Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-02 00:00:00

04.04.2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухому майно за набувальною давністю, посилаючись на те, що вона є мешканкою с.Миколаївка Волноваського району Донецької області. Не маючи свого власного житла, у 2003 році за допомогою жителів села, вона знайшла будинок, розташований у [ADDRESS], що був придатний для проживання та був покинутий власником. Його власник, [PERSON], у 1998 році виїхав на проживання до інтернату, оскільки був одинокою людиною, не мав ані дружини, ані дітей, потребував сторонньої допомоги та догляду. Не маючи наміру повертатися до с.Миколаївка, він передав документи на будинок сусідці, [PERSON], що мешкає в будинку поряд, на випадок, якщо будуть бажаючі його зайняти. Сусідка передала їй документи та ключі від будинку. ЇЇ намагання з*ясувати місце перебування власника будинку з метою переоформлення документів на будинок на своє ім*я результатів не надали. Зі слів сусідів та працівників сільської ради їй стало відомо, що [PERSON] було поміщено до інтернату для людей похилого віку та інвалідів, що розташований у м.Білицьке Добропільського району Донецької області. У червні 2009 року стало відомо про смерть [PERSON], що настала у м.Сніжному Донецької області. За зверненням відповідача до Сніжнянського міського управління юстиції Донецької області було отримано відповідь про відмову у видачі свідоцтва про його смерть, оскільки не було підтверджено права заявника на отримання такої інформації. Починаючи з 2003 року вона відкрито та безперервно користується будинком, присадибною ділянкою та господарськими спорудами. Ніхто з родичів власника будинку за час проживання її в будинку не з*являвся, претензій до неї не пред*являв, з вимогою покинути домогосподарство не звертався. Станом на 2004 рік власник будинку мав борг за користування електроенергією в сумі 641,09, який вона погасила. Між нею та Докучаєвським РЕМ було укладено договір про електропостачання, за яким вона сплачує послуги та сплачує усі витрати, пов*язані з утриманням будинку. Просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на будинок за [ADDRESS] разом з господарськими спорудами та земельною ділянкою площею 0,06 га. В судове засідання позивач не з*явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Представник позивача в судове засідання не з*явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Від Миколаївської сільської ради представник в судове засідання не з*явився, до суду надійшла заява про визнання позову, у якій підтверджено обставини, наведені позивачкою у позовній заяві, представник позов визнав, справу просив розглянути без його участі. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, у випадку визнання позову відповідачем суд ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, тому суд приймає визнання позову відповідачем та ухвалює рішення про задоволення позову у підготовчому судовому засіданні з таких підстав. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною 1 ст.82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, що визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. З акту про фактичне місце проживання позивачки, складеного сусідами позивачки 27.02.2018 року встановлено, що з 2003 року вона мешкає по [ADDRESS], вселилася в будинок з відома Миколаївської сільської ради. Протягом 14 років добросовісно, відкрито та безперервно користується будинком, господарськими спорудами та присадибною ділянкою. Довідкою сільської ради від 14.03.2018 року за № 505 підтверджується факт її проживання за вказаною адресою без реєстрації з червня 2003 року. З довідки Волноваського БТІ за № 274 від 22.03.2018 року вбачається, що будинок [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на будівлю від 21.04.1988 року. Згідно довідки № 507 від 14.03.2018 року, виданої Миколаївською сільською радою, [PERSON] був зареєстрований [ADDRESS], проживав один, дітей не мав, потребував постійного догляду, дав згоду на проживання в інтернаті. З листа Білицького будинку-інтернату для громадян похилого віку та інвалідів, наданого на запит суду, вбачається, що [PERSON] мешкав в будинку- інтернаті, але 08.10.2002 року вибув до м. Сніжне. Листом від 09.07.2009 року за вихідним номером 95/02-13 за підписом заступника начальника Сніжнянського міського управління юстиції Дикунової Е.А. відмовлено Миколаївській сільській раді у наданні свідоцтва про смерть [PERSON], оскільки вона не є особою, яка має право на отримання такої інформації. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року за № 1085-р місто Сніжне віднесено до населених пунктів України, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, тому витребувати інформацію про наявність актового запису про смерть [PERSON] не є можливим. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного незаконного володіння особою чужим майном, при цьому володілець не знав і не міг знати, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, за яких виникло володіння чужою річчю не давало сумніву щодо правомірності набуття права володіння цим майном. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка володіє більше 10 років добросовісно, відкрито та безперервно вказаним майном, що є необхідною умовою для встановлення часу набувальної давності стосовно нерухомого майна. Оцінивши докази у сукупності, суд прийшов до висновку, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу задоволення позову, знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, тому суд вважає позовні вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved