Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

03 жовтня 2018 року до Святошинського районного суду м.Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Головного управління національної поліції у м. Києві про відшкодування моральної шкоди. 09.11.2018 року зазначена справа надійшла до Шевченківського районного суду м.Києва за підсудністю. Під час слухання справи як третю особу було залучено Головне управління державної казначейської служби України в м.Києві. В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 600 000,00 грн. Вимоги обгрунтовані тим, що з 23.03.1992 року позивач проходила службу в органах внутрішніх справ України на різних посадах. Службові обов`язки виконувала сумлінно, що неодноразово заохочувалася подяками та нагородами МВС України. За рішенням суду від 27.10.2014 року було розірвано шлюб з [PERSON] , а з грудня 2012 року позивач самостійно виховує та утримує доньку, 1996 року народження, яка навчається на денній формі навчання у вищому навчальному закладі. Крім того, позивач має на утриманні 88-річну матір. 06.11.2015 року у зв`язку з реорганізацією системи Міністерства внутрішніх справ України позивача було звільнено за скороченням штатів та запропоновано рівнозначну посаду в Національній поліції України. 07.11.2015 року наказом Головного управління Національної поліції в м.Києві позивача призначено на рівнозначну посаду. У січні 2016 року, після того як позивача повідомили про її направлення на проходження атестації, яка мала бути проведена не раніше 07.11.2016 року, у неї різко погіршилось самопочуття, з`явився сильний головний біль, запаморочення, виникли сильні душевні переживання, в результаті чого вона звернулась до лікаря. З 11.01.2016 року по 28.01.2016 року позивач перебувала на стаціонарному лікуванні. 12.01.2016 року мати позивача була вимушена повернутися до свого місця проживання в Кіровоградську область, так як позивач перебувала на лікуванні та не могла її забезпечити всім необхідним. Після виходу на роботу було проведено співбесіду із атестаційною комісією та за наслідками проведеної атестації позивача було звільнено. Після цього стан здоров`я позивача ще більше погіршився. Після цього позивач тривалий час перебувала на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, її не полишали відчуття тривоги, хвилювання, нервові розлади, безсоння, все це не дозволяло позивачу повернутись до нормального ритму життя. Також позивач зазначає, що в атестаційному листі від 14.12.2015 року зазначена недостовірна інформація, якою принижено її честь та гідність. Після цього позивач перебувала у сильному депресивному стані, втратила апетит, зверталась до лікаря. Для необхідності лікування, та в зв`язку з відсутністю коштів позивач вимушена була позичати грошові кошти. Ці обставини змусили позивача докладати значних зусиль для організації свого життя, шукати кошти необхідні для забезпечення її сім`ї. Все зазначене призвело до моральних страждань, значного погіршення здоров`я, спричинило порушення нормальних життєвих зв`язків та породило невпевненість у майбутньому. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.11.2016 року у справі №826/5209/16 визнано протиправним та скасовано наказ про звільнення позивача. Рішення було виконано, проте позивача було поновлено на посаді лише з 01.03.2017 року, а не з 15.11.2016 року. Вказане також відобразилось на стані її здоров`я, призвело до звернення до лікаря та амбулаторного лікування в період з 14.04.2017 року до 23.04.2017 року, а потім стаціонарне лікування до 07.06.2017 року. В подальшому, пройшовши тривалий курс лікування та обстеження було прийнято рішення щодо непридатності позивача до служби в поліції. 10.07.2017 року через хворобу позивача було звільнено зі служби в поліції. Після звільнення стан здоров`я погіршився та після проведеного лікування було встановлено другу групу інвалідності, яка пов`язана зі службою в поліції. Як зазначає позивач, на даний час вона не може вести нормальний спосіб життя через серйозні проблеми зі здоров`ям та моральні страждання. У неї відсутній здоровий сон, порушилась душевна рівновага, порушилися зв`язки з оточуючими, стало неможливо продовжувати активний спосіб життя, вона не може належним чином піклуватися про доньку, забезпечувати їй спокійне життя. 25.02.2019 року до суду надійшов відзив на позовні вимоги в яких відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що вимоги є необґрунтованими та безпідставними. Предметом спору є трудові правовідносини між позивачем та відповідачем, і правовідносини з приводу атестації, звільнення і поновлення, які були предметом розгляду в інших судах. Відповідно до рішень судів трудові права позивача поновлені, а тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, яка заподіяна атестуванням позивача і її звільненням. Крім того, під час атестування і розгляду характеристик відсутній був факт поширення будь якої інформації, оскільки всі відомості в процесі атестування використовувались службовими особами в службовій діяльності. Крім того, атестація проводилась атестаційними комісіями, і ГУНП в м.Києві не проводило атестацію, оскільки до складу атестаційних комісій не входили працівники ГУНП і комісії не були структурним підрозділом ГУНП в м.Києві. Діючим законодавством не передбачено можливості відшкодування моральної шкоди заподіяної атестацією, звільненням зі служби та спорів пов`язаних з проходженням публічної служби. Згідно зі статтею 1174 ЦК України обов`язок щодо відшкодування завданої шкоди покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Представник відповідача посилається на постанову Верховного Суду України №6-440цс16 від 25.05.2016 року, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. Крім того позивачем не доведено всі складові для необхідності відшкодування моральної шкоди. 06.11.2019 року до суду надійшли пояснення третьої особи на позовні вимоги в яких представник просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що діюче законодавство передбачає, що Головне управління Казначейства за зверненням стягувача здійснює виконання судових рішень, щодо стягнення бюджетних коштів. Виконання цих повноважень не передбачає участі Казначейства в якості відповідача у всіх судових справах, предметом яких є стягнення бюджетних коштів. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Як зазначає представник, позивачем не оскаржувалась бездіяльність чи протиправність дій працівників відповідача, а тому відсутній причинно-наслідковий зв`язок та підстави для задоволення позовних вимог. А тому представник третьої особи вважає, що позивачем не доведено факту завдання їй моральної шкоди. 28.11.2019 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог оскільки статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування моральної шкоди. 26.02.2020 року надійшла відповідь позивача на пояснення третьої особи на позовну заяву в якій представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог та зазначає, що казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до ч.1 ст.2 ЦК України. В разі задоволення позову кошти на користь позивача для відшкодування моральної шкоди необхідно стягнути з Державної казначейської служби України як центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського списання з єдиного казначейського рахунку. Також позивач не погоджується з твердженнями третьої особи що не доведені вимоги та права позивач поновлені, оскільки компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Порушення прав позивача як працівника встановлено рішенням суду. Крім того, висновком експерта встановлено, що ситуація пов`язана зі звільненням [PERSON] є психотравмуючою та такою, що викликала у позивача суттєві психологічні страждання. В судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та третя особа уповноважених представників не направили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи. Від третьої особи до суду надійшла заява про слухання справи в їх відсутність. В той же час від відповідача до суду надійшла заява в якій він зазначає про можливість слухання справи у відсутність їх представника у випадку його неявки в судове засідання. А тому у відповідності до положень статті 223 ЦПК України суд продовжив слухання справи у відсутність сторін, які не з`явились в судове засідання. Вислухавши позивача та її представника, врахувавши заяви сторін по суті спору, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] проходила службу в органах внутрішніх справ з 23.03.1992 року. З 08.10.1994 року [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 27.10.2014 року (справа №759/15044/14-ц) шлюб було розірвано. Від шлюбу [PERSON] [INFO] народила доньку [PERSON] . В грудні 2015 року було проведено атестацію позивача, та атестаційна комісія 18.01.2016 року прийшла до висновку, що [PERSON] займаній посаді не відповідає, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність. [PERSON] не погодилась із звільненням та звернулась до Окружного адміністративного суду м.Києва. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.11.2016 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення (висновок) атестаційної комісії №4 Головного управління Національної поліції у місті Києві від 18.01.2016, оформленого протоколом від 18.01.2016 ОПН №15.00000810.0006686 та внесеного в атестаційний лист [PERSON] , в частині невідповідності [PERSON] займаній посаді звільнення останньої зі служби в поліції через службову невідповідність; визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції у місті Києві від 29.02.2016 №181 о/с в частині звільнення підполковника поліції [PERSON] (С-6170695), старшого інспектора тренінгового центру №2 зі служби в поліції, згідно з пунктом 5 (через службову невідповідність) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію»; поновлено підполковника поліції [PERSON] (С-6170695), старшого інспектора тренінгового центру №2 на службу в Головному управлінні Національної поліції у місті Києві; стягнуто з Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь [PERSON] середньомісячне грошове утримання за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2016 по 14.11.2016 у розмірі 56332,50 грн.; Постанова суду в частині поновлення [PERSON] на службу в Головному управлінні Національної поліції у місті Києві та в частині стягнення з Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь [PERSON] грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць 6742,50 грн. підлягала негайному виконанню. Постанова оскаржувалась в апеляційному порядку та залишена без змін. Як встановлено постановою суду, наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 06.11.2015 №1015 о/с «Щодо особового складу» підполковника міліції [PERSON] (С-617065), начальника циклу технічної підготовки Київського училища професійної підготовки працівників міліції звільнено 06.11.2015 у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «з» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації). Наказом Головного управління Національної поліції у місті Києві від 07.11.2015 №71 о/с «Щодо особового складу» [PERSON] (С-617065), яка мала спеціальне звання «підполковник міліції», відповідно до пунктів 9 та 12 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію», у порядку переатестування 07.11.2015 призначено старшим інспектором тренінгового центру №2, присвоївши їй спеціальне звання «підполковник поліції». Наказом Головного управління Національної поліції у місті Києві від 29.02.2016 №181 о/с, підполковника поліції [PERSON] (С-6170695), старшого інспектора тренінгового центру №2 звільнено зі служби в поліції, згідно з пунктом 5 (через службову невідповідність) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». Як вбачається зі змісту даного наказу, підставою для прийняття останнього слугував атестаційний лист [PERSON] з висновком атестаційної комісії від 18.01.2016. Суд встановив, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано суду доказів прийняття керівником органу поліції наказу про проведення атестування позивача із зазначенням причин його проведення у відповідності до переліку, визначеного приписами частини другої статті 57 Закону України «Про Національну поліцію». Вимоги до кандидатів на службу в поліції визначені у статтях 49, 61 Закону України «Про Національну поліцію», до яких, зокрема, належать досягнення 18 років, наявність повної загальної середньої освіти, відповідність рівня фізичної підготовки вимогам, що затверджені Міністерством внутрішніх справ України. Докази невідповідності позивача названим вимогам у матеріалах справи відсутні, а відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано. Суд дійшов до висновку, що проведення атестування відносно позивача не відповідає вимогам Закону України «Про Національну поліцію». З наявної у матеріалах справи копії протоколу засідання атестаційної комісії №4 Головного управління Національної поліції у місті Києві від 18.01.2016 ОПН №15.00000810.0006686 вбачається, що під час проведення атестування позивача було досліджено атестаційний лист та інші матеріали, які було зібрано на поліцейського, перелічених у самій формі бланку, а саме: декларацію про доходи, послужний список (форма1), інформаційну довідку, висновок про результати перевірки достовірності відомостей, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 5 Закону України «Про очищення влади» та інформацію з відкритих джерел, за результатами розгляду яких вказано, що позивач займаній посаді не відповідає та підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність. Жодних інших документів (заяви чи скарги на дії позивача, акти службових розслідувань, відомості про притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо) атестаційна комісія не досліджувала. Крім того, протокол засідання атестаційної комісії та висновок (рішення) комісії не містять будь-яких відомостей про те, яким саме вимогам, що пред`являються до особи, яка перебуває на посаді, яку обіймав позивач, він не відповідає, у чому саме проявляється така невідповідність. Також, суд звернув увагу, що у матеріалах особової справи позивача міститься копія клопотання заступника голови Національної поліції України - начальника Головного управління Національної поліції у місті Києві, - в якому останній просить залишити на службі в поліції підполковника поліції [PERSON] , оскільки позивач зарекомендувала себе за час служби в органах внутрішніх справ позитивно, як професійно грамотний фахівець та вимогливий керівник, теоретично та практично підготовлена до виконання завдань, що стоять перед Національною поліцією. У вказаному клопотанні також наголошено на тому, що на утриманні [PERSON] знаходиться 19-річна дочка (студентка) та 80-річна мати, а звільнення зі служби поставить її сімейне положення в над скрутне становище. З огляду на викладене, враховуючи необґрунтованість висновку атестаційної комісії №4 Головного управління Національної поліції у місті Києві від 18.01.2016, оформленого протоколом від 18.01.2016 ОПН №15.00000810.0006686 та внесеного в атестаційний лист [PERSON] , який, при цьому, складений неповноважним складом комісії, суд, з урахуванням належного способу захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача, дійшов до висновку про протиправність та скасування останнього. Наказом №1015 о/с від 28.12.2016 року [PERSON] на підставі зазначеної постанови Окружного адміністративного суду міста Києва поновлено на посаді з 01.03.2016 року. В позовній заяві позивач зазначала, що внаслідок неправомірних дій відповідача щодо проведення атестації та її звільнення, стан її здоров`я значно погіршився. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] з 11.01.2016 року по 10.02.2016 року перебувала на стаціонарному лікуванні у Державній установі «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» (а.с.15) Потім з 16.02.2016 року по 26.02.2016 року перебувала в тій же установі на амбулаторному лікуванні. Як вбачається із записів в медичній картці [PERSON] , 25.11.2016 року та 28.11.2016 року, 21.04.2016 року, 22.04.2016 року, 19.07.2016 року, 01.08.2016 року вона неодноразово зверталась до лікарів зі скаргами на головний біль, запаморочення, біль в серці, сла бкість. Крім того в період з 14.04.2017 року по 22.04.2017 року та з 24.04.2017 року по 23.05.2017 року позивач перебувала на амбулаторному лікуванні, з 15.05.2017 року по [INFO] на стаціонарному лікуванні. [INFO] померла [PERSON] (мати позивача), що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Військово-лікарська комісія прийшла до висновку, що [PERSON] непридатна до служби в поліції, що підтверджується Свідоцтвом про хворобу №930у від 15.06.2017 року. Як зазначено в Свідоцтві, [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в 2002, 2004, 2005, 2006, 2011, 2016 та 2017 роках. В подальшому, наказом №697 о/с від 05.07.2017 року позивача з 10 липня 2017 року звільнено зі служби в поліції згідно з пунктом 2 (через хворобу) частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію». З 11.12.2017 року [PERSON] встановлена друга група інвалідності до 11.12.2018 року, як зазначено, захворювання пов`язане з проходженням служби в поліції Ухвалою суду від 13.03.2019 року було призначено судово-психологічну експертизу. 26.06.2019 року до суду надійшов висновок експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи №13232/19-61 від 19.06.2019 року, складений експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз згідно з яким ситуація, пов`язана з незаконним звільненням [PERSON] , є психотравмуючою для неї та такою, що викликала в неї суттєві психологічні страждання. [PERSON] спричинені страждання (моральна шкода) за умов ситуації незаконного звільнення, що досліджуються у справі. Орієнтовний еквівалент грошової компенсації завданої [PERSON] моральної шкоди в результаті ситуації, що досліджується за справою, складатиме 108 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом. Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. У ч.2 ст.16 ЦК визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди тощо. У ст.1 КЗпП передбачено, що на трудові відносини поширюються норми цього закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.2371 КЗпП, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону (ст.2371 КЗпП) містить перелік юридичних фактів, які можуть бути підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст.2371 КЗпП є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановлене Конституцією та законами право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст.2371 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад поновлення на роботі), так і механізмом компенсації за моральну шкоду як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст.ст.3, 4, 11, 31 ЦПК 2004 року). КЗпП не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.2371 кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиціальним судовим рішенням в адміністративній справі та згідно з ч.4 ст.82 ЦПК не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі ст.2371 КЗпП здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 25.04.2012 у справі №6-23цс12 та Верховним Судом у постанові від 19 грудня 2018 року у справі №640/14909/16-ц. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Отже, враховуючи зібрані докази, суд приходить до висновку, що позивачем підтверджено факт порушення її законних прав, яке полягало в незаконному проведенні атестації та подальшому звільненні з роботи, що призвело до моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв`язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, зокрема, ураховано тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих відносинах, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тому суд вважає справедливим визначити суму компенсації в розмірі 50 000,00 грн. Крім того, на підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial