Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-20 00:00:00

03 травня 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачапро визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В своїй заяві позивач зазначила, що вона є власниками житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , відповідач зареєстрований за вище вказаною адресою, проте у даному будинку не проживає. Як власник позивач утримує будинок та оплачує комунальні послуги, а реєстрація відповідача у домоволодінні не дає йому змоги отримувати державні пільги на оплату вказаних послуг. Посилаючись на викладене, на порушення прав власника, позивач просила суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явилася, на адресу суду направила заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та прохають їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причину своєї неявки, належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового розгляду справи. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. На підставі ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Приймаючи до уваги викладене, суд розглянув справу на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 20.07.2011 посвідченого державним нотаріусом Глобинської державної нотаріальної контори Колінько Т.О. та зареєстровано в реєстрі № 2-1114 та витягу про державну реєстрацію прав № 30760621 від 27.07.2011 є власником Ѕ частини житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається із довідки № 25-1/02-01/5814 від 23.04.2019 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб наданої відділом «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Глобинської міської ради Полтавської області, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та має слідуючий склад сім`ї: [PERSON] - син, [INFO] , [PERSON] - співмешканець, [INFO] . З письмових пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] від 22.04.2019 вбачається, що [PERSON] , [INFO] з 2016 року за адресою: [ADDRESS] , не проживає. Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 47 Конституції України гарантує право кожному на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як зазначено в ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 1 ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач, будучи власником житлового будинку, позбавлений права вільно розпоряджатись своєю власністю, оскільки у ньому зареєстрований [PERSON] , який не проживає в ньому, а тому позов є законним, обґрунтованим і підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про судові витрати, суд вважає, що вони повинні бути покладені на відповідача в силу ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved