Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

02 листопада 2020 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання: спільною сумісною власністю сторін квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , 2.6 м.кв. в будинку [ADDRESS] , незавершене будівництво - житловий будинок [ADDRESS] , легковий автомобіль Suzuki Grand Vitara, 2007 року; права власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] , квартири [ADDRESS] , 2.6 м.кв. в будинку [ADDRESS] , незавершеного будівництва - житловий будинок [ADDRESS] , легкового автомобіля Suzuki Grand Vitara, 2007 року; визнання права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та припинення права власності [PERSON] на 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на вказані об`єкти нерухомості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 09 жовтня 1993 року по 28 липня 2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Перебуваючи у шлюбі ними за спільні кошти було придбано наступне майно: квартира [ADDRESS] , квартира [ADDRESS] , 2.6 м.кв. в будинку [ADDRESS] , незавершене будівництво - житловий будинок [ADDRESS] , легковий автомобіль Suzuki Grand Vitara, 2007 року. Легковий автомобіль відчужено відповідачкою після розірвання шлюбу без відома та згоди позивача. Згоди щодо поділу майна між сторонами не досягнуто, тому позивач звернувся із позовом до суду. 09 грудня 2020 року відповідачкою подано до суду зустрічний позов в якому вона просить: Визнати за [PERSON] право приватної власності на квартиру [ADDRESS] та визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] . Відповідачка визнає, що за час шлюбу сторонами придбано наступне майно: квартира [ADDRESS] , квартира [ADDRESS] та не заперечує проти визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] , а за нею просить визнати право власності на квартиру [ADDRESS] . Що стосується житлового будинку в с. Яблунька, то вказаний об`єкт не підлягає поділу бо є її особистою власністю, оскільки спірний будинок купив батько відповідачки, а матері надано дозвіл на перебудову старого житлового будинку, будівельні роботи були завершені у травні 1991 року. Згідно Інструкції, яка діяла на той час, державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. У 2000 році на ім`я відповідачки на підставі рішення виконкому Яблунівської сільської ради № 27 від 10.10.2000 року видано Свідоцтво про право власності на переобладнаний житловий будинок на [ADDRESS] . 17 грудня 2020 року ухвалою суду вказані позови об`єднані в одне провадження. Ухвалою суду від 16 квітня 2021 року закрито підготовче провадження у справі. 01 червня 2021 року представник позивача подав заяву про збільшення позовних вимог. Ухвалою суду від 03 червня 2021 року заява про збільшення позовних вимог залишена без розгляду. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав з мотивів наведених в позовній заяві, просив позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити в частині, що стосується житлового будинку. Представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги визнали в частині визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] . Також просила задоволити зустрічний позов в підстав наведених в ньому. Вимоги про поділ автомобіля вважає необґрунтованими, оскільки автомобіль продано подружжям 10.04.2020 року, тому він не може бути об`єктом поділу. Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 жовтня 1993 року по 28 липня 2020 року, що підтверджується копією рішення суду від 28 липня 2020 року (а.с.4). Сторони визнають, що під час шлюбу ними за спільні кошти було придбано наступне майно: квартира [ADDRESS] ; квартира [ADDRESS] . Також під час шлюбу сторонами придбано легковий автомобіль Suzuki Grand Vitara, 2007 року. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сторони дійшли згоди щодо поділу спільного майна, а саме: квартири [ADDRESS] , квартири [ADDRESS] , 2.6 м.кв. в будинку [ADDRESS] . Квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 19.01.2007 року належить відповідачці [PERSON] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав н нерухоме майно та Реєстру прав власності та копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с.5, 123). Позивач не заперечує щоб після поділу спільного майна подружжя вказана квартира залишилась у власності відповідачки. Квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтв про право власності від 02.04.2010 року та 01.04.2010 року належать позивачу [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про право власності на нерухоме майно (а.с.8, 10 зв.). Відповідачка не заперечує щоб після поділу спільного майна подружжя вказана квартира та комора залишилась у власності позивача. Отже вимога первісного позову про визнання спільною сумісною власністю позивача та відповідача квартири [ADDRESS] ; квартири [ADDRESS] є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Належним способом захисту прав позивача є визнання за ним права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Також підлягає до задоволення вимога відповідачки за зустрічним позовом про визнання за нею права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Щодо вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частину легкового автомобіля Suzuki Grand Vitara, 2007 року, то судом встановлено наступне. Згідно інформації наданої Територіальним сервісним центром МВС № 2641, [PERSON] придбала автомобіль марки Suzuki Grand Vitara, 2007 року 17 серпня 2013 року (а.с.143). 28 січня 2021 року, вже після розірвання шлюбу, вказаний автомобіль було продано відповідачкою (а.с.144-151). Але, як вбачається із копії довіреності від 10.04.2020 року та копії розписки від 10.04.2020 року (а.с.163-165), відповідачка фактично відчужила автомобіль ще перебуваючи у шлюбі з позивачем. Із розписки вбачається, що вона 10.04.2020 року отримала від [PERSON] грошві кошти за автомобіль в сумі 4000 доларів США, але у зв`язку з карантинними обмеженнями, які діяли в той час на території України, сторони не могли оформити договір належним чином. Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Отже, на час поділу спільного майна подружжя автомобіль Suzuki Grand Vitara, 2007 року вже не перебуває у власності сторін та не може бути об`єктом поідлу.. Позивачем вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу чи про компенсацію половини вартості автомобіля не заявлялась, тому немає підстав для задоволення позову в цій частині. Щодо вимоги первісного позову про визнання спільною сумісною власністю сторін незавершеного будівництва - житлового будинок [ADDRESS] та визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частини незавершеного будівництва - житлового будинку [ADDRESS] , то судом встановлено наступне. Позивачем та його представником не надано суду жодних доказів, що будинок [ADDRESS] є незавершеним будівництвом. Спірний будинок було придбано на підставі договору купівлі-продажу від 20 квітня 1979 року батьком відповідачки [PERSON] (а.с.53). Рішенням виконкому Яблунівської сільської ради від 12.10.1984 року матері відповідачки - [PERSON] надано дозвіл приступити до будівництва господарських будівель (літньої кухні) (а.с.55). Рішенням виконавчого комітету Яблунівської сільської ради від 20.07.1985 року № 55 [PERSON] дозволено перебудувати старий житловий будинок (а.с.58). 24 жовтня 2000 року на ім`я відповідачки видано свідоцтв про право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Яблунівської сільської ради від 10.10.2000 року № 27 (а.с.51). Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Відповідно до ст. 57 СК України, Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу,але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У зв`язку з викладеним, в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Такі висновки зроблено Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 24.01.2020 року у справі № 546/912/16-ц. Як вбачається із доказів наданих відповідачкою та її представником, спірний будинок куплено, перебудовано за кошти батьків відповідачки [PERSON] .. Позивачем та його представником не надано суду жодних доказів, що позивач вкладав свої особисті кошти в будівництво, перебудову будинку під час перебування в шлюбі з відповідачкою. З урахуванням наведеного вказана вище вимога первісного позову не підлягає до задоволення. Що стосується вимоги зустрічного позову про визнання за [PERSON] право особистої приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] , то така вимога не підлягає не підлягає до задоволення, оскільки судом вже встановлено, що житловий будинок не був об`єктом спільної сумісної власності та не підлягає поділу між сторонами. Підстав визнати право особистої приватної власності за відповідачкою [PERSON] на вказаний будинок не має, оскільки вона і так є власником будинку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з заявлених позовних вимог, пояснень сторін, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача та вимоги зустрічного позову відповідачки є частково обґрунтованими, та такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 та ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем оцінка вартості квартири та комори, яка передана йому у власність не проводилась, тому на його користь слід стягнути судовий збір в мінімальному розмірі - 1681 грн. Відповідачкою проведено оцінку вартості квартири, яка передана їй власність, тому судовий збір на її користь слід стягнути у розмірі 1% від вартості майна - 3605 грн. Також на користь відповідачки слід стягнути витрати по оплаті послуг експерта оцінщика за проведення оцінки квартири, яка передана їй у власність в розмірі 1000 грн. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 57, 60, 65, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 365, 368 ч. 3 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial