Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

02.12.2016р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], [PERSON] і [PERSON] про солідарне стягнення боргу за договором позики і договором поруки (а.с. № 3-6). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 23.12.2013р. він уклав з [PERSON] договір позики № 1-1/12, на підставі якого у момент підписання передав останньому кошти у розмірі 3 000 000 грн. зі строком повернення до 23.06.2015р. За умовами п. 1 договору позики, за кожен місяць користування грошовими коштами позичальник зобов'язаний сплатити 2 % від суми позики одноразово - в момент повернення суми позики. Отже, відповідач повинен сплатити відсотки за користування коштами в сумі 2 113 548,38 грн. за період з 23.12.2013р. по листопад 2016р. Згідно із п. 6 договору позики, у разі прострочення виконання зобов'язання позичальник сплачує інфляційні нарахування, а також три проценти річних за весь час прострочення. Тому відповідач повинен сплатити інфляційні нарахування в сумі 453 000 грн. за період з вересня 2015р. по жовтень 2016р. і 3% річних в сумі 129 452,05 грн. за період з 24.06.2015р. по 01.12.2016р. З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, 08.04.2015р. позивач уклав з [PERSON] і [PERSON] договір поруки № 1-1/04, відповідно до якого вони поручилися, як солідарні боржники, за виконання [PERSON] умов договору позики. До цього часу кошти не повернуті ані позичальником, ані поручителями. Отже, позивач просив стягнути солідарно з усіх відповідачів заборгованість в розмірі 3 000 000 грн., 2 % за користування грошовими коштами в розмірі 2 113 548,38 грн., інфляційні нарахування у розмірі 453 000 грн. і 3 % річних у розмірі 129 452,05 грн., а всього 5 696 000,43 грн. Ухвала судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. про відкриття провадження по справі від 09.12.2016р. (а.с. № 26) була оскаржена адвокатом [PERSON] в інтересах [PERSON] в апеляційному порядку з мотивів порушенням правил авторозподілу, а також порушенням майнових прав [PERSON], як керівника ФГ «Дар» (а.с. № 64 - 69). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.03.2017р. апеляційна скарга була повернута апелянту на підставі ч.1 ст.292 ЦПК України (в редакції Закону України від 18.03.2004р.) (а.с. № 76-77). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 09.12.2016р. забезпечено позов за заявою позивача шляхом заборони вчинення будь-яких дій, спрямованих на відчуження, переоформлення і державної реєстрації всього нерухомого і рухомого майна відповідачів, до набрання рішенням по справі законної сили (а.с. № 32). За наслідками її апеляційного оскарження з боку Публічного акціонерного товариства «Радабанк», ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.04.2017р. ухвалу від 09.12.2016р. про забезпечення позову було залишено без змін (а.с. № 50 - 53 виділ.матер.) Ухвалою суду від 24.07.2017р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на ст. 293 ЦПК України (в редакції Закону України від 18.03.2004р.)) відмовлено представнику ПАТ «Радабанк» у залученні банка у якості третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору - про визнання договору позики недійсним, оскільки спірні правовідносини виникли і існують лише між сторонами у справі (а.с. № 96). Позивач [PERSON] та його представник - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 09.03.2017р. - а.с. № 62) в судове засідання 16.05.2018р. не з'явилися, про дату місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с. № 116). Представник позивача 16.05.2018р. надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі і без участі позивача, зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. № 119). Відповідач [PERSON] в судове засідання 16.05.2018р. не з'явився, про дату місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. № 118). Надав суду заяву від 16.05.2018р., в якій зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, кошти ним дійсно не повернуті. Борг має намір повертати частками (а.с. № 121). Відповідачки [PERSON] і [PERSON] в судове засідання 16.05.2018р. не з'явилися, про дату місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с. № 118). Пояснень про причини неявки, заяв про відкладення розгляду справи суду не надавали. При розгляді справи, суд враховує норму п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., якою передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Оскільки позиція одного з відповідачів [PERSON] щодо визнання позовних вимог суду відома, підстав для винесення заочного рішення за правилами ст. 280 ЦПК України немає, справу слід розглядати в загальному позовному провадженні, передбаченому главою 6 розділу III ЦПК України. З урахуванням поданих суду заяв представника позивача, відповідача [PERSON] та неявки відповідачок [PERSON] та [PERSON] суд відповідно до ст. 223 та ч.2 ст.247 ЦПК України розглянув справу за відсутності сторін (їх представників) та без фіксації судового процесу технічними засобами. Суд, з'ясувавши позиції сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлені наступні обставини та відповідні правовідносини. 23.12.2013р. між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір позики № 1-1/12 (а.с. № 9), пунктами 1, 2 якого обумовлено, що позикодавець передає позичальнику грошові кошти у розмірі 3 000 000 грн. зі строком повернення до 23.06.2015р. Сума позики отримана відповідачем в момент підписання договору в повному обсязі. Як встановлено судом, з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики 08.04.2015р. [PERSON] уклав з [PERSON] та [PERSON] договір поруки № 1-1/04, відповідно до п.п. 1, 2 якого останні поручилися перед кредитором [PERSON] за виконання обов'язку позивальником [PERSON] як солідарні боржники (а.с. № 8). До цього часу кошти [PERSON] не повернуті ані боржником, ані поручителями. Ці обставини не заперечуються відповідачем [PERSON] та вбачається з його заяви про визнання позову (а.с. № 121). Отже, в силу ч.1 ст. 82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідач та поручителі не виконали умови договорів позики та поруки та не повернули позивачу грошового боргу, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми на користь позивача. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається, як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. У відповідності до положень ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Верховним Судом України за результатами розгляду справи № 6-53цс14 було зроблено наступний правовий висновок: судова практика йде таким шляхом, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України, а зазначена норма передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК України)), не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, як умови чинності поруки розуміється, як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому зазначене положення не виключає можливості пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинна бути пред'явлена у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит має бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Положеннями пункту 8 договору поруки № 1-1/04 від 08.04.2015р. передбачено, що, даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до моменту повного виконання зобов'язань за договором позики, вказаним в п. 1 даного договору, проте строк дії цього договору в будь якому разі не може бути менший аніж із моменту підписання даного договору і до 30.01.2017р. Отже нижченаведені суми слід стягнути на користь позивача з усіх відповідачів солідарно. Враховуючи те, що укладеним договором підтверджений факт передання коштів, які досі не повернуті, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню солідарно сума основного боргу в розмірі 3 000 000 грн. Згідно із п. 1 договору позики за кожен місяць користування грошовими коштами позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю 2 % від суми позики. За домовленістю сторін виплата процентів за користування грошовими коштами здійснюється позичальником одноразово - в момент повернення суми позики. За правилами ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Отже, договором обумовлено сплата процентів за користування чужими грошовими коштами (2%), стягнення яких передбачене ст. 536 ЦК України. Окрім цього, позивач просить стягнути 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, які стягуються відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Суд враховує, що проценти, визначені ст.ст. 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України, і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК України, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК України та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені кредитором). Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 29.05.2013р. у справі № 6-39цс13) і викладена в листі Верховного Суду України «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві». За період з 23.12.2013р. до 01.12.2016р. згідно розрахунку у позові, сума нарахованих 2% за користування коштами становить 2 113 548,38 грн. (а.с. № 5), яка також підлягає солідарному стягненню з відповідачів. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом п. 6 договору позики передбачено, що у разі прострочення виконання зобов'язання позичальником за цим договором, він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991р. № 1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні. З огляду на те, що відповідачі прострочили виконання грошового зобов'язання, то позивачем відповідно до вимог ст. 625 ЦК України були розраховані інфляційні витрати і 3% річних. Згідно розрахунку за період з вересня 2015р. по жовтень 2016р. інфляційні нарахування становлять 303 000 грн. (3 000 000 *102,3*102*100,7*100,9*101*103,5*100,1*101,8*102,8), а 3% річних за період з 24.06.2015р. по 01.12.2016р. складає 129 452,05 грн. (3 000 000 *3 * 525/365/100) (а.с. № 5-6). При цьому, підстави нарахування та сума трьох відсотків річних також не заперечуються відповідачем [PERSON] Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що на користь позивача з усіх відповідачів підлягає солідарному стягненню сума боргу за договором позики від 23.12.2013р. № 1-1/12 та за договором поруки від 08.04.2015р. № 1-1/04 в сумі 5 696 000 грн. 43коп. , з яких 3 000 000 грн. - основний борг, 2 113 548грн. 38коп. - 2 % за користування чужими грошовими коштами, 453 000 грн. - інфляційні нарахування, 129 452грн. 05коп. - 3 % річних. Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України та приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 6 890 грн. (по 2 296грн.66коп. з кожного відповідача), що відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» у 2016р. була максимальною ставкою судового збору при подачі позову майнового характеру фізичними особами (а.с. № 2). На підставі викладеного,

Outcome: approved