Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-08 00:00:00

04 вересня 2017 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: визнати його звільнення з посади начальника служби сервісного обслуговування на підставі п.2 ст.41 КЗпП України незаконним; змінити п.2 Наказу №32к від 04.08.2017 року про звільнення позивача в частині визначення підстави звільнення за п.2 ст.41 КЗпП України на звільнення за ст.38 КЗпП України - за власним бажанням; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 27 804,79 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. Вимоги позивач обгрунтовує тим, що він з 14.01.2014 року працював у відповідача на посаді начальника служби сервісного обслуговування та 04.08.2017 року звільнений з посади на підставі п.2 ст.41 КЗпП України. Звільнення за вказаною підставою позивач вважає незаконним, так як у зв'язку з переїздом на нове місце проживання він 03.08.2017 року подав відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням з 04.08.2017 року. Заяву відповідач відмовився приймати та реєструвати. В той же час в цей же день позивача було звільнено із займаної посади на підставі п.2 ст.41 КЗпП України за втрату довіри. В день звільнення отримав трудову книжку, копію наказу про звільнення та розрахунковий листок за серпень 2017 року. Позивач зазначає, що з ним не підписана угода про матеріальну відповідальність, жодного акту який свідчив би про факт вчинення розкрадання чи будь-яких інших правопорушень складено не було. Обіймаючи зазначену посаду він не приймав безпосередньої участі в обслуговуванні грошових коштів чи матеріальних цінностей, не одержував під звіт матеріальні цінності. На підставі ч.2 ст.235 КЗпП України позивач просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.08.2017 року по 01.08.2017 року в сумі 27 804,79 грн. Крім того позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. так як внаслідок протиправної поведінки відповідача були порушені його трудові права та інтереси, вимушений був докладати додаткових зусиль до організації свого життя, відновлення ділової репутації, звернутись до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач представника в судове засідання не направив, хоча у відповідності до вимог чинного законодавства був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив, пояснення чи заперечення (відзив) на заявлені вимоги до суду не направив. А тому у відповідності до положень статті 223 ЦПК України суд продовжив розгляд справи у відсутність представника відповідача. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши позивача, його представника, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. За пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Правовий аналіз пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що ця норма матеріального права не передбачає наявність обвинувального вироку суду як обов'язкової умови для звільнення працівника за викладеною у ній підставою; звільнення з підстави втрати довір'я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Пункт 28 постанови пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснює, що звільнення з підстав втрати довір'я (п.2 ст.41 КЗпП) суд може визнати обгрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою. Як встановлено судом, [PERSON] з 14.01.2014 року працював в ТОВ «Редмонд Україна» на посаді начальника служби сервісного обслуговування. Як пояснив в судовому засіданні позивач, він декілька раз подавав заяву про звільнення за власним бажанням, оскільки змінив місце проживання. Вперше подавав заяву 14.07.2017 року, а останню 03.08.2017 року та просив звільнити з 04.08.2017 року. Йому повідомили, що рішення про звільнення буде прийнято та він має з'явитись в кінці робочого дня та отримати розрахунок при звільненні. Також позивач зазначив, що він після закінчення робочого часу отримав трудову книжку та наказ про звільнення №32-к від 04.08.2017 року за яким його звільнили із займаної посади згідно п.2 ст.41 КЗпП України з 04.08.2017 року. Як вбачається з копії наказу, будь-яких підстав для звільнення за вказаною статтею в наказі не зазначеною Також здійснено запис в трудову книжку позивача про звільнення його за п.2 ст.41 КЗпП України. В судовому засіданні позивач зазначив, що він безпосередньо не обслуговував грошові, товарні цінності, відповідно договори про матеріальну відповідальність не підписував. Представник відповідача суду не надав доказів що позивач згідно своїх посадових обов'язків безпосередньо обслуговував грошові, товарні або культурні цінності, і його дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. За ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Крім того відповідач не надав суду доказів та будь-яких пояснень щодо неможливості звільнення позивача з займаної посади за власним бажанням, за ч.1 ст.38 КЗпП України. А тому, оскільки суду не надано доказів щодо підстав звільнення позивача за п.2 ст.41 КЗпП України, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині визнання незаконним звільнення за п.2 ст.41 КЗпП України та змінити підстави звільнення позивача з посади на ч.1 ст.38 КЗпП України - за власним бажанням. Водночас суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України оскільки позивач не звертався до суду із позовними вимогами про поновлення його на посаді. У відповідності до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З врахуванням того, що суд встановив порушення прав позивача, в судовому засіданні представник позивача надала суду докази, що позивач зазнав моральних страждань в зв'язку з його незаконним звільненням, тому суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених вимог в частині відшкодування моральної шкоди та приходить до висновку про відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн.. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial