Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-03 00:00:00

03 грудня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обгрунтування позову зазначив, що йому належить квартира №69, що розташована по провулку Ровенському в будинку №19 в місті Маріуполі (надалі спірна квартира) на підставі ордера №01869, який було видано 13.12.1986 року на підставі рішення виконкому. Згідно особового рахунку, він є головним наймачем спірної квартири. На сьогоднішній день, в спірній квартирі зареєстровані він та відповідачі. Однак, [PERSON] не проживає в спірній квартирі з червня 2014 року, а [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не проживають з моменту реєстрації. Шлюб між ним та [PERSON] було розірвано. На сьогоднішній день вартість комунальних послуг зросла, він не може оформити субсидію на комунальні послуги, так як в квартирі прописані відповідачі, які в ній не проживають та комунальні послуги не оплачують. Він змушений оплачувати комунальні послуги за відповідачів. Посилаючись, зокрема на ст.ст.29, 64, 71, 72 ЖК України, просив суд: визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою №69 у будинку №19 по провулку Ровенському в місті Маріуполі Донецької області. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] подали до суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначили, що з позовними вимогами незгодні з причин їх незаконності та необгрунтованості. Так, позивач свої вимоги обгрунтовує тим, що вони, начебто, не проживають у спірній квартирі з червня 2014 року. Але це твердження не відповідає дійсності. Позивачем було створено абсолютно несприятливі умови для спільного проживання, зокрема, змінено замки на вхідних дверях. Постійні сварки та конфлікти унеможливили постійне спільне проживання разом з позивачем, хоча ними неодноразово здійснювались спроби щодо вселення до зазначеної квартири. Перелічені обставини зможуть підтвердити в судовому засіданні численні свідки. Крім того, [PERSON] страждає гострим порушенням мозкового кровообігу за ішемічним типом і за висновком ЛКК потребує постійного стороннього догляду і соціальних послуг. Неспроможна до самообслуговування довічно. Тобто, з обєктивних, поважних причин вона не мала можливості проживати у спірній квартирі та тимчасово перебувала під доглядом доньки - [PERSON] Також, на їх думку, слід враховувати, що в даній квартирі зареєстрована малолітня [PERSON], [INFO]. Крім того, викликає сумнів в обєктивності [PERSON] про непроживання від 06.08.2015 року, складений ККП «Керуюча компанія «Східна». Зокрема, акт підписаний лише одним свідком, начебто з квартири №40, без зазначення його (її) прізвища, імя та по батькові, що свідчить про його необєктивність та необгрунтованість. Вважали, що позивачем було незаконно, штучно створено умови, які унеможливили для них спільне з ним проживання у спірній квартирі, а також те, що вони були тимчасово відсутні в зазначеному житловому приміщенні з обєктивних причин та обставин, які склалися. Посилаючись, зокрема на ст.47 Конституції України, ст.71 ЖК України, просили суд повністю відмовити [PERSON] у задоволенні його позовних вимог. Під час судового розгляду, за ініціативою відповідача [PERSON], до участі у розгляді справи, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору було залучено Орган опіки та піклування Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради (надалі Орган опіки та піклування). Третя особа Орган опіки та піклування, письмових пояснення по справі до суду не подав. Під час судового засідання, позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON], що діє на підставі довіреності, підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Крім того, позивач [PERSON] суду пояснив, що відповідачі не приймають участі в утриманні спірної квартири. [PERSON] не проживає у спірній квартири з червня або липня 2014 року, зараз вона проживає у чоловіка доньки по вул.Земської. [PERSON] не проживає у спірній квартири десь 15 років, [PERSON] ніколи не проживала. Коли проживав з дружиною, то за комунальні послуги платили порівну. особистих речей відповідачів у спірній квартири немає, оскільки три роки тому, вони їх вивезли. Ніяких перешкод у користуванні квартирою відповідачам не чинив, замок замінив, оскільки втратив ключі, коли хворів. Відповідач [PERSON], яка діє також як законний представник [PERSON], та її представник [PERSON], який також є представником [PERSON] та [PERSON], діючий на підставі довіреності, під час судового засідання, позовні вимоги не визнали у повному обсязі, заперечували проти їх задоволення. Крім того, відповідач [PERSON] суду пояснила, що по вул.Земська, 72 постійно проживає з 2007 року, одразу після народження [PERSON]. Зі спірної квартири до свого чоловіка вона переїжджала добровільно, оскільки у спірній квартирі, зокрема у маленькій кімнаті, їй з доньками, одна з яких малолітня, та з матірю жити було незручно, вона хотіла покращити умови проживання своєї матері. До того ж, з позивачем [PERSON] склалися неприязні відносини. [PERSON] з двох кімнат у спірній квартири, зайняв велику кімнату та поставив на дверях до неї замок, забороняв користуватися холодильником, пральною машинкою. Особисті речі та техніку зі спірної квартири вона вивозила у 2009 році, оскільки [PERSON] погрожував їх пошкодити. У спірній квартири зараз залишилися її диван та два телевізори. Комунальні послуги не сплачує, оскільки [PERSON] позбавив її доступу до квартири, зокрема замінив замок. Крім того зазначила, що [PERSON] переїхала зі спірної квартири на вул.Земська 08 вересня 2014 року через обстріли східних окраїн міста, але повернутися назад не змогла, так як перенесла інсульт та зараз потребує постійного стороннього догляду. Ілона також не проживає у спірній квартирі з вересня 2014 року, одразу після того, як захворіла бабуся. Вона намагалася повернутися, але [PERSON] чинив їй перешкоди. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування [PERSON], що діє на підставі довіреності, під час судового засідання, заперечувала проти позовних вимог в частині позбавлення права користування житловим приміщенням неповнолітньої [PERSON], в інший частині позовних вимог покладалася на розсуд суду. Зазначила, що оскільки квартира є державною, то позбавляти малолітню дитину права на житло не можна. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що особисто не бачила, як [PERSON] не могла потрапити до спірної квартири або як [PERSON] чинив перешкоди [PERSON] через намагання останньої потрапити до спірної квартири. Про те, що [PERSON] виганяв [PERSON] зі спірної квартири, чула лише з її слів. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що конфлікти у родини почалися після народження [PERSON]. Коли [PERSON] хворіла та не могла ходити, вона привозила до неї продукти. Одного разу спитала у [PERSON] чому та не користується холодильником, на що почула відповідь, що їй забороняє [PERSON] Бачила відключену пральну машинку та чула, як [PERSON] казав, що ще раз її підключити, я її розібю. Намагалася разом з [PERSON] забрати диван зі спірної квартири, але не змогли потрапити до квартири, так як були поміняні замки. [PERSON] не проживає у спірній квартирі близько 9 років, [PERSON] з народження, а [PERSON] близько 2 років. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що факти вселення відповідачів до спірної квартири їй невідомі. Свідком конфліктів не була та те, що [PERSON] чинив перешкоди відповідачам, особисто не бачила, чула про це, лише зі слів [PERSON] З якого часу відповідачі проживають по вул.Земська не знає, почала спілкуватися з [PERSON] та [PERSON] з вересня 2014 року. У неї була телефонна розмова з [PERSON], в якій він зазначив, що квартира належить йому, а відповідачі йому ніхто. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що з родиною [PERSON] не спілкується, лише з [PERSON] У квартирі №69 ніколи не був. Свідком того, що [PERSON] виганяв [PERSON] або міняв замки не був. [PERSON] бачив давно, десь у 2005 2006 році. Чи проживали по провулку Ровенському [PERSON], [PERSON] та [PERSON] йому невідомо. Про те, що з квартири по провулку Ровенському вивозилися речі йому невідомо. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що з [PERSON] знайом з дитинства, був його кумом. Йому відомо, що у спірній квартири проживали лише [PERSON] та [PERSON], яку він бачив на початку 2000 років. [PERSON] бачив у спірній квартирі декілька разів під час якихось святкових заходів 20 років назад. [PERSON] бачив у спірній квартирі давно, [PERSON] не бачив. У спірній квартирі був місяця три назад, речей відповідачів не бачив, але чи не було їх там взагалі, йому невідомо. [PERSON] займав окрему кімнату. Про те, що [PERSON] виганяв відповідачів зі спірної квартири йому невідомо. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що спірну квартиру ніколи не відвідував, але [PERSON] та її онуку бачив, [PERSON] також бачив декілька разів. Був присутній при складанні акту про не проживання, але його не читав. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що свою квартиру поряд зі спірною квартирою придбала у жовтні 2015 року, а посилилася у листопаді 2015 року. Жіночих речей у спірній квартирі не бачила. Чи міняв [PERSON] замок у своїй квартирі їй невідомо. Замок у тамбурі, де знаходиться спірна квартира, був поміняний у березні 2016 року через дії її родича, який його зламав. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не бачила та не знає. Один раз заходила до спірної квартири, щоб подивитися її планування, [PERSON] казав їй, що у маленькій кімнаті жила його дружина з донькою та дітьми, бачила у цій кімнаті два ліжка. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до суду не зявилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча про місце, день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, оскільки відповідно до ч.5 ст.76 ЦПК України, вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON] та його представника [PERSON], відповідача [PERSON] та представника відповідачів [PERSON], показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.58 Житлового Кодексу Української РСР (надалі - ЖК України), на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Судом встановлено, що на підставі ордеру №01869 від 29 грудня 1986 року, який було видано на підставі рішення виконкому Жданівської міської ради народних депутатів, у квартиру [ADDRESS] (нині м.Маріуполь) з 17.02.1987 року вселилися [PERSON] з сімєю у складі [PERSON] та [PERSON] (нині [PERSON]О.) /а.с.6, 8/. Стаття 64 ЖК України передбачає, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. При цьому, ч.1 ст.65 ЖК України встановлює, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Згідно копії особового рахунку №019-69, виданого ККП «КК «Східна» від 02.12.2015 року по квартирі [ADDRESS], у спірній квартирі з 07.09.2001 року та з 08.05.2007 року були зареєстровані діти [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] (вона же по довідці [PERSON]) відповідно. Відповідно до заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 26.06.2015 року по справі №265/3186/15-ц, яке набрало чинності 11.08.2015 року, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.04.1984 року по 26.06.2016 року /а.с.7/. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в передбаченому законом порядку, набули права користування спірною квартирою. Відповідно до ч.3 ст.64 ЖК України, якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Частина 1 ст.71 ЖК України передбачає, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. При цьому, ч.2 цієї статті встановлює, що якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. В судовому засіданні, з пояснень відповідача [PERSON] та показань свідка [PERSON], проти яких ані позивач [PERSON], ані його представник [PERSON], не заперечували, судом встановлено, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі з 08 вересня 2014 року через обстріли східних окраїн міста. Відповідно до копії виписки з історії хвороби №8289/674, яка була видана КЗ «Маріупольська міська лікарня №1» м.Маріуполя, [PERSON] з 15.04.2014 року по 25.09.2014 рік перебувала на лікуванні з діагнозом - гострі порушення мозкового кровообігу (ГПМК) по за ішемічним типом /а.с.26/. Згідно з висновком лікувально консультативної комісії №259 від 29 грудня 2015 року, [PERSON] потребує постійного стороннього догляду і соціальних послуг. Неспроможна до самообслуговування довічно. Доказів того, що позивач [PERSON] був здатній надавити [PERSON], виходячи зі стану її здоровя, необхідний постійний догляд у спірній квартири або надати можливість членам сімї [PERSON] надавати такий догляду, під час судового розгляду, судом не встановлено. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] була відсутня у спірній квартирі понад шість місяців з поважних причин, а тому вважає цей строк продовженим. Крім того, суд враховує, що відповідно до матеріалів справи, спірна квартира складається з двох кімнат, загальною жилою площею 26,80 кв.м. /а.с.8/. З пояснень відповідача [PERSON] та показань свідків [PERSON], [PERSON], проти яких ані позивач [PERSON], ані його представник [PERSON] не заперечували, вбачається, що у спірній квартирі [PERSON] займав окрему кімнату, яка за розмірами була більше за іншу. В той же час, інші наймачі, зокрема [PERSON], [PERSON] та [PERSON] займали меншу кімнату. Відповідно до ст.47 ЖК України, норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу. Відповідно до п.53 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР Укрпрофради від 11.12.1984 р. №470, жиле приміщення надається громадянам у межах 13,65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] вимушено залишила спірну квартиру у 2007 році через неможливість проживання у наявній в їх розпорядженні кімнаті у повному складі сімї, з урахування новонародженої дитини. Також, суд враховує, що в судовому засіданні, позивач [PERSON] пояснив, що коли він хворів, то втратив ключі від вхідної двері до спірної квартири, через що замінив на неї замки. Вказані обставини, на думку суду, узгоджуються з поясненнями відповідача [PERSON] та показаннями свідка [PERSON] про те, що вони не могли потрапити до спірної квартири. Доказів того, що позивач [PERSON] після заміни замків намагався або вживав певні заходи, щоб передати нові ключі [PERSON] або [PERSON], як наймачам спірної квартири, суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] та її діти [PERSON] та [PERSON] також були відсутні у спірній квартирі понад шість місяців з поважних причин, а тому вважає, що цей строк може бути продовжений й до них. При цьому, суд критично оцінює акт від 06.08.2015 року, оскільки він підписаний свідком [PERSON], яка на той час у будинку, де знаходить спірна квартира, ще не проживала, оскільки поселилася лише у листопаді 2015 року, про що зазначила під час судового розгляду. Отже не могла бути свідком тих обставин, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі з липня 2014 року, а [PERSON], [PERSON], [PERSON] з моменту реєстрації. А від допиту свідка [PERSON], який також підписував вказаний акт, сторона позивача за власною ініціативою відмовилася в судовому засіданні. Суд також критично оцінює акт від 16.12.2015 року, оскільки свідок [PERSON], який його підписував, під час судового розгляду показав, що до спірної квартири ніколи не заходив, а вказаний акт підписав не читаючи. При цьому, допит свідка [PERSON], який також підписував вказаний акт, як вже було зазначено вище, не проводився за ініціативою сторони позивача. Суд також критично оцінює показання свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], оскільки вони є не тільки суперечливими між собою в частині часу проживання [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі, а також суперечать поясненням самого позивача [PERSON], який поясняв, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі з червня липня 2014 року. До того ж, свідки [PERSON] та [PERSON], в судовому засіданні показали, що ніколи не заходили до спірної квартири, а отже не могли бути свідками конфліктів позивача та відповідачів. Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч.4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що сторона позивача, під час судового розгляду не спростувала заперечення відповідачів та не надала належних та допустимих доказів того, що відповідачі були відсутні у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, а тому робить висновок, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed