Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

03 лютого 2020 року [PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що з 03 вересня 2005 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Причиною розпаду сім`ї стала відсутність взаєморозуміння та різні погляди на життя, між ними постійно виникали сварки. Спору щодо місця проживання дитини немає. З приводу матеріального забезпечення дитини та поділу спільного майна подружжя згоди не досягнуто, вона звернулася до суду про вирішення спору. Подальше спільне життя та збереження сім`ї є неможливим та недоцільним, а також суперечить інтересам позивача. Просить розірвати шлюб зареєстрований між нею та [PERSON] . Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16.03.2020 року судом було надано сторонам строк 2 місяця на примирення. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] , які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилися, надали суду заяву з проханням розгляд справи провести у їх відсутності, позов просили задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] були повідомлені у встановленому законом порядку про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, представник відповідача надав суд заяву про розгляд справи без її участі, проти розірвання шлюбу не заперечувала. Суд, дослідивши матеріали справи, у межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого Виконкомом Миколаївської міської ради Донецької області, сторони зареєстрували шлюб 03 вересня 2005 року, про що складений відповідний актовий запис № 48 (а.с.3). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Виконкомом Миколаївської міської ради Донецької області (а.с.4) . Згідно зі ст.111 СК України, суд вживає заходи щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Сторонам, відповідно до ухвали суду від 16.03.2020 року було надано строк для примирення терміном два місяця. Відповідно до роз`яснень п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Суд вважає цей строк достатнім для того, щоб сторони могли вчинити дії щодо примирення, проте примирення між стронами не відбулося, позивач та відповідач наполягають на розірванні шлюбу. Відповідно до положень ст.51 Конституції України та ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно до положень ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають спільні права та обов`язки. Рішення про розірвання шлюбу, як визначено нормою ст.112 СК України, суд постановляє якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] припинили шлюбні відносини, не проживають спільно однією сім`єю та не ведуть сумісне господарство. За цей час подружжю не вдалося зберегти сім`ю. Сторони не мають наміру зберегти свій шлюб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в порядку вимог ст.81 ЦПК України, докази в їх сукупності, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, небажання позивача продовжувати шлюбні відносини, суд дійшов висновку, що подальше подружнє життя [PERSON] та [PERSON] та збереження їх сім`ї є неможливим та суперечить їх інтересам, тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Згідно із ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У зв`язку із цим, враховуючи, що відповідачка просить після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] », суд приходить до висновку, що слід його залишити. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, ч. 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку із цим, враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про можливість повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним за звернення до суду із даним позовом, що становить 420,40 грн. З огляду на викладене, з врахуванням того, що позов задоволений у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню залишкові 50% понесених нею судових витрат в сумі 420 грн. 40 коп. (а.с. 1). Згідно викладеного,

Outcome: approved