Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

04 квітня 2017 року [PERSON] звернулась до суду із позовом в якому просить розірвати шлюб із відповідачем, зареєстрований 15березня 2014 року у Лівобережному відділі державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено відповідний актовий запис № 239 та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], у розмірі 4000 грн. щомісячно з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, просить судові витрати покласти на відповідача. Обгрунтовуючи свої вимоги позивач зазначила, що з 15 березня 2014 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, від шлюбу сторони мають спільного сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя із відповідачем не склалося. Ведення між ними спільного господарства припинено та подальше збереження сімейних відносин є неможливим. Відповідач проживає окремо, син проживає разом з нею. Матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надає, хоча за законом зобов'язаний його утримувати. Враховуючи що [PERSON] офіційно не працевлаштований та має мінливий, нерегулярний дохід, однак має можливість надавати допомогу на утримання дитини, а досудове врегулювання спору виявилось неможливим, позивач просить про задоволення позову. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, виходячи з доводів, якими обґрунтовується позовна заява та просила суд позов задовольнити. Категорично заперечувала проти надання строку на примирення, вважаючи, що продовження їхнього шлюбу суперечить її інтересам та інтересам їх малолітньої дитини. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову. Вважав, що шлюб можливо зберегти, просив суд надати строк на примирення. Підтвердив, що він офіційно не працює, однак має мінливий, нерегулярний дохід, інших дітей та осіб, які перебувають на його утриманні - не має. Повідомив, що має змогу сплачувати аліменти в мінімальному розмірі передбаченому діючим законодавством, а в більшому розмірі за умови можливості побачення з дитиною. Крім того надав квитанції про переказ грошових коштів на банківську картку позивача на утримання спільного сина. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони 15 березня 2014 року зареєстрували шлюб у Лівобережному відділі державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено відповідний актовий запис № 239, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 8). Від даного шлюбу позивач і відповідач мають спільного сина: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження виданого 13 лютого 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 9). Між сторонами не склалися нормальні сімейні відносини з різних причин, а тому вони сімейних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Позивач впевнена, що сім?я їх розпалася і її збереження та примирення неможливе. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 цього Кодексу кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що збереження сім?ї сторін є неможливим і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, а тому їх шлюб підлягає розірванню. Як встановлено у судовому засіданні спільна дитина сторін проживає разом із матір'ю - позивачем [PERSON], що визнається сторонами та у розумінні ст. 61 ЦПК України не потребує доказування. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно із ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. У судовому засіданні відповідач підтвердив, що офіційно не працює, отримує мінливий, нестабільний дохід. Дана обставина також не заперечувалась позивачем. Враховуючи, що відповідач офіційно не працює та не має постійного заробітку, підстав для визначення розміру аліментів у частці від його заробітку судом не встановлено. А відтак, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання сина [PERSON] у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Визначаючи розмір аліментів, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача на утримання малолітнього сина - [PERSON], [INFO], суд виходить з того, щовідповідач має мінливий дохід, за своїм станом здоров'я та матеріальним становищем може надавати матеріальну допомогу, інших дітей крім спільного із позивачем сина не має, осіб які перебувають на його утриманні - судом не встановлено. З урахуванням обставин справи, враховуючи, що обов'язок по утриманню дитини покладено на обох батьків в рівній мірі, визнання відповідачем позову в частині сплати аліментів у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку визначеному Законом, суд вважає, що з відповідача на користь позивача на утримання сина - [PERSON], [INFO], необхідно стягнути аліменти у розмірі 1355,00 грн. щомісячно, що відповідає розміру прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років, встановленого на дату подання позовної заяви відповідно до Закону України «Пpo Державний бюджет на 2017 рік», починаючи з 04 квітня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі п.1 ч.1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. При цьому суд враховує, що відповідно квитанцій «Приватбанк» TS 213061 від 07.04.2017 року та TS 202366 від 06.05.2017 року відповідачем перераховано на картковий рахунок позивача грошові кошти на утримання сина у розмірі 2000,00 грн. та 1 100,00 грн. Дана обставина також визнається позивачем. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору за позовною вимогою про стягнення аліментів в розмірі 640,00 грн. Крім того з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 640,00 грн. за позовною вимогою про розірвання шлюбу.

Outcome: partial