Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

02 березня 2016 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення коштів. Свої вимоги мотивувала тим, що вона та відповідачі є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS]. З 1995 року відповідачі не проживають в зазначеній квартирі, квартирою не користуються та не цікавляться. Протягом останніх трьох років перед зверненням до суду з цим позовом, вона несе матеріальні та моральні збитки, оплачує комунальні платежі та всі необхідні витрати по квартирі за відповідачів. Комунальні витрати за наведений період становлять 29358 гривень 78 копійок, тому з відповідачів підлягає стягненню половина зазначеної суми - 14679 гривень 39 копійок. Також нею було зроблено ремонт у квартирі на суму 38355 гривень 27 копійок, тому з відповідачів підлягає стягненню половина зазначеної суми - 19177 гривень 63 копійки. Відповідачі матеріально не допомагали в здійсненні ремонту квартири та не приймали участі в його проведенні. З урахуванням уточнень у судовому засіданні просила суд ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів на її користь витрати по утриманню квартири [ADDRESS] за період з березня 2013 року по березень 2016 року в розмірі 14679 гривень 39 копійок та понесені витрати на ремонт квартири в розмірі 19177 гривень 63 копійки. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити з наведених у позовній заяві підстав. Пояснили, що відповідачі квартирою не користуються, проте є співвласниками, а тому зобов'язані сплатити кошти, що відповідає їх частці в квартирі. Відповідачі проти задоволення позову заперечували. Пояснили суду, що вони не живуть в квартирі з 2002 року та не мають до неї доступу. Оплачують житлово-комунальні послуги за місцем свого проживання. Зазначили, що згоди на ремонт квартири не надавали, їм невідомо коли, ким, з яких матеріалів та в якому об'ємі проводилися ремонтні роботи в квартирі. Оскільки вони не живуть в квартирі, то відповідно і не користуються нею, в тому числі, й зробленим ремонтом. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у рівних долях, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 25 березня 1998 року, виданим Відділом приватизації державного житла Залізничного району м. Києва (а.с. 83-84). Співвласник квартири - [PERSON] на день розгляду справи судом має прізвище «[PERSON]». Згідно з довідкою форми № 3, виданої ЖЕД № 903 11 листопада 2015 року № 5472, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] - власник особового рахунку, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 85). З Акту непроживання від 17 листопада 2015 року вбачається, що [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS]. Особистих речей в квартирі не має. Комунальні послуги за проживання та прибудинкову територію не сплачує (а.с.5) Факт свого непроживання в квартирі та невнесення коштів за комунальні послуги відповідачі в судовому засіданні не оспорювали. У довідках Єдиного районного розрахункового центру Філії № 801 зазначено, що відповідачі [PERSON], [PERSON] проживають без реєстрації за адресою: [ADDRESS] та користуються комунальними послугами (а.с. 88-92, 117). При зверненні в суд з позовом [PERSON] посилається на те, що відповідачі матеріально не допомагали в здійсненні ремонту квартири та не приймали участі в оплаті комунальних послуг. Суд вважає, що вимога про стягнення з відповідачів половини вартості ремонтних робіт у квартирі в розмірі 19177 гривень 63 копійок не підлягає задоволенню. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до частин 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Позивач як співвласник квартири у встановленому законом порядку не отримувала згоди відповідачів на проведення в спірній квартирі поточних ремонтних робіт. Здійснюючи ремонтні роботи позивач діяла на власний розсуд, не повідомляла відповідачів про проведення ремонту та його вартість. Відповідачі не брали не себе будь-яких зобов'язань стосовно проведення в квартирі ремонтних робіт і не укладали з [PERSON] з цього приводу будь-яких договорів. Крім того, стороною позивача взагалі не надавались суду належні доказів на підтвердження як проведення ремонтних робіт, так і вартості ремонту. З наданих суду чеків на придбання будівельних матеріалів не вбачається, що вони купувались та використовувались саме для ремонту в спірній квартирі. За таких обставин, вимоги про стягнення з відповідачів частини витрат на ремонт квартири не знайшли свого підтвердження належними доказами, а тому є недоведеними. Вимога [PERSON] про стягнення з відповідачів половини, здійсненої нею оплати житлово-комунальних послуг підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов'язує. Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 360 ЦК України визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Вбачається, що не проживання в спірному житлі не звільняє від обов'язку брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна. Доводи відповідачів про те, що вони фактично не користуються квартирою в такому випадку не звільняють їх як співвласників від обов'язку утримувати майно, що належить їм на праві власності. На запит суду КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» ЖЕД № 903 надало відповідь від 23 листопада 2016 року № 46/737 з випискою по особовому рахунку [PERSON] [NUMBER] (а.с. 144, 145-146). У виписці вказано, що за період з березня 2013 року по березень 2016 року за послуги з утримання будинку та прибудинкової території по особовому рахунку нараховано 6349 гривень 91 копійку, за централізоване опалення - 2409 гривень 66 копійок, за газ - 332 гривні 20 копійок, а всього нараховано 9091 гривню 77 копійок, до сплати 8999 гривень 31 копійку, сплачено 9180 гривень 67 копійок (а.с. 145). [PERSON] та [PERSON] є співвласниками спірної квартири разом з [PERSON] та [PERSON] у рівних частках, проте за період з березня 2013 року по березень 2016 року не здійснювали оплату житлово-комунальних послуг. За таких обставин, суд вважає, що з відповідачів підлягає стягненню половина вартості витрат за надані житлово-комунальні послуги, що були оплачені позивачем (утримання будинку та прибудинкової території, централізоване опалення та газ). Статтею 360 ЦК України визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах, пов'язаних зі спільним майном. Квартира [ADDRESS] належить на праві власності 4 особам - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних долях, тобто [PERSON] та [PERSON] належить на праві власності по 1/4 частині квартири кожному, тому витрати по оплаті житлово-комунальних послуг вони мають нести відповідно до розміру своєї частки. Згідно з випискою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» ЖЕД № 903 від 23 листопада 2016 року № 46/737 по особовому рахунку [PERSON] [NUMBER] за період з березня 2013 року по березень 2016 року до сплати за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, централізованого опалення та газ нараховано до сплати та оплачено 8999 гривень 31 копійку (а.с. 144, 145-146). У такому випадку стягненню з кожного відповідача на користь позивача підлягає по 2249 гривень 83 копійки. Інші вимоги [PERSON] про стягнення з відповідачів сплачених нею витрат за постачання гарячої та холодної води, водовідведення, електроенергії, телекомунікаційних послуг та послуг домофону задоволенню не підлягають, оскільки згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач (фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу) зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідачі не проживають в спірній квартирі, не отримують та не користуються цими послугами, що учасниками судового розгляду не оспорювалось, тому відповідачі не мають обов'язку сплачувати за послуги, які фактично ними не споживалися. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач при зверненні в суд з позовом за законом була звільнена від сплати судового збору, тому з кожного відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551 гривні 20 копійок.

Outcome: partial