Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

04.12.2019 року заявник [PERSON] звернулась до суду з заявою про встановлення факту сумісного проживання. Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 07.12.2019 року заяву [PERSON] про встановлення факту сумісного проживання залишено без руху, а заявнику надано семиденний строк для виправлення вказаних в ухвалі недоліків, який відраховується з дня отримання заявником копії ухвали про залишення заяви без руху. Після усунення недоліків, 20.12.2018 року, вищевказану заяву прийнято до розгляду за правилами окремого провадження, відкрито провадження у зазначеній цивільній справі та призначено до розгляду на 22.01.2019 року. 22.01.2019 року судове засідання відкладено до 18.02.2019 року у зв,язку з витребуванням інформації у Державній нотаріальній конторі м.Рубіжне Луганської області щодо кола спадкоємців після смерті [PERSON], який помер [INFO] року та залучено до участі у справі третю особу- [PERSON]. 18.02.2019 року слухання справи відкладено до 20.02.2019 року у зв,язку з неявкою в судове засідання учасників справи. В обґрунтування своєї заяви заявник зазначила, що [INFO] року помер її батько- [PERSON], який на момент смерті проживав за адресою: [ADDRESS]. Вона звернулась до приватного нотаріуса Рубіжанського міського нотаріального округу з заявою про прийняття спадщини, яка складається з недоотриманої батьком за життя пенсії, але їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки відсутня інформація про те, з ким спадкодавець проживав на момент смерті, а довідку про реєстрацію, видану на тимчасово окупованій території України, нотаріус до уваги не приймає. Встановлення факту сумісного проживання батьків, заявнику необхідно для оформлення спадщини після смерті батька. Просить встановити факт сумісного проживання [PERSON] з [PERSON], який помер [INFO] року, на момент його смерті - [INFO], за адресою: [ADDRESS]. У судове засідання заявник та її представник не з,явились, через канцелярію суду надали заяви, в яких просять справу розглянути в їх відсутність, вимоги заяви підтримують. Представник заінтересованої особи Рубіжанського об,єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області в судове засідання не з,явився, надав суду заяву, в якій проти заявлених вимог не заперечує, просив справу розглянути у відсутності представника заінтересованої особи. Заінтересована особа - [PERSON] в судове засідання не з,явилась, про день,час та місце слухання справи була повідомлена належним чином. Виклик у судові засідання [PERSON] було опубліковано та розміщено на офіційному веб-порталі «Судова влада України» http://court.gov.ua/ на веб-сторінці Рубіжанського міського суду Луганської області у розділі «Список справ, призначених до розгляду» та «Виклик до суду учасників по справі» (а.с. 33,50). Відповідно ч. 11 ст.128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що сторони не скористалися правом брати участь у судовому засіданні, суд розглядає цивільну справу за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами, висновками експертів, показань свідків. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» № 254-VІІІ від 17.03.2015 визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово, на три роки з дня набрання цим Законом чинності, запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей, до яких належать райони, міста, селища, села, що визначаються рішенням Верховної Ради України (далі - окремі райони Донецької та Луганської областей). Відповідно Постанови Верховної Ради України «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» № 252-VIII від 17.03.2015, до окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької і Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї Постанови, що відповідає Мінському меморандуму від 19 вересня 2014 року. Постановою Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей» № 1351-VІІІ від 12.05.2016, яка вступила в силу 20.07.2016, в Луганській області місто Стаханов перейменовано на місто Кадіївка. Таким чином, місто Кадіївка Луганської області розташоване на тимчасово окупованій території Луганської області. Встановлення даного юридичного факту для [PERSON] має юридичне значення, оскільки надасть їй можливість реалізувати своє право на спадкування. Судом встановлено, що згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб №8927 від 20.10.2017 року, [PERSON],[INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS]; фактично проживає/перебуває за адресою: [ADDRESS] ( довідка -а.с.8). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 06.12.1978 року, актовий запис 1603, батьками заявника [PERSON] вказані: батько -[PERSON], мати- [PERSON] (а.с.9). [INFO] року помер батько заявника- [PERSON] (копія свідоцтва про народження- а.с.9; копія свідоцтва про смерть серії - а.с.14), після смерті якого відкрилась спадщина. Відповідно свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] від 013.08.2018 року виданого Хрустальнинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, актовий запис №1413 (а.с.12), [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 01.12.1978 року (а.с.-12). Постановою приватного нотаріуса Рубіжанського міського нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Луганській області Меренкова Ю.В. №53/02-31 від 17.09.2018 року, [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки в спадковій справі відсутні будь-які документи , які б підтверджували факт прийняття спадщини іншими спадкоємцями, які передбачені п.3 ст.1268 ЦК України, тобто спадкоємець [PERSON] не може надати довідку про реєстрацію таких спадкоємців разом із спадкодавцем за однією адресою на час відкриття спадщини, тяк як органи, де здійснюють видачу таких довідок, розташовані на території, яка тимчасово непідконтрольна владі України (а.с.13). З нотаріально завіреної заяви від 16.08.2018 року вбачається, що [PERSON] відмовилась на користь дочки- [PERSON] від прийняття належної їй частки спадщини, що залишилась після смерті чоловіка- [PERSON], (а.с.-40), а [PERSON] прийняла належну їй спадщину, яка залишилась після смерті її батька- [PERSON] (а.с.39) Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, заведена спадкова справа №62860722 (а.с.45). Свідоцтва про право на спадщину не видавались. У єдиному реєстрі боржників, інформація щодо [PERSON] відсутня (а.с.46, 47,48). З домової книги для прописки громадян, які проживають у будинку [ADDRESS] вбачається, що вищевказана квартира знаходиться у користуванні (власності): 1/5 - [PERSON], 1/5- [PERSON], 1/5 - [PERSON], 1/5- [PERSON], 1/5- [PERSON] (а.с.53-58). Заявник надала суду акт від 23.08.2018 року про встановлення фактичного проживання осіб з померлим на день його смерті та довідку про реєстрацію за місцем проживання, які видані ТОВ «Сапфір» м.Стаханов ОРДЛО, з яких виходить, що за адресою: [ADDRESS], з [PERSON], який помер [INFO] року, була зареєстрована та проживала по день його смерті, дружина- [PERSON] ( а.с15,16). Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, § 45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, § 142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування) тощо. Із роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року, виходить, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. У п. 2, п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Таким чином, судом встановлено, що матір заявника- [PERSON] постійно проживала разом [PERSON], який помер [INFO] року, у квартирі [ADDRESS], по день його смерті. Отже, суд дійшов висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту сумісного проживання підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved