Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

03 вересня 2018 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача про позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої доньки - [PERSON]. Позов мотивує тим, що в шлюбі з відповідачем у них народилась донька - [PERSON], [INFO]. Через десять днів після народження доньки відповідач з невідомих їй причин залишив сім'ю, і більше до них не повертався. В червні 2018 року шлюб було розірвано. Зазначає, що вихованням та утриманням дитини займається лише вона. Відповідач зовсім не не цікавиться життям доньки та не надає матеріальної допомоги у її утриманні, що свідчить про його батьківську байдужість. У зв'язку з наведеним просить суд позов задовольнити повністю. Представник позивача [PERSON] подала заяву про розгляд справи у їх відсутності, вказавши, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України. Заяви про розгляд справи за його відсутності, а також відзив на пред'явлений позов відповідач не подавав. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Луцької міської ради подала заяву про розгляд справи у їх відсутності, вказавши, що позовні вимоги вони підтримують в повному обсязі. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази в справі, враховуючи вжиті судом заходи щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Як вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Судом встановлено, що малолітня [PERSON] проживає разом з матір'ю [PERSON], позивачем по справі, по [ADDRESS] В той час, інформацією підрозділу УДМС України у Волинській області стверджується, що відповідач [PERSON] зареєстрованим чи знятим з реєстрації не значиться (а.с.21). Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Декларація прав дитини, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначала, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Положеннями ч.1-3 ст.150 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української Радянської Соціалістичної Республіки від 27 лютого 1991 р., частин 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частина 4 ст. 155 СК України). Стаття 164 Сімейного кодексу України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року N 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Так, із матеріалів справи вбачається, що 25 липня 2018 року [PERSON] Луцьким міськрайонним судом видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON], [INFO], в користь [PERSON], [INFO], аліментів на утримання малолітньої дочки [PERSON], [INFO] в розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи від дня пред'явлення позову 14.03.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Разом з тим, наданими першим та другим ВДВС м. Луцьк довідками від 23.08.2018 року доводиться та обставина, що вказаний виконавчий лист в даний час на примусовому виконанні не перебуває (а.с.13). Висновком служби у справах дітей Луцької міської ради №219 від 24.09.2018 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], встановлено, що відповідач, який є громадянином Російської Федерації, після народження дитини поїхав з Луцька, інформація про його місце перебування відсутня. Останній не цікавиться життям доньки та її здоров'ям, не намагається з нею зустрітися, не надає матеріальної допомоги на придбання дитячого одягу, взуття, харчування (а.с. 29). Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В судовому засіданні встановлено, що жодного з покладених законом на батьків обов'язків, відповідач не виконує, свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, зокрема відповідач: протягом тривалого часу не піклується про фізичний і духовний розвиток доньки, про її підготовку до самостійного життя; не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для належного проживання та виховання. Зазначені фактори в сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання доньки та самоусунення від виконання батьківських обов'язків. При цьому, суд враховує й ту обставину, що місце проживання доньки відповідача - [PERSON], яке відповідає місцю реєстрації його колишньої дружини [PERSON], на протязі 4 років після народження дитини не змінювалося, тобто [PERSON] не був позбавлений можливості вжити усіх необхідних заходів для знаходження контакту з дитиною, якій виповнилося 4 роки. Таким чином, проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності та давши їм об'єктивну оцінку, суд вважає доведеною винну поведінку відповідача в ухиленні від виконання ним своїх обов'язків по вихованню дитини, що є підставою для позбавлення його батьківських прав згідно п. 2 ч.1 ст. 164 СК України. Позбавлення [PERSON] батьківських прав відповідатиме інтересам дитини.

Outcome: approved