Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

02 червня 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 41183,38 грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 18.03.2011 року між позивачем та відповідачем був укладений договір №б/н, відповідно до умов якого, остання отримала кредит у розмірі 25000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, який відповідає строку дії картки. Відповідач своїм підписом у заяві підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затвердженими наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року, та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та банком договір. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на вказаному банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. При порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. У випадку незгоди зі зміною Правил та/або «Тарифів Банку», які викладені на банківському сайті, позичальник зобов'язується надати банку письмову заяву про розірвання цього договору та погасити виниклу перед банком заборгованість. Укладений між сторонами договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Відповідач своєчасно не надала банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, відповідно до умов договору, у зв'язку з чим станом на 31.03.2016 року перед банком утворилась заборгованість в загальній сумі 41183,38 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 25416,79 грн.; заборгованості по процентах за користування кредитом - 13029,29 грн.; заборгованості за пенею та комісією - 300,00 грн.; штрафу - 500 грн. (фіксована частина) та 1937,30 грн. (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача, а також стягнути понесені судові витрати у виді судового збору. Одночасно з позовною заявою та в подальшому представником позивача подавались клопотання про розгляд справи у його відсутності, у яких останній також вказував, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON], не погоджуючись з заявленими ПАТ КБ «ПриватБанк» позовними вимогами, неодноразово подавала письмові заперечення. Так, у запереченнях від 21.06.2016 року відповідач вказала, що заборгованості перед даним банком вона не має, розрахунок заборгованості не містить загальної суми погашеної нею суми заборгованості, яка за попередніми підрахунками становить майже 38000,00 грн., у ньому не відображено сум відрахувань 50 % з її пенсії по інвалідності з січня по травень 2016 року, які банк без рішення суду відраховує на погашення кредиту упродовж тривалого часу. Крім цього зазначила, що внаслідок отримання від позивача листів, рішень, попереджень, їй, як інваліду, заподіяно моральної та фізичної шкоди. У запереченнях від 29.06.2016 року зазначила, що за отриманий кредит у 25000,00 грн., в період з 18.03.2011 року по 01.06.2016 року вона виплатила майже 80000,00 грн., а тому банк не втратив будь-яких матеріальних коштів. Разом з цим, просила врахувати пом'якшуючі обставини, а саме: її інвалідність; відсутність посильної для неї, як інваліда, роботи; одинокість; відсутність сім'ї, чоловіка, дітей та іншої рідні, які могли б надати їй матеріальну допомогу. Згідно заперечень від 27.09.2016 року, відповідач не пам'ятає чи підписувала вона кредитний договір на суму 25000 грн., ніякої інформації з приводу умов вказаного договору до неї жодного разу не поступало та ПАТ КБ «ПриватБанк» таку інформацію їй не надавало, в тому числі щодо прострочених платежів. При підписанні вказаного кредитного договору, скориставшись її скрутним матеріальним становищем (інвалідність, відсутність роботи, рідні), з його умовами ніхто не ознайомлював. У запереченнях від 10.10.2016 року [PERSON] просила: перевірити правильність нарахування розміру заборгованості за кредитом; відмовити позивачу у частині заборгованості по кредиту, який перевищує кредитний ліміт у 25000 грн. та розірвати укладений з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір № б/н від 18.03.2011 року, вважаючи, що банк в односторонньому порядку змінив умови кредитного договору - підвищив кредитний ліміт та тарифи, чим порушив її права та завдав матеріальної шкоди, позбавляючи її того, на що вона розраховувала. Крім цього вказала, що в позовній заяві не зазначено підстав нарахування пені за прострочення сплати кредиту і відсотків, а також розміру і підстав нарахування неустойки за прострочення сплати кредиту і відсотків, не зазначено складових неустойки. Вважає, що розміри та розрахунки заборгованості не відповідають дійсності. В ході судового розгляду відповідач [PERSON] пояснила, що заборгованість за кредитом вона погашала по мірі можливості, як по тілу, так і по відсотках, не чекаючи кінця дії терміну картки. Зокрема, продала автомобіль, 1973 року випуску, і з отриманих від продажі коштів, 7 тис. грн. внесла в рахунок погашення заборгованості. Кредит погашала повністю кілька разів, однак, коли сплачувала кошти, термінал не видавав чеки, тому не могла звірити наявну заборгованість зі сплаченою сумою. Будучи інвалідом ІІІ групи, з 2009 року отримує пенсію по інвалідності, однак банк сам, з власної ініціативи, проводив відрахування 50% з її пенсії, незважаючи на те, що згоди на такі відрахування вона не давала. Разом з цим зазначила, що на той час у неї був післяопераційний період, у зв'язку із чим вона приймала ліки та у сутність кредитного договору не вникала - була згідна на все. З заявою про реструктуризацію боргу в банк вона не зверталась, оскільки була налякана їх повідомленнями та рішеннями судів, які надходили на її адресу. Крім цього, від банку вона отримала лист від 15.01.2016 року та два попередження від 15.01.2016 року, від 28.03.2016 року про необхідність сплати кредитної заборгованості, а також мали місце телефонні дзвінки з погрозами. Вважає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не відповідає дійсності, її борг перед банком становить лише 5000 грн., однак для перевірки правильності розрахунку відповідача шляхом призначення у справі судової економічної експертизи вона не має коштів. Представник відповідача в судовому засіданні просив розірвати кредитний договір від 18.03.2011 року, укладений між його довірителькою та ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки останнім в односторонньому порядку змінено істотні умови даного договору. Разом з цим, просив стягнути з відповідача заборгованість, виходячи із суми кредиту у 25000 грн., та відмовити у стягненні пені та неустойки за безпідставністю таких нарахувань. 24.06.2016 року та 01.07.2016 року на електронну адресу суду від представника позивача - Сафіра Ф.О. надійшли додаткові пояснення до позовної заяви, у яких останній вказує, що заяву на отримання кредиту [PERSON] підписувала, будучи повнолітньою та дієздатною особою, що підтверджує факт її ознайомлення з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами, та підстав для звільнення її від сплати заборгованості за кредитним договором немає. Посилання відповідача на погашення нею заборгованості по кредиту в сумі 80 тис. грн. вважає безпідставними, оскільки після надходження коштів на рахунок остання продовжувала користуватись кредитною карткою та знімала з неї кошти. Списання коштів з пенсійного рахунку відповідача є правомірним, оскільки відповідає постанові НБУ «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» від 29.03.2004 року та п.1.1.3.1.6 укладеного з відповідачем кредитного договору. Просив заявлені банком позовні вимоги задовольнити повністю. Заслухавши пояснення відповідача, її представника та дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.ст.526, 527, 530, 546, 549, 550 ЦК України. З матеріалів справи встановлено, що 18 березня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] було укладено кредитний договір шляхом заповнення та підписання анкети-заяви, яка разом з пам'яткою клієнта та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складає між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] договір про надання банківських послуг (а.с.7-33). Цією ж заявою відповідач підтвердила факт ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй в письмовому вигляді, і з ними погодилась, що, в свою чергу спростовує доводи відповідача щодо не ознайомлення її з умовами укладеного кредитного договору. Відповідно до умов договору, [PERSON] отримала кредит на кредитну картку «Универсальная Gold mini» у розмірі 20000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % річних (базова % ставка в місяць - 2,5 %) на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Сторонами також погоджено термін та розмір внесення щомісячних платежів на погашення кредиту. Отже, кредит надано відповідно до заяви клієнта, Умов і Правил надання банківських послуг. Із наданої позивачем виписки руху коштів по кредитній картці відповідача [PERSON] вбачається, що з 16.10.2012 року кредитний ліміт на картку останньої було встановлено у 20000,00 грн., з 07.08.2013 року - у 22000,00 грн. та з 07.09.2013 року - у 25000,00 грн., що узгоджується з п.2.1.1.2.3 та п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Пунктом 2.1.1.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256, передбачено, що після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку у будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Згідно п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, підписання даного договору є прямою і безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком. За змістом ст.ст.509, 526, 530 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства...., у строк, встановлений у зобов'язанні. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом п.1.1.7.12, п.2.1.1.5.5, п.2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той же строк. Позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. У разі порушення боржником строків платежу по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, боржник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з врахуванням нарахованих і прострочених відсотків і комісій. Крім цього, згідно п.1.1.3.1.6. вищевказаних Умов та Правил, клієнт доручає Банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків Клієнта, відкритих в валюті кредитного ліміту, в межах сум, які підлягають сплаті Банку по цьому договору, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку у випадку настання строків платежів по інших договорах. Банк проводить списання коштів в грошовій одиниці України та іноземній валюті з будь-якого рахунку клієнта в сумі, що еквівалентна сумі заборованості по договору. Отже, таким, що не суперечить умовам укладеного між сторонами договору, зокрема п.1.1.3.1.6. Умов та Правил надання банківських послуг, є здійснення позивачем списання грошових коштів з рахунку відповідача, відкритого для отримання пенсії, що здійснюються в межах сум, які підлягають сплаті Банку при настанні строків платежів за даним договором. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до вимог ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. З виписки про рух коштів по кредитній картці відповідача, наданої позивачем на запит суду, вбачається, що відповідач протягом 2012 - 2015 років активно користувалась карткою, та заборгованість погашала частково, тим самим порушуючи умови договору, свої зобов'язання за договором належним чином не виконувала, внаслідок чого перед банком у неї утворилась заборгованість. З дослідженого в судовому засіданні розрахунку заборгованості по кредитному договору №б/н від 18.03.2011 року встановлено, що станом на 31.03.2016 року у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 41183,38 грн., з яких: сума основного боргу становить 25416,79 грн.; заборгованість за процентами - 13029,29 грн.; заборгованість за комісією - 300,00 грн., заборгованість по судовим штрафам - 2437,30 грн. (а.с.4-6). Із зазначеного розрахунку та наданої на запит суду виписки про рух коштів по кредитній картці відповідача вбачається, що погашення суми кредиту шляхом поповнення власної картки через термінал самообслуговування в останнє мало місце 05.01.2016 року в сумі 600,00 грн. Відповідач заперечила наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором, вважаючи його таким, що не відповідає дійсності, у зв'язку із чим просила суд перевірити правильність нарахування кредитної заборгованості, а також відмовити позивачу у частині заборгованості по кредиту, який перевищує кредитний ліміт у 25000 грн. Вирішення питань про дійсну суму боргу згідно з розрахунковими документами відноситься до компетенції експерта, який володіє спеціальними знаннями. Відповідно до ст.143 ЦПК України, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Суд, на виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України, сприяючи повному і всебічному з'ясуванню обставин справи, роз'яснив відповідачу право клопотати про призначення у справі судової економічної експертизи, однак, відповідач відмовилась від такого права з мотивів скрутного матеріального становища - відсутність коштів на оплату експертизи. Відтак, відповідачем, в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, не надано жодних доказів на ствердження своїх заперечень в частині, як повного погашення кредитної заборгованості, так і залишкової суми боргу перед банком у 5000 грн., відповідно й не спростовано поданих позивачем розрахунку заборгованості та виписки руху коштів по кредитній картці, тому суд не має підстав піддавати їх сумніву. Виходячи із вищенаведеного розрахунку позивача та норм законодавства, які регламентують спірні правовідносини, суд вважає, що позов в частині стягнення з відповідача заборгованості за основною сумою боргу та відсотками підлягає до задоволення в повному обсязі в розмірі 38446,08 грн. (25416,79 грн. + 13029,29 грн.). Щодо інших заявлених позивачем платежів, то, заявивши вимогу про стягнення з відповідача пені та штрафу за невиконання умов договору банк застосував подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов'язання. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Застосування до відповідача подвійної відповідальності суперечить вимогам ч.1 ст.61 Конституції України та ч.3 ст. 509 ЦК України, відповідно до яких ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме порушення, а зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а отже вимога про стягнення неустойки в частині стягнення штрафу до задоволення не підлягає. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі №6-2003цс15, і відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування. З врахуванням наведеного, до задоволення в частині санкцій підлягає вимога щодо стягнення з відповідача пені в розмірі 300,00 грн. Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.ст.57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на зазначені норми, суд не приймає до уваги доводів відповідача про заподіяння їй діями позивача моральної та фізичної шкоди, а також її сімейний та майновий стан, оскільки вони не стосуються предмета доказування у даній справі та носять інший характер цивільно-правових відносин. Поряд з цим, не підлягають й розгляду вимоги сторони відповідача про розірвання кредитного договору №б/н від 18.03.2011 року, оскільки вони за своїм змістом мають характер зустрічного позову, який позивачем, в порядку ст.ст.123, 124 ЦПК України, до суду не подавався. Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що оскільки відповідачем [PERSON] порушено умови укладеного кредитного договору, заборгованість по платежах нею своєчасно не сплачувалась, тому з останньої слід стягнути на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», встановлену в судовому засіданні, суму заборгованості в розмірі 38746,08 грн. Крім цього, позивачем при зверненні до суду з зазначеним позовом понесені судові витрати у виді судового збору в сумі 1378,00 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 36 постанови від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснив, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом N 3674-VI). Оскільки рішенням суду позов задоволено частково, а саме на 94,08 відсотки, судовий збір з відповідача має бути стягнутий пропорційно задоволеним вимогам, тобто у зазначеному відсотковому відношенні від сплаченої позивачем суми судового збору - 1378,00 грн., що становить 1296,45 грн.

Outcome: partial