Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

\~ \~ \~ \~02.11.2018 року Заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 звернувся до суду в інтересах держави до Миколаївської міської ради, [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконними та скасування пунктів рішень міської ради, визнання недійсними державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки. \~ \~ \~ \~Вказаний позов мотивовано тим, що Миколаївською місцевою прокуратурою №1 виявлені порушення вимог законодавства при прийнятті Миколаївською міською радою порушень із земельних питань. Так, п.п.41, 41.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 04.092009 року затверджено проект землеустрою та надано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 843 кв.м. за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення [PERSON] 28.10.209 року отримала державний акт на право власності серії ЯИ №140140 на право власності на земельну ділянку із кадастровим номером 4810136300:12:001:0016, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 27.11.2009 за №010949702032. В подальшому вищевказана земельна ділянка була відчужена [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 31.03.2011 р. № 529, на підставі договору купівлі-продажу №2008 від 18.10.2013 року [PERSON] продав [PERSON] . Посилаючись на те, що Миколаївська міська рада розпорядилася земельною ділянкою в порушення вимог ст.ст.9,60 ЗК, ст. 85,88 ВК України, прокурор просив позов задовольнити, а саме: - визнати незаконним і скасувати пункти 41, 41.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року, якими затверджено проект землеустрою та надано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 843 кв.м. за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] ; - визнати недійсним та скасувати виданий 28.10.2009 року [PERSON] державний акт серії ЯИ №140140 на право власності на земельну ділянку із кадастровим номером 4810136300:12:001:0016, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 27.11.2009 за №010949702032, із записом про перехід права власності [PERSON] - витребувати від [PERSON] у власність територіальної громади міста в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 0,0843 га з кадастровим номером 4810136300:12:001:0016, вартістю 360069,34 грн., розташованої по [ADDRESS] у придатному для використанні стані шляхом демонтажу будівельних матеріалів. Одночасно із позовною заявою до Заводського районного суду надійшла заява від Заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 про забезпечення позову. Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 05.11.2018 року по даній справі відкрито провадження по справі. Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 05.11.2018 року заява Заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 про забезпечення позову, задоволена частково. Накладено арешт на земельну ділянку площею 843 кв.м із кадастровим номером 4810136300:12:001:0016, розташовану по [ADDRESS] та заборонити органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки (у тому числі у разі її поділу чи об`єднання з іншими ділянками). Заборонено органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо об`єктів розташованих на земельній ділянці площею 843 кв.м з кадастровим номером 4810136300:12:001:0016 по [ADDRESS] . Заборонено Управлінню державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради (Херсонське шосе,48/8, м. Миколаїв, 54024) та Управлінню державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області ( вул. Космонавтів,61, м. Миколаїв, 54056) здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва та введення в експлуатацію об`єктів нерухомості на земельній ділянці площею 843 кв.м з кадастровим номером 4810136300:12:001:0016, розташованої по [ADDRESS] ; Заборонити [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , проживає по [ADDRESS] ) вчиняти із земельною ділянкою площею 843 кв.м з кадастровим номером 4810136300:12:001:0016 по [ADDRESS] дії, спрямовані на зміну цільового призначення вказаної ділянки, її поділу або об`єднання з іншими земельними ділянками, присвоєння нової адреси, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї, а також проведення на ній будь-яких будівельних робіт. В іншій частині заявлених вимог відмовлено. 04.12.2018 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави посилаючись на те, що такі вимоги є необґрунтованими. Так, позивачем не доведено підстави представництва інтересів держави в судді, оскільки прокурор не обґрунтував підстав не зазначення уповноваженого органу, хоча просить суд захистити порушене право такого органу шляхом зобов`язання відповідача повернути майно не позивачу, а такому органу. Позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішення міської ради та зобов`язання повернути земельну ділянку його власнику можуть бути задоволенні виключно за позовом власника. Миколаївська міська рада у розумінні ст.ст. 317,319,172 ЦК України, ч.6 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є власником земельної ділянки, а тому її порушене право може бути захищено судом. Заступник керівника місцевої прокуратури №1 звернувся із позовом не в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради, а як самостійний позивач. Він не є власником майна, а тому його права не порушенні та не підлягають захисту. Твердження прокурора про те, що майно вибуло із володіння територіальної громади не відповідає закону та фактичним обставинам справи. Крім того, прокурор визнає у позові, що власником майна є територіальна громада м.Миколаєва, просить суд повернути земельну ділянку територіальній громаді м.Миколаєва в особі Миколаївської міської ради. Отже позов в цій справі поданий не власником та не в інтересах власника, а тому задоволенню з будь-яких підстав , не підлягає. Також станом на 04.09.2009 року закон не передбачав автоматичного існування (встановлення) водоохоронної зони водойми, а також її окремої частини прибережної захисної суги. Тому в цій період прибережні смуги не були встановлені як вважає прокурор, а була передбачена процедура виділення земельних ділянок під прибережні захисні смуги. Крім того, на момент затвердження Правил використання та забудови території м.Миколаєва (17.10.2003р.) земельна ділянка по [ADDRESS] в цілому перебувала у державній власності у постійному користуванні структур , підпорядкованих Міністерству оборони України. На момент затвердження Генерального плану м.Миколаєва (18.06.2009р.) права користування частиною земельної ділянки перейшли до ТОВ «Миколаївбудпроект» на підставі ч.2 ст.377 ЦК України, за оформленням яких на підставі договору оренди (ч.1 ст.120 ЗК України) товариство звернулось до Миколаївської міської ради. Остання надала дозвіл на складання проекту землеустрою та зобов`язала ТОВ «Миколаївбудпроект» протягом року з дати прийняття рішення подати до управління земельних ресурсів міської ради погоджений проект землеустрою. Правила використання та забудови території м.Миколаєва та Генеральний план м.Миколаєва прийнятті без урахування законних інтересів користувачів земельних ділянок та власників будівлі спортзалу-охоронного пункту (службової будівлі №65). Держава (в особі органів яким надані повноваження на затвердження містобудівної документації), яка не забезпечила дотримання гарантованих прав власників нерухомого майна під час затвердження містобудівної документації, не вчиняла дій із надання згоди на розробку проекту землеустрою власнику нерухомого майна, не виконувала рішення суду, не може посилатись на невідповідність розташування земельної ділянки такій містобудівній документації. Такі дії є свідченням порушення державою принципу належного урядування. Також відповідач вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності. Крім того, прокурор визначив ціну позову, в розмірі 360069,34 грн., долучив інформацію про нормативну грошову оцінку земельної ділянки. Але нормативна грошова оцінка не є належним доказом вартості земельної ділянки. Єдиним належним доказом вартості земельної ділянки як об`єкту права власності (ст..79ЗК України) може бути експертна грошова оцінка конкретної земельної ділянки. 04.12.2018 року відповідач [PERSON] подав до суду клопотання про зупинення провадження по справі. Відповідно до ухвали Заводського районного суду м.Миколаєва від 14.01.2020 року клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження по цивільній справі залишено без розгляду. 11.01.2019 року від заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 до суду надійшла відповідь на відзив в якому останній зазначив, що порушення інтересів територіальної громади відбулось в наслідок прийняття органом місцевого самоврядування , який у справі виступає відповідачем, незаконного рішення ,прокурор звертається із зазначеним позовом як самостійний позивач в інтересах держави, який виражається в інтересах частини українського народу членів територіальної громади, яка є власником спірної земельної ділянки. Крім того належним способом захисту порушеного права власності є витребування земельної ділянки від нинішнього власника [PERSON] у власність територіальної громади в особі Миколаївської міської ради. Безпідставним є доводи відповідача щодо недоведеності перебування спірної земельної ділянки на момент прийняття спірного рішення Миколаївською міською радою у прибережній захисній смузі. Так, за даними Національної кадастрової системи надана у власність [PERSON] земельна ділянка розташована у прибережній захисній смузі Бузького лиману. Хибним є твердження відповідача щодо недоведеності прокурором входження спірної земельної ділянки у межі прибережної захисної смуги, у зв`язку з відсутністю державної реєстрації відповідних обмежень. Натомість відсутність зареєстрованих обмежень не може свідчити про відсутність таких обмежень взагалі, оскільки міською радою незаконно прийнято спірне рішення про передачу у власність земель водного фонду під індивідуальне житлове будівництво. Також, відповідачем зроблено хибний висновок про те, що відведення спірної земельної ділянки відбулося за рахунок раніше наданих на підставі рішення №35/51 від 19.06.2009 в оренду ТОВ «Миколаївбудпроект» земель, а тому відповідно до закону вона відноситься до земель житлової та громадської забудови. Натомість, Правилами використання та забудови території м.Миколаєва та Генеральним планом м. Миколаєва не передбачено можливість відведення земельної ділянки у приватну власність для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд. Щодо пропуску строку позовної давності то такий строк прокурором не пропущений оскільки перебіг позовної давності для звернення прокурора із позовом встановлюється з 12.04.2016 року. Щодо нормативної грошової оцінки та ціни позову, то судом не встановлено залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження на підставі ст..ст. 185-186 ЦПК України, натомість 05.11.2018 року судом було постановлено ухвалу про відкриття провадження по даній справі. Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 19.07.2019 року, підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні прокурор в інтересах держави позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник Миколаївської міської ради в судове засідання не з`явився. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог. Зазначила, що позивачем не доведено підстави представництва інтересів держави в суді, належним чином необґрунтовано наявності порушеного права позивача, та крім того, позивачем пропущено строки позовної давності, що відповідно до положень ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови в задоволені позову. Третя особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Третя особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, причину неявки суду не повідомила. Вислухавши пояснення сторін в обґрунтування своїх доводів і заперечень, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що п.п.41, 41.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 04.09.2009 року затверджено проект землеустрою та надано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 843 кв.м. за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення [PERSON] 28.10.209 року отримала державний акт на право власності серії ЯИ №140140 на право власності на земельну ділянку із кадастровим номером 4810136300:12:001:0016, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 27.11.2009 за №010949702032. В подальшому вищевказана земельна ділянка була відчужена [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 31.03.2011 р. № 529. На підставі договору купівлі-продажу №2008 від 18.10.2013 року [PERSON] спірну земельну ділянку продав [PERSON] . Відповідно до ст.ст.19,20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі й землі водного фонду; віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Подібний порядок встановлено й для зміни цільового призначення земель. Відповідно до ст.21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо. Статтею 58 ЗК України та ст.4 ВК України визначено перелік земель, належних до земель водного фонду. Слід констатувати, що до земель водного фонду відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням й належній експлуатації водного фонду, використовують певні захисні функції. Чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, ст.59 ЗК України передбачене обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до ч.4 ст.84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством. Крім того, відповідно до ст.60 ЗКМ України, ст.88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних захисних смуг визначається ст.ст.60-62 ЗК України, ст.ст.1, 88-90 ВК України. На цих смугах, як природоохоронних територіях, з вищезазначеною метою встановлюється режим обмеженої господарської діяльності із забороною зокрема будівництва будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних). Згідно з п.2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05.11.2004 року №434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст.88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час установлення водної зони. Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст.88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до порядку. З огляду на вищевикладене, наявні підстави для задоволення позовних вимог прокурора. Однак, представник відповідача [PERSON] у справі, не визнаючи позов, також зазначала про пропуск строків позовної давності та наявність підстав для відмови прокурору в задоволенні позову з причин пропуску позовної давності. Вирішуючи дане питання, суд виходить з наступного. Прокурор не зазначає про пропуск строків позовної давності носієм порушеного права, не просить суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності. \~ \~ \~ \~ Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України). Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто в основу конструкції частини першої статті 261 ЦК України покладено принцип єдності суб`єкта, чиї права порушено. Аналіз цих норм права дає підстави для висновку, що у випадку, коли законодавець вживає вислови «свої цивільні права», «цивільні права особи», «здійснення права», він має на увазі право, яке належить одній особі, право однієї особи, а не декількох осіб, якщо інше прямо не зазначено у тексті відповідної норми. Тому при тлумаченні вимог щодо початку перебігу позовної давності слід керуватися тим, що перебіг позовної давності починається від дня, коли про відповідні обставини, тобто про порушення права, довідалася, могла довідатися або зобов`язана була довідатися особа, яка є носієм цього права, а не інша особа, у тому числі й та, якій за законом надано повноваження по захисту цього права, тобто прокурор. При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, якою може бути і прокурор, перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Іншого правила щодо визначення початку перебігу позовної давності частина перша статті 261 ЦК України не містить. Відповідно до частини сьомої статті 261 ЦК України винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом. Згідно ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Наведене свідчить, що прокурор не є особою, через яку держава або територіальна громада безпосередньо реалізує свої повноваження, визначені законом. Інтерес прокурора має виключно процесуальний характер. Тобто прокурор не є особою, права якої порушено. Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені частиною першою статті 57 ЦПК України, відповідно до якої прокурор має процесуальні права й обов`язки особи, в інтересах якої він діє, за винятком права укладати мирову угоду. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що на позови прокурора, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа, яка наділена повноваженнями власника чи користувача земельної ділянки з правом розпорядження нею довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Будь-яким іншим законодавчим актом не передбачено жодних виключень щодо застосування правила, передбаченого частиною першою статті 261 ЦК України. Не наведено й інших законів щодо можливості відліку позовної давності з моменту коли прокурор дізнався про порушення прав держави. Крім того, відповідно до пунктів 29, 34 Висновку № 3 (2008) Консультативної ради європейських прокурорів про «Роль прокуратури за межами сфери кримінального права», прийнятого ССРЕ на 3-му пленарному засіданні (Страсбург, 15 - 17 жовтня 2008 року), сьогодні діяльність прокурорських служб за межами кримінального права визначається, насамперед, потребою суспільства у належному захисті прав людини та державних інтересів. У демократичній державі прокурори можуть мати, а можуть і не мати повноваження за межами сфери кримінального права. ССРЕ закликає Держави-учасниці, у яких прокурорські служби виконують функції за межами сфери кримінального права, забезпечити реалізацію цих функцій у відповідності з такими принципами: b. дії прокурорів за межами сфери кримінального права мають також характеризуватися чесністю та неупередженістю; с. ці функції реалізуються «від імені суспільства та у державних інтересах» з метою забезпечення застосування права із дотриманням основних прав та свобод у межах компетенції, наданої прокурорам за законом, Конвенцією та прецедентним правом Суду; f. діючи за межами сфери кримінального права, прокурори мають користуватися тими ж правами і обов`язками, як будь-яка інша сторона, і не повинна мати привілейоване становище у ході судових проваджень (рівність сторін позову). Тому надання прокурору більш широких прав щодо відліку початку строку давності, що не надається іншим представникам як позивача, так і інших учасників справи, порушує принцип рівності прав та обов`язків сторін, оскільки представник однієї із сторін, яким є прокурор, має більш широкі права порівняно з іншими представниками, якими можуть бути адвокати, правники та інші особи, яким закон надає право здійснювати представницькі повноваження у судовому процесі. Спірні правовідносини виникли у 2009 році, коли видавалися рішення ради (від 04 вересня 2009 року № 36/61) про затвердження проекту землеустрою і передання у власність [PERSON] спірної земельної ділянки та державний акт на право власності на спірну земельну ділянку (від 28 жовтня 2009 року). Із позовом до суду прокурор звернувся вперше у жовтні 2014 році, тобто через п`ять років після виникнення спірних правовідносин, чим вже порушив строки позовної давності, вдруге прокурор звернувся до суду з позовом у листопаді 2018 року. Разом з тим прокурор не є особою, права якої порушено. Як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, початок перебігу позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа (власник, володілець, користувач, розпорядник), довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор, то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме орган державної влади, а не прокурор, оскільки Законом № 1789-XII не передбачено жодних виключень щодо застосування правила, передбаченого частиною першою статті 261 ЦК України. Не наведено й інших законів щодо можливості відліку позовної давності з моменту коли прокурор дізнався про порушення прав держави. Такі висновки містяться і у постановах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14, від 01 липня 2015 року № 6-178цс15, від 17 лютого 2016 року № 6-2407цс15, від 08 червня 2016 року № 6-3089цс15, від 14 вересня 2016 року № 6-2165цс15, від 16 листопада 2016 року № 6-2469цс16, від 26 жовтня 2016 року № 6-2070цс16, від 21 грудня 2016 року № 6-1503цс16, від 12 квітня 2017 року № 6-1852цс16, від 19 квітня 2017 року № 6-1852цс16, від 19 квітня 2017 року № 6-2376цс16, від 22 червня 2017 року № 6-1047цс17, від 12 липня 2017 року № 6-2458цс16 та від 15 листопада 2017 року № 6-2304цс16. Прокурор просить захистити не своє суб`єктивне право, яке у нього відсутнє у спірних правовідносинах, а порушені інтереси держави, а тому правове значення має встановлення обставин, коли держава довідалась або могла довідатися про порушення свого права (інтересу) або про особу, яка його порушила. Оскільки держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ЦК України) правове значення має обізнаність (можливість бути обізнаними) органів державної влади, які були наділені повноваженнями у спірних правовідносинах. Станом на 04.09.2009 року був чинним Закон України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» в редакції закону №509-VI від 16.09.2008 року. Згідно ст. 5 Закону державний контроль: за використанням та охороною земель здійснює спеціально уповноважений орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів; за додержанням законодавства про охорону земель здійснює спеціально уповноважений орган виконавчої влади з питань екології та природних ресурсів; моніторинг родючості ґрунтів проводить спеціально уповноважений орган виконавчої влади з питань аграрної політики. Спеціально уповноваженим органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів на момент спірних відносин був Державний комітет із земельних ресурсів, який керувався Положенням про Державний комітет України по земельних ресурсах (затверджено Указом Президента України №340/96 від 13 травня 1996 року). Відповідно до п. а) ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» до повноважень Держкомзему належало здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; виконання вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням; додержання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових угод, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; ведення державного обліку і реєстрації земель, достовірності інформації про земельні ділянки та їх використання. Відповідно до Управління Держкомзем в місті Миколаїв, надано висновок про погодження проекту землеустрою №3239, видав державний акт на право власності на земельну ділянку, зареєстрував його. Тому держава в особі Держкомзему, який уповноважений державою здійснювати функції державного контролю за додержання вимог земельного законодавства України органами місцевого самоврядування довідалась або могла довідатись про порушення інтересів держави під час виготовлення, погодження та затвердження проекту землеустрою, підписання та реєстрації державного акту на право власності на земельну ділянку, але за будь-яких умов не пізніше 04.09.2009 року. Спеціально уповноваженим органом виконавчої влади з питань екології та природних ресурсів на момент спірних відносин було Міністерство охорони навколишнього природного середовища, яке діяло на підставі Положення, затвердженого Постановою КМУ №1524 від 02.11.2006 р. Згідно п. а) ч. 1 ст. 7 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» до повноважень Міністерства охорони навколишнього природного середовища належало здійснення державного контролю за додержанням вимог законодавства України про охорону земель у частині: додержання органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами вимог законодавства України про охорону земель; виконання екологічних вимог при наданні у власність і користування, в тому числі в оренду, земельних ділянок. Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Миколаївській області погодила проект землеустрою на підставі висновку №01-04/5188-05. Отже держава в особі Держуправління з ОНПС в Миколаївській області довідалось або могла довідатись із порушенням інтересів держави під час погодження проекту землеустрою. Відповідно до ч. 8 ст. 87 ВК України контроль за створенням водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також за додержанням режиму використання їх територій здійснюється виконавчими комітетами місцевих Рад і державними органами охорони навколишнього природного середовища. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільський, селищний, міський голова очолює виконавчий комітет відповідної сільської, селищної, міської ради, головує на її засіданнях. Відповідно до витягів із стенограми 36-ої сесії Миколаївської міської ради V скликання на її засіданні головував міський голова В.Д. Чайка, який підписав оскаржувані рішення. З державного акту вбачається, що його підписав міський голова. Отже держава в особі уповноваженого органу - виконавчого комітету Миколаївської міської ради (ч.87 ВК України) довідалось або могла довідатись про порушенням інтересів держави під час розгляду та прийняття рішення, видачі державного акту про право власності на земельну ділянку, але не пізніше 04.09.2009 року. Проект землеустрою погоджений не тільки зазначеними вище уповноваженими органами (ДУ ОНПС в Миколаївській області, Управління Держкомзему, органи виконкому міської ради), проект але й іншими органами державної влади та місцевого самоврядування. Враховуючи викладені обставини державі в особі її органів як суб`єктів владних повноважень було достовірно відомо про виділення земельної ділянки з моменту прийняття спірного рішення. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Прокурор звернувся до суду з позовом після спливу трирічного строку позовної давності, переконливих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності не надав. За таких обставин і з огляду на статус держави та її органів як суб`єктів владних повноважень, суд вважає необхідним застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову з цих підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, підстав для стягнення з відповідача на його користь судових витрат по справі, суд не вбачає. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: dismissed