Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

03 липня 2017 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися в суд з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача [PERSON] про визнання права власності на частки земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Луцької міської ради від 05 березня 2008 року №24/22 позивачам та відповідачу була надана у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,0587 га для будівництва та обслуговування будинку господарських будівель і споруд у м. Луцьку, вул. Вороніхіна, 1. На виконання цього рішення співвласникам був виданий державний акт серії ЯД №306453. Також позивачі зазначають, що на вказаній земельній ділянці знаходиться житловий будинок, який складається з двох квартир. Перша квартира належить на праві спільної часткової власності позивачам, а друга квартира на праві спільної часткової власності відповідачу та третій особі. З посиланням на статті 86, 89 Земельного кодексу України (далі ЗК України), а також статтю 372 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), позивачі просять суд визнати за кожним із них по 1/4 частини земельної ділянки площею 0,0587 га для будівництва та обслуговування будинку господарських будівель і споруд у м. Луцьк, вул. Вороніхіна, 1, кадастровий номер 0710100000:22:140:0010. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову, оскільки на його думку відсутні підстави для поділу земельної ділянки. Третя особа у судове засідання не зявилася, хоча про дату, час і місце судового розгляду була повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Луцької міської ради від 05 березня 2008 року №24/22 вирішено внести зміни до рішення цієї ж ради від 26 липня 2007 року №16/36, яким його резолютивну частину викладена в новій редакції. Передано у спільну сумісну власність громадянам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] земельну ділянку на вул. Вороніхіна, 1 площею 0,0587 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.7). На виконання цього судового рішення, вказаним громадянам виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД №306453 від 27 травня 2008 року. Кадастровий номер земельної ділянки визначений 0710100000:22:140:0010 (а.с.8). Крім того, як підтверджено матеріалами справи, позивачам у справі на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS]. Право власності набуте 19 лютого 2013 року (а.с.9-11). Також, матеріалами справи підтверджено, що між сторонами вже був спір пов'язаний з поділом земельної ділянки, за результатом якої рішенням апеляційного суду Волинської області від 09 жовтня 2015 року у справі №161/14182/14-ц рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 липня 2015 року в даній справі скасовано. Рішенням апеляційного суду Волинської області від 09.10.2015 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виділ земельної ділянки в натурі та в задоволенні зустрічного позову [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визначення часток у спільній сумісній власності (а.с. 44-47). Зазначеним судовим рішенням було встановлено, що відповідно до ч.1 ст.86 ЗК України, ч.1 ст.368 та ч.2 ст.372 ЦК України спірна земельна ділянка, як обєкт спільної сумісної власності, підлягає поділу в натурі виключно на умовах рівності часток (по 1/4) її титульних співвласників, вказаних у державному акті, - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки ані позивачами, ані відповідачами не наведено суду жодних законних підстав для відступлення від засад рівності їх часток. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановленні рішенням суду, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ у яких беруть участь ті самі особи. Надаючи правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Статтею 40 ЗК України передбачено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами. У статті 86 ЗК України зазначено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). А статтею 89 ЗК України визначено, що земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. При цьому у частинах першої та другої статті 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Також, пунктом «г» частин першої статті 87 ЗК України визначено, що право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає за рішенням суду. Аналіз вищенаведених норм земельного законодавства у поєднанні з положеннями ст.372 ЦК України дозволяє суду дійти висновку, що співвласники земельної ділянки, яка перебуває у спільній сумісній власності можуть поставити питання про поділ цієї земельної ділянки без виділу часток в натурі. У такому випадку правовий статус земельної ділянки на підставі рішення суду змінюється на таку, що перебуває у спільній часткові власності (ст.ст.87-88 ЗК України). При цьому, частки співвласників є рівними, а суд може відступити від засад рівності частки у випадку наявності обставин, які мають істотне значення. У розглядуваному випадку, як встановлено судом, позивачі та відповідач у 2008 році скористалися своїм правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та отримали земельну ділянку у спільну сумісну власність, тобто без визначення частки кожного з них. Отже, позивачі як співвласники земельної ділянки мають право в судовому порядку поставити питання про поділ земельної ділянки з визначенням їх часток, без здійснення виділу частки в натурі. В даному випадку під час судового розгляду встановлено, що підстав для відступу від засад рівності частки кожного із співвласників не має, крім того відповідачем по справі та представником третьої особи в судовому засіданні не визнавався розмір ідеальної частки 1/4, що мають позивачі, а зазначалися інші розміри, виходячи з розміру частки в житловому будинку . На думку суду, обставини володіння сторонами та третьої особою двома квартирами у спірному будинку ніяким чином не впливають на поділ земельної ділянки, оскільки право власності в них оформлене саме як на квартири у спірному житловому будинку, які є окремими обєктами нерухомого майна, а не як частку у житловому будинку. При цьому слід також зазначити, що спірний житловий будинок має лише дві квартири, а отже він не підпадає під статус багатоквартирного будинку в розумінні пункту 1 частин першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», оскільки для набуття такого статусу має містити хоча б три або більше квартир. Відтак під час вирішення спору не підлягає до застосування і законодавство про правовий статус земельних ділянок на яких розташовані багатоквартирні будинки (ст.42 ЗК, ст.382 ЦК України, ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»). Оскільки позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] як співвласники земельної ділянки за адресою м. Луцьк, вул. Вороніхіна, 1, яка перебуває у спільній сумісній власності разом з відповідачем [PERSON], мають законне право на поділ земельної ділянки без виділу їх часток в натурі, враховуючи, що відповідачем не визнається розмір частки спірної земельної ділянки, що належить позивачам, що в позасудовому порядку встановити розмір часток спірної земельної сторонам не вдалося, що під час судового розгляду не встановлені обставини, що дозволяють суду відступити від засад рівності часток у праві спільної сумісної власності, а також зважаючи на те, що вказана земельна ділянка не має статусу земельної ділянки, на який розташований багатоквартирний будинок, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Крім того, суд зазначає, що відповідач [PERSON] є титульним власником ? частини спірної земельної ділянки, а тому права [PERSON] як співвласника зазначеної частини земельної ділянки не порушенні. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд зазначає наступне. Частиною першою статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки під час подання позову позивач [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 640,00 грн., тому вказану суму судового збору слід стягнути з відповідача. Частиною другою статті 88 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивачі [PERSON] (інвалід війни) та [PERSON] (інвалід ІІ групи) звільнені від сплати судового збору (а.с.5-6). Отже судовий збір у розмірі по 640,00 грн. на кожного зі звільнених від сплати позивачів, а разом 1\~280,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі наведеного та

Outcome: approved