Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-07 00:00:00

03 червня 2015р. [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив договір довічного утримання, укладений 05 травня 2000 року між відповідачем [PERSON] Едвардо та [PERSON], розірвати. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що його батько [PERSON] 05 травня 2000 року уклав із відповідачем вказаний договір довічного утримання, за умовами якого до відповідача перейшло право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований у Харківській області, Золочівському районі, с. Феськи, вул. Харківська, 26. В свою чергу відповідач зобовязалася на умовах визначених у договорі здійснювати догляд за [PERSON] Проте з боку відповідача умови договору дотримані не були, так як батько позивача вже 15 червня 2000 року був госпіталізований до 15 МКПЛ з діагнозом шизофренія, параноїдальна форма, а після виходу з лікарні та до моменту своєї смерті проживав разом з дітьми - донькою [PERSON] та позивачем [PERSON] Згодом [PERSON] за станом здоровя був визнаний недієздатним, а позивач по справі був призначений його опікуном. В судове позивач зявився та підтримав позовні вимоги з наведених мотивів. Відповідач [PERSON] в судове засідання зявилася, позовні вимоги визнала у повному обсязі, пояснила суду, що, дійсно, після укладення договору довічного утримання із [PERSON] він пробув в неї кілька місяців, після чого його спочатку було госпіталізовано, а згодом його забрали діти. Відповідно, догляд вона за [PERSON] не здійснювала, на житловий будинок прав не заявляє. Третя особа - Золочівська державна нотаріальна контора Харківської області в судове засідання не зявилася, до суду надійшов лист в.о. завідуючого контори, про розгляд справи за їх відсутності. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 05 травня 2000 року [PERSON] та [PERSON] Едвардо уклали договорі довічного утримання. 26 квітня 2001 року рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова заява [PERSON] та [PERSON] задоволена: [PERSON] визнаний недієздатним. Рішенням виконавчого комітету Червонозаводської районної ради м. Харкова від 04 червня 2002 року №125/2 [PERSON] був визнаний опікуном недієздатного батька [PERSON]. 21 вересня 2011 року у віці 85 років помер [PERSON], про що Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову ХМУЮ 22 вересня 2011 року у книзі реєстрації смертей зробив відповідний запис №12480 та того ж дня видано відповідне свідоцтво серії 1-ВЛ №324337. При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України та Цивільного кодексуУкраїни, Цивільного кодексу Української РСР, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин у 2000 році та на момент їх завершення у 2011 році. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 744\~ЦК України визначає поняття договору довічного утримання (догляду). Так, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Стаття 755 ЦК України передбачає\~припинення договору довічного утримання (догляду). 1. Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. 2. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. Стаття 425 Цивільного кодексу Української РСР 425 містить визначення договору довічного утримання. За договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Стаття 428 Цивільного кодексу Української РСР перелічує підстави розірвання договору довічного утримання за вимогою однієї з сторін. Так, договір довічного утримання може бути розірваний: за вимогою відчужувача, якщо набувач майна не виконує обов'язків, взятих ним на себе за договором; за вимогою набувача майна, якщо з незалежних від нього обставин його майновий стан змінився настільки, що він не має змоги надавати відчужувачеві обумовлене забезпечення. При розірванні договору з зазначених вище підстав будинок повинен бути повернутий відчужувачеві. Витрати по утриманню відчужувача, зроблені набувачем майна до розірвання договору, не відшкодовуються. За таких обставин, суд доходить висновку, що за нормами діючих протягом існування спірного договору положень закону, розірвання договору довічного утримання можливе лише на вимогу однієї зі сторін договору - набувача або відчужувача. У разу смерті відчужувача договір вважається припиненим. Відтак, розірвання договору довічного утримання, укладеного, 05 травня 2000 року між [PERSON] та [PERSON], можливе було лише на вимогу одного з них до 2011 року, тобто до моменту смерті [PERSON] Позивачем дана вимога могла бути заявлена при виконанні функцій опікуна батька, в його інтересах. Проте протягом життя відчужувача [PERSON], ані він, ані його опікун вказаним правом не скористалися, відтак, в даний час підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed