Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

02.07.2014 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до Ржищівського індустріально-педагогічного технікуму про стягнення боргу. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка вказувала на те, що 26.12.2013 року [PERSON], який на той час виконував обов'язки директора Ржищівського індустріально-педагогічного технікуму, власноручно написав розписку, згідно якої зобов'язався виплатити їй матеріальну та моральну шкоду завдану незаконним звільненням з посади викладача української мови та літератури, згідно наказу № 32 к від 31.08.2009 року, в сумі 15 000 грн. Дане зобов'язання [PERSON] зобов'язався виконати до 28.02.2014 року. Однак, відповідач борг не повернув, на вимоги повернути кошти не реагує. В позовній заяві позивачка після уточнення позовних вимог просила суд стягнути з Ржищівського індустріально-педагогічного технікуму на її користь 15 000 грн. боргу, а також судові витрати. В судовому засідання позивачка [PERSON] підтвердила обставини викладені у позовній заяві, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та суду пояснила, що [PERSON], як виконувач обов'язків директора Ржищівського індустріально-педагогічного технікуму, на її пропозицію визнати наявність грошового зобов'язання Ржищівського індустріально-педагогічного технікуму перед нею дав згоду на укладення договору позики, написавши власноручно розписку та проставивши відтиск печатки навчального закладу. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час, день та місце слухання справи був повідомлений належним чином. На підставі наявних в справі доказів та за наявності згоди позивача на заочний розгляд справи, суд визнав за можливе провести заочний розгляд даної справи в порядку ст. ст. 224, 225 ЦПК України. Заслухавши доводи та заперечення сторін по справі, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню в повному обсязі, виходячи із наступних підстав. Згідно оглянутої у судовому засіданні копії розписки [PERSON] від 26.12.2013 року останній зобов'язався виплатити [PERSON] матеріальну та моральну шкоду завдану її незаконним звільненням з посади викладача української мови та літератури, згідно наказу № 32 к від 31.08.2009 року, в сумі 15 000 грн. Дане зобов'язання [PERSON] зобов'язався виконати до 28.02.2014 року (а.с. 3) Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Відповідно до ст. 644 ЦК України якщо пропозицію укласти договір зроблено усно і в ній не вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, якій було зроблено пропозицію, негайно заявила про її прийняття. Таким чином, [PERSON] як виконувач обов'язків директора Ржищівського індустріально-педагогічного технікуму, на усну пропозицію позивачки погодився на укладення договору та підтвердив наявність грошового зобов'язання перед позивачкою. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі №6-79цс14, і що згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Згідно з положеннями ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позивач не зверталась до відповідача раніше із вимогою про повернення боргу (таких доказів позивачка не надала), відтак, моментом пред'явлення вимоги позивача про повернення боргу вважається дата звернення до суду з указаним позовом, а саме 02.07.2014 року. Саме до таких висновків дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в ухвалі від 16 липня 2014 року у справі №6-10642 св14. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно квитанції № 54 від 02.07.2014 року позивачем сплачено судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. Таким чином, враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved