Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

03.12.2013 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на нерухоме майно двох кімнатну квартиру [ADDRESS] Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явився, надала до суду заяву, в якій просить слухати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує, порядок прийняття і наслідки ухвалення заочного рішення позивачці відомі та зрозумілі. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з'явився, про час, день та місце слухання справи повідомлений належним чином, причини суду не повідомив. Представник третьої особи Харківської міської ради в судове засідання не з'явився, про час, день та місце слухання справи повідомлений належним чином, причини суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. 11 квітня 1987 року між позивачкою та відповідачем було зареєстровано шлюб. За час шлюбу подружжям було придбано двох кімнатну квартиру [ADDRESS] У договорі купівлі-продажу квартири, посвідченому державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Ветровою Л.О., в якості покупця було вказано ім'я [PERSON] - відповідача по справі. За час шлюбу подружжям у квартирі самовільно було переобладнано частину санвузла, частину вбиральні, та частину коридору. При цьому відповідач, як власник не здійснив необхідних дій для державної реєстрації змін до технічної документації на вказану квартиру. Позивачка користуючись вказаним нерухомим майном на протязі з 2002 року по теперішній час не в змозі зареєструвати необхідні зміни до технічної документації на квартиру, оскільки не є її власником. У 2002 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу подружжя добровільному порядку розподілило майно. Нерухоме майно двох кімнатна квартира [ADDRESS]. залишилась у власності позивачки, але ця домовленість між подружжям була усною, та в подальшому не знайшла свого підтвердження відповідно до діючого законодавства шляхом перереєстрації права власності з відповідача на позивачки, оскільки з 2002 року місцезнаходження відповідача [PERSON] позивачці невідоме. Відповідач квартирою, яка була зареєстрована за ним ХГБТИ на праві особистої власності, відповідно до договору купівлі продажу з часу розірвання шлюбу (2002р.) не користувався. В спірній квартирі не проживає більше 10 років та особистих його речей в квартирі немає. Жодних претензій на вказане майно ні з боку відповідача ні з боку інших осіб немає. Обов'язки по утриманню належної йому власності відповідач не здійснював. Знав що у квартирі зареєстровані та мешкають його колишня дружина - позивач по справі та його діти від шлюбу [PERSON] 1987 р.н. та [PERSON] 1991 р.н. У 2002 році Київським районним судом м. Харкова було винесено рішення про стягнення аліментів з відповідача на користь позивачки на утримання дітей, з метою уникнути сплати аліментів відповідач переховувався від позивачки його місцезнаходження було невідоме, що наразі стало підставою звернення позивачки до Київського РВ ГУМВС України в Харківській області з метою розшуку відповідача. У 2007 році місцезнаходження відповідача не було встановлено органи УМВС . За час фактичного володіння майном з 2002 року позивачка відкрито, безперервно володіє спірним майном, сплачує комунальні послуги та здійснює капітальний ремонт квартири, тобто дбає про майно в цілому як про своє власне та несе тягар його утримання. Оскільки квартира була придбана за час шлюбу та після розірвання шлюбу між сторонами була досягнута усна домовленість щодо порядку володіння спільним майном (колишній чоловік - відповідач по справі залишив нерухоме майно їй) позивачка вважала, що користується власністю на законних підставах. Письмово даний правочин (Угода про розділ спільної сумісної власності подружжя) не був оформлений в зв'язку з тим, що відповідач переховувався від позивачки, але наміри сторін фактично виражаються в їхніх діях. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно до ч. 1 та ч.4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. При цьому п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 р., норми ст.344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 р. Таким чином, судом встановлено, що позивачка своїми позовними вимогами не порушує права відповідача, оскільки добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, у зв'язку з чим вона набуває право власності на це майно, у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені судові витрати. На підставі наведеного,

Outcome: approved