Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

03.06. 2016 року до Пустомитівського районного суду Львівської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. У позовній заяві, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач просить суд визнати за [PERSON] права власності на: 1 / 2 частину незавершеного будівництва житлового будинку за адресою: вул. Шашкевича, 29 у с. Скнилів, Пустомитівського району, Львівської області; 1 / 2 частину земельної ділянки за адресою: вул. Шашкевича, 29 у с. Скнилів, Пустомитівського району, Львівської області. Позивач у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог, як на підстави для задоволення заявленого позову покликається на наступні обставини: зазначене вище майно було набуте сторонами за час шлюбу. Проте, відповідач не визнає права позивача на 1 / 2 частину зазначеного майна. Тому, позивач змушена звертатися до суду. Позивач [PERSON] у судовому засіданні уточненні позовні вимоги підтримала, пояснення дала аналогічні викладеним у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог, позов просила задоволити. Відповідач [PERSON], представник відповідача [PERSON] [PERSON] заявлені позивачем позовні вимоги не визнали, представник відповідача подав суду письмову заяву, яку підтримав відповідач, та просить суд застосування позовної давності, яку обґрунтовує тим, що з часу розірвання шлюбу між сторонами та звернення позивача до суду минуло більше трьох років. Заслухавши пояснення сторін, представника відповідача, проаналізувавши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи: рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25.12. 2013 року, яке набрало законної сили у справі № 1316/4327/12 встановлено наступні обставини, що згідно вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України, доказування не потребують: [PERSON] та [PERSON] з 27 травня 1995р. по 01 березня 2012р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвали рішенням суду. У період перебування в зареєстрованому шлюбі на підставі нотаріально посвідченого договору від 14 лютого 1996р. [PERSON] купив належний [PERSON] незакінчений будівництвом житловий будинок, розташований в с. Скнилів Пустомитівського району Львівської області по вул. Шашкевича, 29 готовністю 16 %, розрахований на два поверхи, житловою площею 56,2 кв. м. та загальною площею 103,1 кв. м. Розпорядженням голови Пустомитівської районної державної адміністрації №715 від 24 грудня 2004р. затверджено акт Державної технічної комісії №421 від 18 грудня 2004р. про готовність до експлуатації закінченого будівництвом індивідуального житлового будинку (нове будівництво) за адресою с. Скнилів, вул. Шашкевича, 29 зовнішніми розмірами 10,75 х 13,08, який складається з двох житлових кімнат, кухні, вітальні, кладових, санвузлів, загальною площею 207, 20 кв. м., житловою площею 51,50 кв. м., розташований на земельній ділянці площею 1000 кв. м.; на земельній ділянці знаходиться господарська будівля зовнішніми розмірами 4,10 х 7,6 м. (літня кухня). В акті державної технічної комісії зафіксовано, що будинок має індивідуальне опалення, електропостачання, колодязь для водопостачання, каналізацію у вигляді вигрібної ями, благоустрій та озеленення земельної ділянки виконано. Будинок газифікований, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій ВАТ Львівгаз про нарахування абоненту [PERSON] з грудня 2005р. плати за газ та встановлення у будинку лічильника 12.10.2005р. Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 10.03.2004р. виготовлено технічний паспорт на індивідуальний житловий будинок №29 по вул. Шашкевича в с. Скнилів, у якому міститься характеристика будинку, допоміжних будівель та споруд та їх оцінка, експлікація приміщень по плану індивідуального житлового будинку та, зокрема, вказано наявність огорожі навколо земельної ділянки, хвіртки та воріт, замощення. Згідно довідки виконкому Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №5 від 09.01.2013р. спірний будинок придатний для проживання, але не зданий в експлуатацію. Колегією суддів встановлено, що спірний будинок набувався та будувався сторонами під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. Незавершений будівництвом спірний житловий будинок не належить до майна, виключеного з обороту, тому може бути обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 20 червня 2012р., який за наслідками перегляду судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, погодився з рішенням Ірпінського міського суду від 12 липня 2011р., залишеним без змін ухвалю Апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2011р. та залишеним без змін ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 січня 2012р. щодо правомірності задоволення позовних вимог про визнання незакінченого будівництвом житлового будинку ступінню готовності 60 % спільною сумісною власністю подружжя. Колегією суддів встановлено, що придбаний 14.02.1996р. у період шлюбу сторін недобудований житловий будинок знаходився на земельній ділянці площею 0,1000 га., яка була надана попередньому власнику [PERSON] у приватну власність на підставі рішення Скнилівської сільської ради від 31 жовтня 1994р. №14 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що підтверджується виданим [PERSON] державним актом на право приватної власності на землю серії IV-ЛВ №070069 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №140 від 12 жовтня 1995р. У договорі купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку від 14 лютого 1996р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] інших, ніж вказано у ч.1 ст. 30 Земельного кодексу України (в редакції 1990р.) умов переходу права власності на земельну ділянку до нового власника не передбачено. З врахуванням наведеного, а також збереження незмінним цільового призначення земельної ділянки до покупця [PERSON] перейшло право власності на земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок. Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШСУ ст. 16 ЗУ Про власність /які діяли на час набуття сторонами спірного майна/ майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Відтак, позивач разом із відповідачем набули право спільної сумісної власності на спірне майно. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В силу вимог ч. 1 ст. 28 КпШСУ позивач є власником 1 / 2 ідеальної частини спірного майна . Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 29 КпШСУ якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Зазначені вище норми закону не суперечать ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України. Оскільки спір між сторонами щодо поділу спільного майна подружжя виник у 2016 році до правовідносин, що виникли між сторонами з приводу поділу спільного майна підлягають застосуванню норми закону, що діють на час судового вирішення спору. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України позивачеві законом надано право на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 2 ст. 370 ЦК України, як зазначено вище, позивач є власником 1 / 2 ідеальної частини спірного майна. Такі обставини свідчать про підставність заявлених позивачем позовних вимог. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В силу вимог ч. 2. ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ВСУ\~у справі за\~№ 6-2469цс16 висловлена така Правова позиція: пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня \~1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою\~\~ у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Вирішуючи питання про сплив позовної давності щодо заявлених позивачем вимог суд виходить із такого: шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01.03. 2011 року, яке набрало законної сили у справі № 2-393/11р. Позивач [PERSON] звернулася до Пустомитівського районного суду Львівської області із цим позовом про поділ майна подружжя 03.06. 2016 року. Тобто у строк, що перевищує трьохрічний. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (\~Закон України від 17.07.1997 року № 475/97\~- ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. Враховуючи те, що норми ч. 4\~ст. 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3\~ст. 129 Конституції України\~визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих ним повноважень судом створені належні умови для надання сторонами доказів, заявлення клопотань витребування додаткових доказів. Позивачем зазначених вище норм закону не реалізованого, доказів того, що з часу розірвання шлюбу по час звернення до суду із цим позовом остання не знала та могла дізнатися про порушення свого права власності, суд не представлено. У п. 11 Постанови № 14 від 18.12. 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Пленум ВСУ розяснив наступне: встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. На підставі наведеного суд прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги задоволенню не підлягають у звязку із спливом позовної давності. Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed