Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-04 00:00:00

02.11.2018 р. [PERSON] звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод» ( далі - Завод), в якій просить суд стягнути з заводу заборгованість по заробітній платі - 42153,02 грн.,суму індексації за період з грудня 2015 р. по квітень 2017 р. у сумі 12314,32 грн. та середній заробіток за час затримки з травня 2017 р. по жовтень 2018 р. - 16 286,80 грн., а всього 70754,14 грн. В подальшому позивач неодноразово надавав суду уточнення позовної заяви про стягнення заборгованості, в яких остаточно 10.06.2019 року просив суд стягнути заборгованість по заробітній платі - 45 054,48 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку - 100 925,63 грн. та компенсацію втрати частини (доходів) заробітної плати - 4515,30 грн., а всього 150 495,41 грн. 11 березня 2019 року відповідач надав суду відзив, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що у довідки про заборгованість вказана заробітна плата без утримання загальнообов`язкових податків та зборів, і просив суд застосувати принцип співмірності і зменшити розмір середнього заробітку. Також зазначив, що з 26.04.2017 р. позивач не є працівником Заводу, тому йому не повинно здійснюватись нарахування індексації заробітної плати. Позивач надав відповідь та заперечення на відзив, в яких вважає доводи відповідача безпідставникими та сумнівними, у звязку з чим просив суд задовольнити вимоги. Позивач надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги уточненої позовної заяви підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення вимог заперечує з підстав, викладених у відзиву. Ухвалою суду справу розглянуто у відсутність сторін, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до копії трудової книжки, 26.04.2017 р. [PERSON] прийнято на роботу до Заводу на посаду головного конструктора за сумісництвом. 26.04.2017 р. позивач звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Згідно Довідки про заборгованість по заробітній платі від вересня 2018 р. №114, розмір заборгованості з грудня 2015 р. по квітень 2017 р. становить 42 153,02 грн. 26.04.2017 р. наказом №46-К від 26.04.2017 р. позивач прийнятий на посаду головного конструктора Заводу. 22.05.2017 року позивача звільнено за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Згідно Довідки про заборгованість по заробітній платі від 10 вересня 2018 р. №115, розмір заборгованості [PERSON] становить 2901,47 грн. На теперішній час вказана заборгованість перед позивачем не погашена, у звязку з чим позивач просить стягнути середньомісячну заробітну плату за час затримки розрахунку з червня 2017 р. по вересень 2018 р. у сумі 25054,02 грн., та 75871,61 грн. на посаді головного конструктора Заводу. Відповідно до ст. 47 КзпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КзпП України. Представником відповідача фактично визнана сума заборгованості перед позивачем по заробітній платі, документів на підтвердження того, що заробітна плата при звільненні своєчасно не була виплачена із-за тяжкого фінансового становища підприємства суду не надано. На підставі викладеного, згідно зі ст. ст. 116, 117 КЗпП України , суд вважає пред`явлені вимоги у частині стягнення заборгованості по заробітної платі обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. З відповідача слід стягнути на користь позивача суму у розмірі 45054,48 грн. Також, відповідачем порушені положення ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» щодо строків виплати заробітної плати, тому є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації частини заробітку у зв`язку з порушенням термінів її виплати згідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі-Закон). Відповідно до ст.ст. 1-3 цього Закону, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період. Під доходами у цьому Законі слід розуміти, в тому числі заробітну плату. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно до ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 р. індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка, для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Згідно наведених положень законодавства, розмір компенсації складає з грудня 2015 року по травень 2017 року (в межах позовних вимог) 4 515 грн. 30 коп. Згідно ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки відповідачем до теперішнього часу не здійснено повного розрахунку з позивачем, то вимоги про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку підлягають до задоволення. Крім того, доводи представника відповідача щодо відсутності у підприємства достатнього фінансового ресурсу, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими. За змістом ч.2 ст.117 КЗпП підставою для зменшення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені є виключно наявність таких умов: 1) наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; 2) виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; 3) прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу. Оскільки жодної з зазначених обставин в даному випадку судом не встановлено то правові підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідача з позивачем відсутні. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові ВСУ від 13.03.2017р. у справі №6-259цс17. Розраховуючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує наступне. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженогоПостановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Таким чином, слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14 і є обов`язковою для судів України. Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі за № 6-259цс17, яка відповідно до норм ст. 417 ЦПК України є обовязковою для судів, при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. За такого, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Враховуючи вказаний правовий висновок та положення п.20 постанови Пленуму ВС України від 24.12.1999року №13, суд приходить до висновку про доцільність часткового задоволення позовних вимог та зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 50000,00 грн. За такого, вимоги позову є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: partial