Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

03 лютого 2021 року до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Виконавчий комітет Лиманської міської ради Донецької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 528 від 23 грудня 1993 року є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Окрім неї у будинку також зареєстрований відповідач [PERSON] . Однак з 2009 року відповідач за місцем реєстрації не мешкає, не зберігає у бидинку свої речі, не бере участі в утриманні та облаштуванні житла. Позивачка просить визнати відповідача [PERSON] таким. що втратив право користування житловим приміщенням. Позивачка [PERSON] , належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибула, надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала повністю, просила справу розглянути без її участі, не заперечує проти заочного розгляду справи у разі неявки відповідача в судове засідання (а.с. 9). Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Краснолиманського міського суду Донецької області (а.с. 18), в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи без його участі та відзиву на позовну заяву суду не надав. Представник третьої особи - Виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області, Шуляченко І.О., належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибула, просила справу розглядати без її участі, рішення ухвалити на розсуд суду, про що надала відповідну заяву (а.с. 21, 22). Ухвалою суду від 18 березня 2021 року прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 10 грудня 1993 року державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Ревіною І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2-2103, [PERSON] є власницею жтлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.5-6). Право власності позивачки на зазначений житловий будинок зареєстровано в Слов`янському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1371 від 23 грудня 1993 року (а.. 6). Відповідач [PERSON] , [INFO] , згідно довідки, виданої Відділом надання адміністративних послуг виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області від 29 січня 2021 року № 281, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.8), алеу зазначеному бкдинку не мешкає понад 10 років, не користується житлом, не бере участі в утриманні будинку, не сплачує комунальні послуги, не зберігає в приміщенні належне йому майно, про що складено відповідний акт (а.с.7). Він фактично змінив місце проживання, однак, дотепер не припинив попередньої своєї реєстрації згідно із законодавством України. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, позивачка є власницею житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач вже більше 10 років відсутній за місцем реєстрації. Власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. З огляду на викладене, суд вважає вимоги позивачки щодо визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням,обґрунтованими і приходить до висновку про необхідність задоволення таких вимог. Позивачка не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов`язані зі зверненням до суду і розглядом цивільної справи.

Outcome: approved