного року відсутності членів його сімї у спірному приміщенні, передав квартиру у користування іншій особі, фактично позбавив відповідачів права на повернення для проживання до квартири за місцем їхньої реєстрації у терміни встановлені статтею 405 ЦК України, це унеможливлює застосування правил даної статті та задоволення позовних вимог з підстав вказаних у позовній заяві. В контексті статті 405 ЦК України, члени сімї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі їхньої відсутності без поважних причини понад один рік. Поважними причинами відсутності членів сімї понад один рік може бути строкова служба у армії, навчання, лікування, тривалі відрядження, тощо. В матеріалах цивільної справи № 521/17402/14-ц Малиновського районного суду м. Одеси за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні шляхом зняття з реєстраційного обліку, які за клопотанням [PERSON] оголошувалися судом, знаходиться довідка Одеської національної морської академії, з якої вбачається, що [PERSON] курсант 5 курсу СФ направляється для проходження плавальної практики в період з 15.01.14 р на 6 місяців. Суд вважає, що дана довідка підтверджує факт відсутності [PERSON] за місцем своєї реєстрації з січня 2014 року з поважних причини. В судовому засіданні допитані свідки з боку сторони відповідачів [PERSON], [PERSON], які пояснили суду, що є знайомими сімї [PERSON], знаходяться в нормальних стосунках як з позивачем так і з відповідачами. Свідки підтвердили, що до лютого 2014 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] проживали у [INFO], а їхня відсутність за місцем реєстрації є вимушеною, тому [PERSON], скориставшись їхнім відїздом до селища Фонтанка, здав квартиру за договором оренди іноземним громадянам. Судом приймаються до уваги покази свідків, тому що вони підтверджуються також і Актом обстеження складеним 19 січня 2015 року комісією у складі депутата Фонтанської селищної Ради [PERSON], сусідів [PERSON], [PERSON], які склали акт про те, що при відвідуванні будинку № 57/38 по вулиці Молодіжна був встановлений факт проживання [PERSON] та [PERSON], що вказує на їхнє проживання за даною адресою. В даному акті обстеження зафіксовано, що в усній заяві власник будинку [PERSON] вказує,що [PERSON] та [PERSON] проживають [INFO] з 2010 року періодично, а з 22.02.2014 року постійно. Враховуючи, що даний акт не оскаржується позивачем, суд приходить до висновку, що саме [PERSON] підтверджено постійне проживання відповідачів у селищі Фонтанка з лютого 2014 року, що не узгоджується з фактичними обставинами викладеними ним же в позові поданому до суду як 03.10.2014 року так і у позові, який розглядається у даному провадженні та зареєстрований судом 03.02.2015 року. Суд, відмовляючи [PERSON] у задоволенні позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням також враховує, що 05.04.2014 року [PERSON], звернулася з заявою до Комінтерновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області з приводу протиправних дій її чоловіка [PERSON] відносно неї та її дітей. 14.08.2014 року [PERSON] звернулася до чергової частини Малиновського РВ ОМУ ГУМВС з заявою, в який просила прийняти заходи до свого чоловіка. У серпні 2014 року [PERSON] звернувся з заявою до начальника Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, в якій він вказує, що з лютого 2014 року здав квартиру № 2- а по вулиці Б.Хмельницького, 57 в м. Одесі за договором оренди, так як це було необхідно для забезпечення його життя, утримання та лікування матері. У заяві [PERSON] також вказує, що з квітня 2014 року з боку його колишній дружини почалися претензії до осіб, які орендують його квартиру. Як вбачається з висновку від 20.08.2014 року по матеріалам перевірки ЖЄОЗП, затвердженим начальником Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області в ході відпрацювання матеріалу була відвідана адреса [ADDRESS], де було встановлено, що 20 травня 2013 року її чоловік поїхав на похорони до свого брата у Запорізькій області, при цьому без її відома забравши всі документи на квартиру, від того часу вони разом не живуть. Також без її згоди чоловік заселив у будинок по вулиці Б.Хмельницького, 57 квартирантів, але як виявилось ця квартира є у власності гр. [PERSON] прощ освідчать всі дозвільні документи. Вищенаведені звернення до правоохоронних органів свідчать про те, що [PERSON] вже у квітні 2014 року звернулася із заявою про те, що її чоловік чинить відносно неї протиправні дії з приводу користування житлом, тому навіть якщо приймати до уваги свідчення самого позивача про добровільне звільнення відповідачами спірного житлового приміщення з 20 травня 2013 року, то до часу звернення [PERSON] до правоохоронних органів 05.04.2014 року ще не сплило одного року. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено, що відповідачі не проживають на спірній житловій площі з 20 травня 2013 року, а тому враховуючи перше звернення [PERSON] до суду 03.10.2014 року, суд вважає,що позивач звернувся до спливу одного року, передбаченого ч.2 ст.405 ЦК України, що виключає визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилою площею. В ході розгляду даної справи суд також вважає встановленим, що відповідачі [PERSON] та ї неповнолітній син [PERSON] не проживають у спірній квартирі з 21 лютого 2014 року з поважних причин, тому що позивач власник квартири перешкоджає їм в проживанні. Відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі з січня 2014 року, у звязку з проходженням практики. З цих причин їх не проживання зумовлено поважними причинами. Суд не приймає до уваги факти викладені у письмових поясненнях [PERSON] від 14.04.2015 року, де позивач зазначає, що відповідачка має на праві власності особисте нерухоме майно 1/2 частину житлового будинку за адресою: Рівненська область, м. Рівне, вулиця Корнинська, будинок 1-Б та окрім цього на даний час в Комінтерновському районному суді Одеської області розглядається цивільна справа за позовом [PERSON] до нього про поділ спільного майна подружжя, де предметом позову є дачний будинок за адресою: смт. Фонтанка, вулиця Молодіжна, 57/38, в якому вона та діти наданий час проживають, тому що зазначені обставини не мають правого значення для вирішення даного спору по суті. Частиною 3 ст.212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд на підставі сукупності зібраних по справі доказів вважає, що твердження позивача [PERSON] є недоведеними та не підтвердженими, у зв'язку з чим відмовляє в задоволенні позову про визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими що втратити право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS]. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] суд задовольняє зустрічні позовні вимоги про вселення [PERSON], [PERSON], [PERSON] до квартири [ADDRESS], так як ці особи у встановленому законом порядку набули право на користування спірним житловим приміщенням, зареєстровані за вказаною адресою, а тому їх вимоги про вселення до квартири за місцем реєстрації ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. З цих підстав з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути судові витрати повязані зі сплатою судового збору у загальному розмірі 609 (шістсот девять) гривень.

Outcome: approved