Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

04.01.2016 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він проходив військову службу в Збройних Силах України та Наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України від 16.05.2011 року № 265 позивача було звільнено з лав Збройних Сил України за станом здоров'я. Згідно з Довідкою до Акту МСЕК серії АВ № 0091294 з 06.05. 2014 року позивачу була встановлена II група інвалідності, внаслідок захворювання пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах в яких велися бойові дії. Зазначає, що відповідно до Свідоцтва про хворобу № 390 з 1994 року після повернення з виконання обов'язків військової служби у складі миротворчого контингенту на території колишньої Югославії на фоні емоційних навантажень у нього розвинулися ряд захворювань, зокрема, гіпертонічна хвороба І типу, з 2011 року в позивача було діагностовано вже гіпертонічну хворобу II типу, діагностовано ішемічну хворобу серця. У травні 2012 року виникло ускладнення - гостре порушення мозкового кровообігу з розвитком дизартрії, правобічної геміплагїї, хронічний попереково-крижовий радикуліт, які в подальшому призвели до інвалідності 2 групи. Позивач посилається на те, що в результаті даних захворювань протягом останніх років він почав відчувати значне погіршення стану здоров'я, посилились напади головного болю, запаморочення, похитування при ходьбі, «мількотіння мушок» перед очима, швидка втомлюваність, з'явилась понижена працездатність, дратівливість, зниження пам'яті на поточні дії, поверхневий сон, утруднення ходи та мови, біль в хребті, а також в результаті вказаних хвороб, які виникли на ґрунті емоційних навантажень та переживань у позивача стався інсульт і на сьогоднішній день, в нього частково паралізована вся права сторона тіла, він погано ходить, говорить та не має змоги писати. Позивач зазначає, що всі ці фактори негативно відображаються на його психологічному стані, він не може вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, порушена душевна рівновага, виражена у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості. Вважає, що ст.3 Закону України «Про Збройні Сили України» на відповідача, як центральний орган виконавчої влади і військового управління, покладається обов'язок відшкодувати йому моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров'я внаслідок захворювання пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби. Виходячи з цього, з посиланням на норми ст.17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ст. ст. 23, 1167 ЦК України просить задовольнити позов. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначив, що 08.12.2014 року позивачу була виплачена одноразова грошова допомога в розмірі 243600,00 грн. в порядку, визначеному ст.16 даного Закону. Крім того, підставою для відповідальності за завдану моральну шкоду є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина. Вважає, що вини Міністерства оборони України в завданні позивачу моральної шкоди немає, а тому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] проходив військову службу в складі Збройних Сил України та наказом Міністра оборони України від 11.03.2014 року №109 був звільнений у відставку за пунктом «б» (за станом здоров'я) ч. 6 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов'язок і військову службу». З 03.04.2014 року позивача виключили зі списків особового складу (а.с.7). З 06 травня 2014 року позивачу була встановлена ІІ група інвалідності у зв'язку з хворобою, яка пов'язана з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах в яких велися бойові дії, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серія АВ № 0091294 (а.с.8). Звертаючись до суду, позивач обґрунтовує свої вимоги нормами ст.17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ст.ст. 23, 1167 ЦК України, які є взаємовиключними. Позивач посилається на завдання йому моральної шкоди через отримання інвалідності в зв'язку з проходженням військової служби. Зазначає, що від травми у нього розвились хвороби та погіршився стан здоров'я, він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, багато коштів витрачає на лікування. Так, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди ґрунтуються на відносинах, пов'язаних з проходженням військової служби. Стаття 1167 ЦК України регулює позадоговірні (деліктні) відносини і на дані правовідносини не поширюється, оскільки діє спеціальний закон, а саме: Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Норми ст. 17 даного Закону встановлюють судовий порядок розгляду справ про захист прав осіб, визначених ним, передбачаючи серед іншого можливість відшкодування моральної шкоди, але не встановлює підстави та порядок для задоволення такої вимоги. Визначення моральної шкоди міститься у ст. 23 ЦК України та п.3 постанови Пленуму Верховного Суду № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Так, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Протиправна поведінка особи, яка завдала моральної шкоди, може полягати у: завданні каліцтва або іншого ушкодження здоров'я; протиправної поведінки щодо членів сім'ї чи близьких родичів потерпілого; знищенні чи пошкодженні майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Обов'язковою підставою для деліктної відповідальності за завдання моральної шкоди є встановлення причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою особи. Моральна шкода відшкодовується лише за наявності вини особи, яка завдала шкоди. Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку та вини заподіювача. При цьому необхідно враховувати, чим підтверджується факт завдання особі моральної шкоди, за яких обставин та якими діями (бездіяльності) вона завдана, в якій грошовій формі чи в якій матеріальній формі особа оцінює завдану їй шкоду та з чого вона при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. З точки зору ч.1 ст.58 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Так, представником відповідача в судовому засіданні не оспорюється отримання позивачем захворювання пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби. Разом з тим, будь-яких доказів протиправної поведінки відповідача в завданні позивачу моральної шкоди та причинно-наслідкового зв'язку з діями відповідача представник позивача в судовому засіданні не надав. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача. Суд не приймає до уваги посилання позивача на правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові від 21 жовтня 2014 року в справі № 3-86гс14, виходячи з наступного. Так, відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Даною постановою Верховний Суд України прийшов до висновку про обов'язок держави, в особі Міністерства оборони України як уповноваженого органу державного управління, відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час, та шкоду, яку заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень. Тобто, це є правова позиція в справі з іншим предметом позову та не може застосовуватися до спору сторін у даній справі. За таких обставин, суд вважає безпідставним посилання представника позивача на дану правову позицію. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed