Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-11 00:00:00

02.08.2016 року на розгляд Новоодеського районного суду надійшла за вищевказана позовна заява. В обґрунтування свого позову позивач зазначила, що вона перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах від яких у них з відповідачем, 08.04.2005 року, народилася дочка [PERSON]. Посилаючись на те, що дочка, після розірвання стосунків з відповідачем, проживає разом з нею і, що вона має намір виїхати з дочкою за межі України, а саме: до Європейських країн, до Північної Америки, до Російської Федерації, але відповідач безпідставно відмовляється надавати їй такий дозвіл на виїзд дитини за межі України, позивач просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], яка зобовязана забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення в Україну своєї доньки [PERSON], без згоди та супроводу батька - [PERSON], з метою оздоровлення та відпочинку до Сполучених штатів Америки, Російської Федерації, Туреччини, Єгипту, Кіпру, Чорногорії, а також до визначених Шенгенською угодою країн Європейського Союзу у наступні строки: 1.під час літніх канікул у період з01 липня 2016 року до 31 серпня 2016 року, тривалістю одного виїзду за межі України не більше одного календарного місяця; 2.під час осінніх канікул у період з 15 жовтня 2016 року по 15 листопада 2016 року; 3.під час зимових канікул у період з 15 грудня 2016 року по 15 січня 2017 року; 4.під час весняних канікул у період з 15 березня 2017 року по 15 квітня 2017 року; 5.під час літніх канікул у період з 01 червня 2017 року до 31 серпня 2017 року, тривалістю одного виїзду за межі України не більше одного календарного місяця; 6.під час осінніх канікул у період з 15 жовтня 2017 року по 15 листопада 2017 року; 7.під час зимових канікул у період з 15 грудня 2017 року по 15 січня 2018 року; 8.під час весняних канікул у період з 15 березня 2018 року по 15 квітня 2018 року; 9.під час літніх канікул у період з 01 червня 2018 року до 31 серпня 2018 року, тривалістю одного виїзду за межі України не більше одного календарного місяця; 10.під час осінніх канікул у період з 15 жовтня 2018 року по 15 листопада 2018 року; 11.під час зимових канікул у період з 15 грудня 2018 року по 15 січня 2019 року; 12.під час весняних канікул у період з 15 березня 2019 року по 15 квітня 2019 року; 13.під час літніх канікул у період з 01 червня 2019 року до 31 серпня 2019 року, тривалістю одного виїзду за межі України не більше одного календарного місяця; 14.під час осінніх канікул у період з 15 жовтня 2019 року по 15 листопада 2019 року; 15.під час зимових канікул у період з 15 грудня 2019 року по 15 січня 2020 року; 16.під час весняних канікул у період з 15 березня 2020 року по 15 квітня 2020 року; 17.під час літніх канікул у період з 01 червня 2020 року до 31 серпня 2020 року, тривалістю одного виїзду за межі України не більше одного календарного місяця; 18.під час осінніх канікул у період з 15 жовтня 2020 року по 15 листопада 2020 року; 19.під час зимових канікул у період з 15 грудня 2020 року по 15 січня 2021 року; 20.під час весняних канікул у період з 15 березня 2021 року по 15 квітня 2021 року; 21.під час літніх канікул у період з 01 червня 2021 року до 31 серпня 2021 року, тривалістю одного виїзду за межі України не більше одного календарного місяця; 22.під час осінніх канікул у період з 15 жовтня 2021 року по 15 листопада 2021 року; 23.під час зимових канікул у період з 15 грудня 2021 року по 15 січня 2022 року; 24.під час весняних канікул у період з 15 березня 2022 року до 15 квітня 2022 року; 25.під час літніх канікул у період з 01 червня 2022 року до 31 серпня 2022 року, тривалістю одного виїзду за межі України не більше одного календарного місяця; 26.під час осінніх канікул у період з 15 жовтня 2022 року по 15 листопада 2022 року; 27.під час зимових канікул у період з 15 грудня 2022 року по 15 січня 2023 року; 28. під час весняних канікул у період з 15 березня 2023 року по 08 квітня 2023 року. В судове засідання позивач та її представник не зявилися. На адресу суду надійшла письмова заява від представника позивача, в якій він просить суд провести розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача. Заявлений позивачем позов повністю підтримав, просить суд цей позов задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно за судовим викликом не зявився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового розгляду справи, про що свідчать картки зворотного поштового повідомлення про вручення відповідачу судового виклику. Від відповідача не надходило на адресу суду ніяких повідомлень про причини неявки, а також заперечень проти позову, він також не подавав суду ніяких заяв про розгляд справи у його відсутність. Відповідно до ч.4 ст.74 ЦПК України, відповідач являється таким, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи. Справа, у відповідності до вимог ст.169 ч.4 ЦПК України, розглянута судом у відсутність сторін, в загальному порядку розгляду, так як позивач не заявляв про можливість проведення заочного розгляду справи. Справа розглянута на підставі ст.ст.10-11,27,60 ЦПК України, з урахуванням принципів диспозитивності та змагальності сторін у надані ними доказів в обґрунтування і заперечення позовних вимог, а також наявності у справі достатніх даних про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов через його недоведеність позивачем, не підлягає задоволенню. Цей висновок суду ґрунтується на наступному: Як вбачається з матеріалів справи, сторони знаходилися між собою у фактичних шлюбних відносинах, від яких у них, 08.04.2005 року, народилася дочка [PERSON], батьком якої являється відповідач, що підтверджується записами про батьків у свідоцтві про народження дитини, копія якого додана до позову. Після розірвання стосунків між сторонами, неповнолітня [PERSON] проживає з матірю, яка займається її вихованням, утриманням, піклується про її здоровя, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач по справі, як вбачається з обставин викладених в позові, проживає окремо від своєї доньки [PERSON]. Також, з обставин викладених в позові, вбачається, що позивач має бажання тимчасово вивозити свою доньку [PERSON] за межі України, але відповідач по справі, як батько цієї неповнолітньої дитини, безпідставно не надає позивачу дозволу на здійснення такого виїзду дочки за межі України, не наводячи на цей рахунок жодних пояснень і аргументів. На думку позивача, така безпідставна відмова відповідача у надані дозволу на тимчасовий виїзд їх дочки за межі України, шкодить правам та інтересам їх неповнолітньої доньки [PERSON] та не сприяє її всебічному, гармонійному розвитку, перешкоджає її бажанням і намірам брати участь у міжнародних спортивних змаганнях з фехтування. Вирішуючи даний спір між сторонами, суд керується вимогами ст.ст. 141, 154-155, 157 СК України, де сказано, що батьки мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою і, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини, а також, що батьки мають право на звернення до суду для захисту прав та інтересів своїх дітей і, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини повинні вирішуватися батьками спільно. Крім того, відповідно до ст. 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Позивач же у своїх позовних вимогах, фактично наперед, без зазначення обставин, які б свідчили про порушення прав та інтересів дитини, тільки апріорі допускаючи їх можливе порушення відповідачем, просить суд, дозволити виїзд їх дитини за межі України без згоди батька до будь-якої країни, без їх чіткого визначення і без наведення законних підстав для такого виїзду, на період канікул до досягнення дитиною повноліття. Обставин і доказів, які б свідчили про те, що неповнолітня [PERSON] потребує виїзду за межі України для оздоровлення, чи для участі у змаганнях позивачка та її представник суду не надали. Також стороною позивача не надано суду доказів того, що відповідач стоїть на перешкоді таким виїздам. Суд зазначає, що за таких обставин, що викладені позивачем в її позові, надання на майбутнє дозволу для постійних виїздів дитини за межі України без згоди батька за судовим рішенням, буде суперечити нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання їх дітей, внаслідок чого, фактично позбавить батька можливості брати участь у вихованні дитини. У відповідності з вимогами ст.13 ЦК України, позивач при здійсненні своїх прав зобов'язана: утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Зазначені позовні вимоги позивача суперечать вищевказаним вимогам закону, і не відповідають вимогам ст.313 ЦК України, де вказано, що фізична особа після досягнення 16-ти років, має право на вільний, самостійний виїзд за межі України. Суд, відповідно до положень ч.3 ст.16 ЦК України, може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи у разі порушення нею положень, що викладені в ч.ч.2-5 ст.13 ЦК України. Позивач та її представник в судове засідання не зявились та не надали суду ніяких доказів в підтвердження і обґрунтування заявлених позовних вимог, хоча, відповідно до обставин викладених в позові, обіцяли надати суду такі докази під час судового розгляду справи і, відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, зобовязані були довести в суді, як предмет і підстави свого позову, так і докази на обгрунтування своїх вимог. Позивач в підтвердження своїх позовних вимог, в додаток до позову, надала суду лише копію свідоцтва про народження дитини [PERSON], а інших доказів, якими вона обґрунтовує свої позовні вимоги не надала. Так, через недоведеність позивачем в судовому засіданні, як факту не надання дозволу відповідачем на виїзд доньки за межі України, так і перешкоджання ним у здійсненні дочкою такого виїзду у супроводі матері, недоведеність позивачем обставин в обгрунтування необхідності здійснення такого виїзду за межі України її донькою, являється правовою підставою для винесення судом рішення про відмову в задоволені позову. У відповідності з вимогами ст.88 ЦПК України, в звязку з відмовою в задоволені позову, понесені позивачем судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору, їй не компенсуються.

Outcome: dismissed