Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

03 вересня 2018 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 02 квітня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №ML-301/149/2008, за умовами якого вказаний позичальник отримав кредит в розмірі 15000 доларів США при кредитному ліміті 40000 доларів США з цільовим використанням купівля нерухомого майна квартира [ADDRESS], зобовязавшись повернути кредит до 03 квітня 2023 року щомісячними платежами, сплативши проценти за користування кредитом за плаваючою ставкою. Виконання [PERSON] договірних зобовязань із повернення кредиту забезпечено в повному обсязі договором іпотеки №PML-301/149/2008 (майнова порука) від 02 квітня 2008 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є позивач, та відповідачами. Предметом іпотеки є квартира [ADDRESS]. Посилаючись на те, що внаслідок неналежного виконання позичальником своїх договірних зобовязань станом на 07 вересня 2017 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 11813,38 доларів США, позивач просив суд звернути стягнення на зазначений предмет іпотеки в рахунок повернення вказаного боргу за кредитним договором шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною предмета іпотеки в розмірі 433502 гривень. Також сторона позивача просила суд покласти на відповідачів судові витрати по справі. В останнє судове засідання представник позивача не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, натомість подав заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, зазначив про підтримання позовних вимог, заперечень щодо заочного розгляду справи не висловлював. Відповідачі в судове засідання повторно не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили, відзиву на позов не надіслали. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.223, 240, 280 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 02 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», як кредитодавцем, правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON], як позичальником, укладено кредитний договір №ML-301/149/2008, за умовами якого, з урахуванням додаткового договору №1 від 02 березня 2009 року до кредитного договору №ML-301/149/2008 від 02 квітня 2008 року, вказаний відповідач на споживчі цілі отримав кредит в розмірі 15000 доларів США при кредитному ліміті в 40000 доларів США, зобовязавшись повернути кредит до 03 квітня 2023 року шляхом сплати щомісячних ануїтетних платежів згідно графіку повернення кредиту, а також сплативши проценти за користування кредитом за плаваючою процентною ставкою в розмірі 5,99% річних + FIDR. Кредитним договором також передбачено відповідне право кредитора вимагати від позичальника дострокове повернення кредиту у випадку порушення останнім своїх кредитних зобовязань за договором, а також кореспондуючий цьому праву обовязок позичальника здійснити таке дострокове повернення кредиту протягом 30 днів з дати одержання позичальником відповідної письмової вимоги банку про здійснення такого повернення. (а.с.8-36, 53-66) Виконання позичальником своїх договірних зобовязань із повернення кредиту забезпечено в повному обсязі договором іпотеки №PML-301/149/2008\~(майнова\~порука)від 02 квітня 2008 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк», як іпотекодержателем, правонаступником якого є позивач, та відповідачами, як іпотекодавцями. Предметом зазначеного договору іпотеки є квартира [ADDRESS] (нова назва пр. [PERSON]) в м. Дніпропетровськ (нова назва м. Дніпро) загальною площею 57 м2, яка належить вказаним трьом іпотекодавцям на праві спільної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири ВАЕ №183669 від 14 лютого 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] за реєстровим №833. Вартість предмета іпотеки за згодою сторін договору визначена в розмірі 433502 гривень, що за курсом НБУ на дату укладення договору іпотеки становило 85841,98 доларів США. (а.с.37-66) При цьому, як встановлено судом зі змісту кредитного договору №ML-301/149/2008 від 02 квітня 2008 року, договору іпотеки №PML-301/149/2008\~(майнова\~порука)від 02\~квітня 2008\~року,договору купівлі-продажу\~квартири ВАЕ\~№183669\~від 14\~лютого 2003\~року та\~не спростовується\~іншими матеріалами\~справи і\~не заперечувалось\~сторонами,предмет іпотеки квартира [ADDRESS] (нова назва пр. [PERSON]) в м. Дніпропетровськ (нова назва м. Дніпро) була придбана відповідачами за кредитні кошти, отримані відповідачем [PERSON] в ЗАТ «ОТП Банк» на підставі вищевказаного кредитного договору (а.с.12-36, 41-52). Крім того, вищевказана квартира згідно відповідей УПР ГРФО ГУ ДМС України в Дніпропетровській області на запити суду, а також згідно відомостей, наданих самим позивачем щодо адреси місця проживання відповідачів, використовується як місце постійного проживання іпотекодавців відповідачів [PERSON], [PERSON] Разом з цим, матеріали цивільної справи не містять жодних доказів наявності у власності вказаних відповідачів іншого нерухомого житлового майна. (а.с.2, 76, 77) Із матеріалів справи встановлено, що позичальник не виконує належним чином взяті на себе кредитні зобовязання, внаслідок чого утворилась заборгованість, розмір якої станом на 07 вересня 2017 року становить 11813,38 доларів США, з яких: 9352,12 доларів США заборгованість за тілом кредиту, 2461,26 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом (а.с.6, 7). Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вищезазначених договорів, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність». Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договір, який є обовязковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обовязково укладається в письмові формі (ст.1054, 1055 ЦК України), а також іпотечний договір, який має бути нотаріально посвідченим (ст.ст.3, 18 Закону України «Про іпотеку»). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Положеннями ст.524 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Нормою ст.533 ЦК України визначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Таким законом є ст.193 ЦК України, ст.524 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Закон України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», а також Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». При цьому заборони на виконання грошового зобов'язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, означене чинне законодавство не містить. Відповідно до норми ст.1050 ЦК України, в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обовязок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів. Згідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ст.ст.546, 547, 573 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватись заставою, якою також може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому. Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі. При цьому відповідно до ст.575 ЦК України різновидом застави є іпотека. Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За змістом норм ст.ст.3, 5, 18 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.574, 575, 577, 585 ЦК України іпотека як форма застави виникає і на підставі договору, який підлягає нотаріальному посвідченню. Взаємні права і обовязки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Предметом іпотеки можуть бути один або декілька обєктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі обєкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Згідно ст.ст.7,\~33\~Закону України\~«Про іпотеку»\~у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням у повному\~обсязі або\~в частині,\~встановленій іпотечним\~договором,\~що визначена\~на час\~виконання цієї\~вимоги,\~включаючи сплату\~процентів,\~неустойки,\~основної суми\~боргу та\~будь-якого\~збільшення цієї\~суми,\~яке було\~прямо передбачене\~умовами договору,\~що обумовлює\~основне зобовязання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється в тому числі і на підставі рішення суду. Аналогічні положення містяться у нормах ст.ст.589, 590 ЦК України. Нормою ст.39 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються зокрема: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; спосіб реалізації предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, за умови подання будь-якою із сторін клопотання про необхідність визначення такої ціни (крім реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах). У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Відповідно до ст.41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм чинного законодавства, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшли своє повне підтвердження факти укладення між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є позивач, та відповідачами кредитного договору №ML-301/149/2008 від 02 квітня 2008 року (з урахуванням додаткового договору №1 до нього від 02 березня 2009 року) та договору іпотеку №PML-301/149/2008\~(майнова\~порука)від 02\~квітня 2008\~рокуіз дотриманням вимог законодавства щодо змісту та форми таких договорів, відповідності предмета іпотеки вимогам профільного закону, а також встановлено факт невиконання відповідачем [PERSON], як позичальником, на відміну від кредитодавця, своїх договірних зобовязань за вказаним вище кредитним договором, що зумовило виникнення у позичальника кредитної заборгованості у вказаному в позові розмірі, а у позивача права на звернення стягнення на предмет іпотеки\~ квартиру [ADDRESS] (нова назва пр. [PERSON]) в м. Дніпропетровськ (нова назва м. Дніпро). За таких обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а відтак і про можливість їх задоволення, однак частково. Підставою для часткового задоволення позову є та обставина, що позивач просить суд визначити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 433502 гривень, тобто в розмірі, який сторони спільно погодили при укладенні договору іпотеку №PML-301/149/2008\~(майнова\~порука)від 02 квітня 2008 року. Разом з тим, нормою ст.39\~Закону України\~«Про іпотеку»\~прямо передбачено,\~що в разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Оскільки ж позивач просить суд застосувати спосіб звернення стягнення на предмет шляхом його реалізації на прилюдних торгах, і суд задовольняє позов в цій частині, то у задоволенні вимог позивача в частині визначення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації має бути відмовлено. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд також керувався наступним. 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п.1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 м2 для квартири та 250 м2 для житлового будинку. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п.2 ч.1 ст.263 ЦК України). Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, згідно з п.4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Разом з тим, рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 09 вересня 2015 року по справі №6-483цс15, від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-1644цс15, від 02 березня 2016 року по справі №6-1356цс15, постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року по справі №3645/7940/15-ц, від 16 травня 2018 року по справі №742/1826/16-ц, від 17 жовтня 2018 року по справі №468/2121/14-ц, від 26 грудня 2018 року по справі №758/10605/14-ц, від 13 лютого 2019 року по справі №725/885/16-ц, від 20 лютого 2019 року по справі №2018/2-441/11. Отже, оскільки судом встановлено, що відповідачу [PERSON], як позичальнику, було видано кредит в іноземній валюті банком резидентом України, цей кредит за цільовим призначенням є споживчим, забезпечений іпотекою, предметом якої є нерухоме житлове майно квартира загальною площею до 140м2, яка використовується як місце постійного проживання двох іпотекодавців відповідачів [PERSON], [PERSON], в матеріалах справи дані про наявність в останніх іншого нерухомого житлового майна відсутні, а самого позивача не віднесено до категорії неплатоспроможних банків та щодо яких здійснюються процедури виведення з ринку відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у частині уступки (продажу, передачі) заборгованості або боргу на користь (у власність) іншої особи, суд приходить до висновку, що на спірні правовідносини сторін розповсюджується норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який, тим не менш, не зумовлює відмову у задоволенні позову, а лише унеможливлює виконання даного заочного рішення протягом дії вказаного Закону. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідачів в рівних частках на користь позивача понесені останнім при зверненні до суду із даним позовом судові витрати в розмірі 4604,07гривень, тобто по 1534,69 гривень з кожного. (а.с.1) На підставі викладеного та

Outcome: partial