Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

03.08.2020 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору дарування удаваним та визнання співвласниками житлового будинку, в якому просить визнати договір дарування від 17.12.1990 р., укладений між дарувальником [PERSON] та обдарованим [PERSON] житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] площею 50,2 кв.м., розміщеного на земельній ділянці площею 910 кв.м., удаваною угодою; визнати набувачами (співвласниками) житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] площею 50,2 кв.м., розміщеного на земельній ділянці площею 910 кв.м., після [PERSON] [PERSON] та [PERSON] , частки яких у майні спільної власності є рівними по Ѕ у кожного. Свої вимоги мотивує тим, що 25.08.1976 року вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON] .. В 1979 р. вони з чоловіком вирішили на зароблені ними в районі Крайньої Півночі кошти придбати будинок в м. Охтирка Сумської області і завершити роботу в м. Магадані та переїхати на постійне місце проживання в м. Охтирку. Вони з чоловіком знайшли будинок по [ADDRESS] і вирішили його купити. Через те, що вони були мешканцями м. Магадану Російської Федерації, було вирішено купити даний будинок на ім`я тітки чоловіка - [PERSON] . Будинок був старий та непридатний для проживання, тому вони з відповідачем придбавали будівельні матеріали і вели будівництво нового будинку, яке було завершене у 1990 р. Оскільки взаємовідносини в сім`ї в той час були хороші, то вона (позивачка) не заперечувала, щоб тітка побудований ними будинок подарувала на ім`я чоловіка (відповідача [PERSON] ). 17.12.1990 р. було укладено нотаріально посвідчений договір дарування між [PERSON] та [PERSON] . У останні 15 років вона (позивачка) хворіла та часто перебувала на лікуванні в лікувальних установах, між нею та дітьми з однієї сторони та відповідачем [PERSON] склались вкрай неприязні стосунки. Під час чергових сварок відповідач вів себе агресивно, застосовував до них фізичну силу. Вона (позивачка) разом з дітьми вимушені були піти проживати на квартиру, оскільки бояться знаходитися з відповідачем в одному приміщенні. Оскільки будинок та все спільно нажите майно оформлене на відповідача, а поводить себе він не зовсім з розуму, то вона (позивачка) вважає, що може втратити все нажите за своє життя майно і на старість у безпомічному хворобливому стані залишитися на вулиці, а чоловік, скориставшись тим, що все майно записане на його ім`я, відчужить його на користь третіх осіб. Тому вона звернулася до суду з вказаним позовом. 25.08.2020 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи. Крім цього, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 28.08.2020 р. [PERSON] отримав копію ухвали про відкриття від 25.08.2020 р., позовну заяву та додані документи та подав відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору дарування від 17.12.1990 р. удаваною угодою та про визнання набувачами (співвласниками) житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] після [PERSON] [PERSON] та [PERSON] . Свої заперечення мотивує тим, що викладені в позовній заяві факти не відповідають дійсності. [PERSON] є його (відповідача) рідною тіткою, вона за свої кошти у 1981 р. придбала будинок по [ADDRESS] . Оскільки будинок був дуже старий, повністю не придатний для проживання, [PERSON] розібрала старий будинок та побудувала новий будинок в основному за власні кошти та за кошти своєї сестри [PERSON] , з якою разом проживала. Він ( [PERSON] ) допомагав [PERSON] щороку своєю працею, коли був у відпустці, виконуючи роботи підсобника, крім того, [PERSON] наймала майстрів для виконання професійних робіт по будівництву, кошти його (відповідача) та позивачки на будівництво даного будинку не витрачались. Коли в 1987 р. він (відповідача) разом з позивачкою повернулися в м. Охтирка, [PERSON] вже добудувала будинок повністю та вже декілька років проживала в ньому. Тітка дозволила їм жити в її будинку всією сім`єю. При цьому вона постійно повторювала, що хоче щоб будинок належав йому (відповідачу). У 1990 році розкішна [PERSON] подарувала будинок йому (відповідачу) та виїхала жити в с. Вербове. Після того, як [PERSON] подарувала йому будинок, ніяких капітальних перебудов та добудов у ньому не здійснювалось. Щодо доданих до позовної заяви копій квитанцій про надіслання грошей зазначив, що ніяких грошей на придбання матеріалів, виконання робіт при будівництві спірного будинку позивачка цими квитанція не надсилала, в даних квитанціях відсутні дати, тому він (відповідача) не може сказати. для яких цілей позивачка надсилала ці кошти. Також зазначив, що про факт дарування [PERSON] йому (відповідачу) будинку позивачці було відомо з часу дарування вказаного будинку, тобто з 1990 р. Жодного разу за ці роки позивачка не оскаржувала договір дарування, тому просить відмови у задоволенні позову і у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. 28.09.2020 р. від позивачки надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій вона просить вважати доводи відповідача [PERSON] , викладені ним у відзиві на позовну заяву такими, що не беруться до уваги судом, а заявлений у справі позов задовольнити на підставі наданих позивачем [PERSON] належних та допустимих доказів. Зазначає, що додані до позовної заяви письмові докази про походження коштів, не заперечування відповідачем того факту, що сторони дійсно тривалий час були на заробітках на Крайній Півночі на Далекому Сході у м. Магадан, відсутність у сторін іншого нерухомого майна, придбаного за значні кошти, які вони заробили там, будь-яких відомостей, куди на інші цілі вони могли потратити зароблені кошти, свідчення рідної сестри [PERSON] - [PERSON] , а також конкретні письмові докази накладні, бланки яких виготовлені як зазвичай у радянські часи типографським способом, із зазначенням типографії, номеру замовлення та дати виготовлення, фізичний стан цих накладних, свідчать про період їх написання, а отже дають всі підстави вважати їх належними та допустимими доказами, повністю доводять ту обставину, що відповідачем у відзиві на позов викладена неправдива інформація. У відповіді на відзив позивач заявила клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Враховуючи, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Суд дослідивши докази у справі, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 25.08.1976 р. перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 10). Відповідно до договору дарування від 17.12.1990 р., посвідченого державним нотаріусом Охтирської державної нотаріальної контори Бурбика Т.А. 17.12.1990 р., зареєстрованого в реєстрі за № 3846, [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок, житловою площею 50,2 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] на земельній ділянці площею 910 кв.м. з надвірними будовами: присторойка а, ворота № [NUMBER] , забор № 3, та належить дарителю на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого Охтирським міськвиконкомом 24 вересня 1990 року та зареєстрованого в Охтирському МБТІ 04.10.1990 р. за р. № 4349. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 11). Згідно зі статтею\~15,\~16 Цивільного кодексу України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оспорюваний договір дарування укладено\~17 грудня 1990 року, отже правовідносини між сторонами регулюються нормами діючого на час укладення договору\~ЦК Української РСР\~(у редакції Закону 1963 року). Відповідно до\~статті 41 ЦК Української РСР\~угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до ч.2 ст. 58 ЦК Української РСР якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Відповідно до частини першої\~статті 243 ЦК\~Української РСР\~за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] на обгрунтування своїх вимог посилається на те, що укладений договір дарування житлового будинку за адресою [ADDRESS] , є удаваним, оскільки спірний будинок будувався за її з відповідачем грошові кошти і набувачами вказаного житлового будинку з надвірними будівлями є [PERSON] та [PERSON] . Згідно зі\~статтею 153\~ЦК Української РСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до\~статті 235 ЦК України\~удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 25\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі\~статті 235 ЦК України\~має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Тобто, при вирішення спору про визнання правочину удаваним, суду необхідно встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: dismissed