Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-20 00:00:00

03 грудня 2014 року позивач [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовною заявою до прокуратури Іванівського району Одеської області, Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області, Державної казначейської служби України (далі відповідачі), про відшкодування моральної шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, мотивуючи свої вимоги тим, що вона не може вирішити дане питання в досудовому порядку. При цьому позивач вказує, що 20 лютого 2006 року прокуратурою Іванівського району Одеської області відносно неї було порушено кримінальну справу по факту зловживання службовою особою ВАТ «Одесаобленерго» свого службового становища. 23 жовтня 2006 року їй предявлено обвинувачення у вчиненні злочину, та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 31 жовтня 2006 року прокурором Іванівського району Одеської області затверджено обвинувальний висновок та справу відносно неї передана до суду. Вироком Іванівського районного суду Одеської області від 21 червня 2013 року її виправдано (далі вирок від 21 червня 2013 року) , який ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2013 року, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справа від 09 вересня 2014 вирок було залишено без змін. За таких обставин позивач просить відшкодувати завдану їй моральну шкоду у розмірі 100000 тисяч гривень. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Представник прокуратури Іванівського району Одеської області в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини вказані в запереченні, та зазначив, що прокуратура Іванівського району Одеської області не має відповідати за позовом, а розмір відшкодування визначений позивачем невірно (а.с. 137-134). . Представник Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області заперечувала проти задоволення позову посилаючись на обставини вказані в запереченні, та зазначила, що головне управління Державної казначейської служби в Одеській області не має відповідати за позовом (а.с. 131-134). Представник Державної казначейської служби до судового засідання не зявився про причини своєї неявки суду не повідомив, заяв та клопотань до суду не надавав, хоча повідомлений був належним чином про час, дату та місце судового розгляду справи. Сторонам в ухвалі про відкриття провадження у справі від 23 січня 2015 року роз'яснено, що вони зобов'язані подати до суду усі наявні, належні та допустимі докази й надано строк для подання до суду доказів (а.с. 124-125). Суд забезпечивши сторонам сприяння всебічному, повному з'ясуванню обставин справи вирішив справу на підставі наступних доказів наданих сторонами. Постановою від 23 жовтня 2006 року позивачу було предявлене обвинувачення у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України (а.с. 7-8). 23 жовтня 2006 року позивачу було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд (а.с. 9-10, 11). Постановою старшого прокурора прокуратури Іванівського району Одеської області від 09 квітня 2013 року було змінено обвинувачення предявлене позивачу з ч.2 ст. 364 КК України на ч.1ст. 367 КК України (а.с. 12-14). Вироком від 21 червня 2013 року позивача було виправдано в звязку з відсутністю в її діях складу злочину, запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд було скасовано (а.с. 15-19). Ухвалою апеляційного суду Одеської області 29 жовтня 2013 року вирок від 21 червня було залишено без змін (а.с. 20-21). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 09 вересня 2014 року вирок від 21 червня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області було залишено без змін (а.с.22-23). Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, суд виходив з такого. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56 Конституції України). Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч.1, 6,7 ст. 1176 ЦК України). Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч.2 ст. 1176 ЦК України). Підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян (п.1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», далі Закон). Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду (п.1 ст. 2 Закону). У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається) моральна шкода (п. 5 ст. 3 Закону). Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету (ч.1 ст. 4 Закону). Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ч.3 ст. 13 Закону). Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (п.17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року №6/5/3/41, далі Положення). У 2015 році мінімальну заробітну плату установлено у місячному розмірі: з 1 січня 1218 гривень (п.1 ч.1 ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 20015 рік»). З ст. 48 Бюджетного кодексу України вбачається, що в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операції з коштами державного бюджету. Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (п.п. 5 п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженим указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011). Застосовуючи зазначенні в рішенні нормативно-правові акти, беручи до уваги докази в їх сукупності та кожен окремо, суд задовольняючи позов виходить з таких мотивів. З огляду на комплексний аналіз наведених в рішенні норм шкода завдана громадянинові у випадку постановлення виправдовувального вироку суду відшкодовується державою в повному обсязі, незалежно від вини посадових чи службових осіб органу дізнання, досудового слідстві, прокуратури або суду. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, розмір шкоди має визначатись виходячи з вимог ч.3 ст. 13 Закону України. Позивач, внаслідок незаконного перебування під слідством протягом 84 місяців в результаті постановлення виправдувального вироку має право на відшкодування моральної шкоди у порядку передбаченому статтею 13 Закону. Розмір відшкодування моральної шкоди виходячи з 84 місяців перебування позивача під слідством та судом становить на час розгляду справи суму 102312 гривень (84 місяці х 1218 гривень). З урахуванням зазначеного розрахунку розміру відшкодування, позивач заяв про збільшення позовних вимог не подавала, незважаючи про обізнаність наявності у неї такого права, тому суд виходячи з норми ч.1 ст. 11ЦПК України вважає належним до стягнення на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000 тисяч гривень. Законами України про державний бюджет України на відповідний рік встановлено, що ці виплати здійснюються із державного бюджету України Державним казначейством України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду здійснюється Державним казначейством України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Зазначена правова позиція підтверджується розясненнями Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» який в абзаці 2 п. 9, в абзац 2 п.14 вказав, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Вирішуючи справу

Outcome: approved