Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-16 00:00:00

02.07.2014року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження майном, шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням У судове засідання позивач [PERSON] не з*явився, надав до суду заяву з проханням розглянути справу в його відсутності. Позивач просить позовні вимоги задовольнити, та не заперечує проти прийняття заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON], належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з*явився. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини: позивач по справі - [PERSON], на підставі договору дарування квартири, посвідченого 15.12.2012року Краснолиманським державним нотаріусом за реєстром № 4174, та зареєстрованого 11.12.2013року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 3880745, реєстраційний номер об*єкта нерухомого майна 244209914133, є власником квартири, розташованої в [ADDRESS] (а.с.7-8, 11-12). Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Згідно акту від 18.04.2014року, комісії за місцем знаходження квартири, [PERSON] з грудня 2012року в зазначеній квартирі не проживає, членом сім*ї позивача [PERSON] не являється, будь-які речі відповідача в квартирі відсутні (а.с. 9). Статтею 334 ЦК України визначено момент набуття права власності за договором. Відповідно до ч.1, ч.3, ч.4 вказаної статті право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, виходячи з вищенаведеного [PERSON], у встановленому законом порядку, є власником нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS]. Стаття 41 Конституції України та цивільне законодавство України - ст.ст. 317, 321 ЦК України, передбачають, що право володіння, користування та розпорядження своїм майном належать власнику. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Стаття 71 ЖК України передбачає, що збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами - наймача або членів його сім*ї зберігається за ними жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК України визначено порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідач [PERSON] не є членом сім*ї власника квартири, та не проживає в квартирі з 2012року. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна в суді довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, при цьому за законом докази є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інщих обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експерта. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених позивачем у позовній заяві, та письмовим доказам, наданими до неї. Стаття 7 Закону України від 11 грудня 2003 р. № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У зв'язку з тим, що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши вимогу: про позбавлення права користування житловим приміщенням. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати. Дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позов власника квартири [ADDRESS] - [PERSON] . до [PERSON] законний, обгрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved