Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

02 травня 2018 року позивачі [PERSON], який діє в своїх інтересах і в інтересах малолітньої доньки [PERSON], [PERSON] звернулися до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просять стягнути з відповідачів солідарно на користь [PERSON] суму боргу в розмірі( 59335,22 грн, що складає 2 266, 67 доларів США та 17050,72 грн, що складає 533,33 Євро; 3% річних за станом на 30.04.2018 року 3 734, 45 грн , що складає 142,66 доларів США, та 1 065, 57 грн, що складає 33,33 Євро; на. користь [PERSON] суму боргу в розмірі 14833,87грн, що складає 566,67 доларів США, та 4 262,60 грн, що складає 133,33 Євро; 3% річних за станом на 30.04.2018 року 933,48 грн, що складає 35,66 доларів США, та 260,89 грн, що складає 8,33 Євро; на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 14 833,87 грн, що складає 566,67 доларів США, та 4 262,60 грн, що складає 133,33 Євро; 3% річних за станом на 30.04.2018 року 933,48 грн, що складає 35,66 доларів США, та 260,89 грн, що складає 8,33 Євро (а.с.2-5). В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що відповідачка [PERSON] є сестрою [PERSON] - дружини позивача [PERSON] та матері позивача [PERSON], а відповідач [PERSON] - чоловік відповідачки [PERSON]. [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 30.09.2006 року, від спільного життя з якою мали малолітню доньку [PERSON], [INFO]. [PERSON] також мала дорослого сина від першого шлюбу [PERSON]. [PERSON] з дружиною в період спільного проживання накопичували грошові кошти для придбання житла для сина [PERSON]. В 2013 році [PERSON] почала хворіти, у вересні 2013 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні і 21.09.2013 року йому стало відомо про те, що його дружина [PERSON] 27.03.2013 року позичила відповідачу [PERSON] їх спільні грошові кошти в розмірі 4000 доларів США та 1000 Євро. [PERSON] написав розписку про отримання грошей, в якій зобов'язався повернути борг протягом 2-3 років з моменту позики. Після цього [PERSON] повернув йому 200 доларів США., які були витрачені на лікування дружини. [PERSON] померла [INFO]. На момент її смерті борг відповідачем повернутий був частково. На цей час залишок боргу складає 3400 доларів США та 800 євро. Відповідач [PERSON] брав гроші в борг для придбання автомобіля для своєї сім'ї. Від [PERSON] їм відомо про те, що надати гроші в борг її просила сестра - відповідачка [PERSON]. Тому відповідачем по справі також є дружина [PERSON]. Гроші, які були отримані в борг відповідачем [PERSON] є спільною сумісною власністю подружжя - [PERSON] та [PERSON] відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України. Він - [PERSON] має право на половину грошових коштів, які були отримані відповідачем та не повернені до цього часу, а саме на 1700 доларів США та 400 Євро. Інша половина грошових коштів, які повинен повернути відповідач, є спадковим майном, яке успадкували 3 спадкоємці першої черги - позивачі по справі. Частки спадкоємців відповідно до ст. 1278 Цивільного кодексу України є рівними, тобто кожен зі спадкоємців має право на отримання від відповідача по (1700:3) 566,67 доларів США та по (400:3) 133,33 Євро. Відповідно до умов договору позики відповідач повинен був повернути гроші в максимальний термін - три роки з моменту отримання грошей в борг, тобто до 27 березня 2016 року. Також підлягає стягненню відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних, оскільки інший розмір процентів не встановлений договором. У зв'язку з тим, що борг в іноземній валюті, то з відповідача підлягає стягненню на їх користь тільки 3% річних від простроченої суми за період з 28 березня 2016 року по 30 квітня 2018 року (765 днів). Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] 27 червня 2018 року подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позивачі обґрунтовують свої позовні вимоги тим, що дружина позивача [PERSON] [PERSON] за письмовою розпискою передала [PERSON] грошові кошти в розмірі 4000,00 доларів США та 1000,00 євро. Борг [PERSON] повернуто частково та на момент звернення із позовом залишок боргу складає 400 доларів та 800 євро. Позовні вимоги до [PERSON] позивачі обгрунтовують тим, що [PERSON] брав гроші для придбання авто для сім'ї. Ув'язку з тим, що [PERSON]борг не повернув позивачі просять стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно. [PERSON] визнає, що 22.03.2013 року взяв у [PERSON] грошові кошти в розмірі 4000,00 доларів США та 1000,00 євро під розписку. Проте строк звернення до суду з цим позовом пропущений. Жодних письмових договорів щодо збільшення строків позовної давності між сторонами укладено не було. Як самі зазначають у позовній заяві позивачі, [PERSON] дізнався від дружини, що вона позичила відповідачу грошові кошти 21 вересня 2013 року. 21 вересня 2013 року є початком перебігу строку позовної давності. Позовна заява датована 02 травня 2018 року, отже позивач пропустив строк позовної давності до всіх вимог зазначених у позовній заяві. Отже, за правилом статті 256 ЦК України такий строк сплинув 21 вересня 2016 року. Також зазначає, що позивачі спочатку штучно змінюючи підсудність шляхом пред'явлення позовних вимог до неналежного відповідача звернулися до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про визнання договору позики недійсним, про стягнення безпідставно набутих грошей. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.04.2016р. було відкрито провадження по справі № 200/5054/16- ц. Однак через порушення правил підсудності дана ухвала була скасована Апеляційним судом Дніпропетровської області від 22 листопада 2016 року. В 2017 році позивачі звернулись з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору позики недійсним, про стягнення безпідставно набутих грошей вже до Самарського районного суду м. Дніпропетровська. За результатом розгляду справи № 206/7196/16-ц рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.11.2017 року у задоволенні позову було відмовлено. В подальшому це рішення було переглянуто Апеляційним судом Дніпропетровської області та 20.02.2018 року постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області залишено без змін. Протягом розгляду справи судом першої інстанції неодноразово доводилось право позивачів змінити підставу позову. Наведені дії (подання безпідставного позову) явно були навмисно вчиненні з метою збільшення вимоги про стягнення відсотків річних. Крім того, виконуючи свій обов'язок за позикою [PERSON] повернув за декілька разів грошові кошти у відповідності до розписки у дол. США та євро безпосередньо померлій [PERSON] та [PERSON] Через те, що [PERSON] хворіла та лікування потребувало великих грошових затрат, остання просила [PERSON] повернути їй всі гроші до моменту визначеного у розписці. [PERSON] розуміючи складну фінансову ситуацію та необхідність у лікуванні декілька разів привозив грошові кошти до лікарні [PERSON] [PERSON] не вимагав повернення розписки та контроль за відмітками у розписці про повернення сум не вів, адже розумів стан хворої [PERSON] та вважав недоречним вимагати це і від її чоловіка - [PERSON] Так підчас розгляду справи № 206/7196/16-ц у судовому засіданні позивач [PERSON] був допитаний в якості свідка. Підчас допиту [PERSON] повідомив суду, що про позику він дізнався, коли дружина [PERSON] знаходилась у лікарні та [PERSON] передав йому 200 Євро, при цьому [PERSON] підтвердив, що розписка була весь час хвороби вдома [PERSON] зустрічалась у лікарні із [PERSON], лікування потребувало коштів. При цьому [PERSON] зазначив, що останній запис у розписку зробив самостійно, від нього цього не вимагав [PERSON] Після смерті [PERSON], враховуючи психічний та душевний стан [PERSON] [PERSON] повернення розписки не вимагав. Таким, чином [PERSON] виконав обов'язок за договором позички - повернув грошові кошти. У розрахунках позивачів, щодо розрахунку розмір 3 % річних та суми боргу є помилки: позивачами вказано 765 днів прострочення, хоча насправді 763 днів прострочення; під час нарахування 3 % річних на суму боргу позивачі додають половину суми 3 % річних та суму 3 % річних, яка належить кожному поділену на три. Таким чином зазначена сума заборгованості вказує на недостовірність розрахунку наданого позивачами. Щодо солідарного стягнення, то позивачами не доказується належними та допустимими доказами, що отримані [PERSON] грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї, а також надані доази не містять факту, що [PERSON] надавала у письмовій формі згоду на укладення цього договору позики. Таким чином, позовні вимоги про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] будь-яких коштів є безпідставними. Також всупереч норм цивільного процесуального законодавства позивачами не було надано жодного доказу витрат на правову допомогу, зокрема договору із адвокатом та доказів, що підтверджують фактичне понесення заявленої суми. Таким чином, судові витрати пов'язані з розглядом цієї справи повинні бути покладені на позивачів (а.с.39-46). 19 липня 2018 року позивачами [PERSON] і [PERSON] подано до суду відповідь на відзив представника відповідача [PERSON], в якій зазначають, що відповідач [PERSON] визнає той факт, що 22.03.2013 року взяв у борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 4 000 доларів США та 1 000 Євро, про що ним була видана розписка, яка знаходиться у позивачів. Ними не пропущений строк позовної давності для звернення до суду. [PERSON] 27.03.2013 року позичила відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 4000 доларів СІЛА та 1000 Євро. В борговій розписці [PERSON] останній зобов'язався повернути борг протягом 2-3-х років з моменту позики. Таким чином, кінцевий термін повернення боргу - 27 березня 2016 року. Тому позивачі звернулися з позовом до суду в межах строку позовної давності. Та обставина, що позивач [PERSON] дізнався від дружини про існування боргу 21 вересня 2013 року, не свідчить про те, що він мав право порушувати умови договору позики та вимагати від відповідача дострокового повернення боргу. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Тому у відзиві на позов безпідставно зазначено, що 21 вересня 2013 року є початком перебігу строку позовної давності, а строк на звернення до суду сплинув 21 вересня 2016 року. Підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності відсутні. Доказів повернення грошових коштів в рахунок виконання зобов'язань за договором позики суду відповідачем [PERSON] не надано. [PERSON] вказав, що повернув за декілька разів грошові кошти у відповідності до розписки у доларах США та євро безпосередньо померлій [PERSON] та [PERSON] Розписки [PERSON] про повернення їй боргу в повному обсязі або частини боргу надано не було. На самій розписці також немає особистого запису [PERSON] та її підпису про отримання грошей в рахунок боргу. За станом на [INFO], тобто на день смерті [PERSON], відповідач [PERSON] повернув борг в розмірі 600 доларів США та 200 Євро, які були потрібні для лікування. [PERSON] вів облік повернених коштів. [PERSON] повертав гроші хоча б частково в рахунок погашення боргу, так як відповідачам було відомо про те, що на лікування [PERSON] необхідні були великі кошти. Якби гроші були повернені в повному обсязі, то позивачі не мали б розписки, або розписка була у відповідачів. Розрахунок заборгованості з урахуванням 3% річних правильний. Якщо відповідач не згодний з розрахунком, він може надати суду свій. Також наявні підстави для солідарного стягнення заборгованості, оскільки відповідач [PERSON] брав гроші в борг на потреби своєї сім'ї. Зі слів покійної [PERSON] їм відомо про те, що саме відповідачка [PERSON] просила її надати гроші в борг, тому [PERSON] не могла відмовити своїй сестрі. Щодо витрат на правову допомогу, то всі необхідні документи будуть надані при розгляді справи (а.с.58-60). 01 серпня 2018 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано до суду заперечення, в яких він зазначає, що у розписці зазначається: «..зобов'язуюсь повернути протягом 2-3 років...». Отже, сторони не визначили конкретного терміну виконання зобов'язання. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом і виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У позивачів як право вимоги, так і право на позов виникло з моменту укладання договору позики - 27.03.2013 року, тобто з моменту передачі грошових коштів за розпискою. Таким чином, 27 березня 2013 року є початком перебігу строку позовної давності, а отже, за правилом статті 256 ЦК України такий строк сплинув 21 березня 2016 року. Позовна заява датована 02 травня 2018 року, отже позивачі пропустили строк позовної давності до всіх вимог зазначених у позовній заяві. Зазначеним запереченням на відповідь відповідачі заявляють про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Крім того, у позивачів не виникло право на стягнення трьох відсотків річних, оскільки зобов'язання не було порушено на момент звернення із позовом. Дійсно докази повернення коштів відсутні, оскільки кошти привозилися до лікарні, повернення розписки відповідач не вимагав. Також не надано доказів, що гроші відповідачем були витрачені в інтересах сім'ї (а.с.66-72). Позивач [PERSON] та його представник, адвокат [PERSON] в судовому засіданні наполягали на задоволенні позову з підстав викладених у ньому. Позивач [PERSON] пояснив, що у 2013 році його дружина дала їх спільні кошти у борг відповідачу [PERSON] Відповідач повернув 600 доларів і 200 євро, відмітки у розписці він робив особисто. Дружина померла у 2014 році. Відповідач не контролював відмітки у розписці, але він не повернув всі кошти у строк визначений розпискою. За життя дружини відповідач їй особисто віддав лише у 2013 році 200 доларів, про що зазначено в розписці. Відповідач не вимагав повернення розписки. В лікарню відповідач [PERSON] приходив один раз. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав і просив задовольнити у повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] і їх представники [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову. Підтримали заяву про застосування строків позовної давності. Було укладено договір позики, право на вимогу виникає з моменту укладення договору. Відповідач [PERSON] пояснив, що у 2013 році йому були потрібні кошти, він їх позичів у [PERSON] на строк до трьох років. Він кошти повернув всі у 2015р., а через рік дізнався, що на нього подано до суду. Він не вимагав, щоб йому писали розписки про повернення, бо вони родичі і він їм довіряв. Розписку він писав вдома у позивачів, позивач [PERSON] був присутнім. Кошти він брав в особистих цілях, майно він не придбавав. Він записував відомості про повернення коштів у блокнот, але його вже викинув. Письмових доказів повернення коштів надати не може. Відповідач [PERSON] пояснила, що вона була присутня, коли її чоловік брав кошти в борг. Кошти віддавав особисто її чоловік. Для сім'ї з цих коштів нічого не купували. Сестра їй казала, що [PERSON] не віддає гроші. 18 травня 2018 року у справі відкрито провадження і призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.18). 19 червня 2018 року третя особа Восьма дніпровська державна нотаріальна контора подали до суду заяву з проханням розглядати справу за їх відсутності (а.с.37-38). Під час розгляду справи судом досліджені всі письмові докази, заслухано пояснення сторін і їх представників, заслухано аудіозапис судового засідання по справі 206/7196/16-ц. 09 жовтня 2018 року у судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. Суд, на підставі наданих сторонами доказів по справі, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини. Судом встановлено, що 30 вересня 2006 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.6). [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.7). Також, [PERSON] від попередніх шлюбних відносин мала сина - [PERSON], [INFO]. 27.03.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики за яким, [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 4000 доларів США та 1000 Євро, зобов'язавшись повернути в повному обсязі на протязі 2-3 років, що підтверджується копією розписки, яка міститься в матеріалах справи (а.с.9). З цієї ж розписки видно, що [PERSON] повернув за договором позики травні, вересні, грудні 2013р. по 200 доларів США, загалом 600 доларів США та в червні 2015р. 200 євро. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.8). У відповідності до ч. 4, 7 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2017 року, яке залишено без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2018 року, в задоволенні позову [PERSON], який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: Опікунська рада Новокодацького районну у м. Дніпрі про визнання договору позики недійсним та стягнення грошових коштів відмовлено (а.с.10-13). Цим же рішенням встановлено, що після смерті [PERSON] спадщину прийняли син [PERSON], 1995 року народження, який на час смерті матері був зареєстрований з нею за однією адресою по [ADDRESS]; дочка [PERSON], [INFO], на підставі ч. 4 ст. 1268 ЦК України. Постановами державного нотаріуса від 29.09.2017 року та 06.10.2017 року [PERSON] та [PERSON], як законному представнику малолітньої дочки [PERSON], відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на гроші, після смерті [PERSON] 22 листопада 2016 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2016 року за позовом [PERSON] та [PERSON] в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] до [PERSON] та Дніпропетровської міської ради про визнання договору позики недійсним та стягнення безпідставно набутих грошей, третя особа: Опікунська рада Ленінського району м. Дніпропетровська ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2016 року скасувано та передано питання щодо відкриття провадження у справі на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.106). 20 грудня 2016 року ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву [PERSON], [PERSON] в інтересах малолітньої [PERSON], та [PERSON] до Дніпропетровської міської ради, [PERSON], третя особа - Опікунська рада Ленінського району м. Дніпропетровська, про визнання договору позики недійсним, стягнення безпідставно набутих коштів, повернуто позивачам (а.с.104). З цієї ж ухвали видно, що позивачі звернулися до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], який проживає за адресою [ADDRESS], що за межами Шевченківського (Бабушкінського) району м. Дніпро, та Дніпропетровської міської ради, адреса якої зазначена [ADDRESS], що в межах Шевченківського (Бабушкінського) району. Зі змісту позовної заяви, позовна заява не містить виклад обставин, якими позивачі обгрунтовують свої вимоги до Дніпропетровської міської ради та взагалі не містить будь-якої вимоги до Дніпропетровської міської ради. В той же час позовна заява з вимогами до відповідача [PERSON], який проживає за межами Шевченківського (Бабушкінського) району м. Дніпро, не підсудна Бабушкінському районному суду м. Дніпропетровська. 19 серпня 2018 року позивачами [PERSON] і [PERSON] на виконання вимог ст. 93 ЦПК України надано відповіді (а.с.61-62) на поставлені питання представником відповідача [PERSON] - [PERSON] у відзиві на позовну заяву (а.с.45-46). Дані відповіді збігаються з відомостями зазначеними у позовній заяві і поясненнями позивачів, а також наявними в матеріалах справи доказами. Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичним обставинами справи, суд доходить до наступного. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Статтею 60 Сімейного Кодексу України майно встановлено, що набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно ч. 2 вказаної вище статті при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Крім того, відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже позивачі відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги, що не оспорюється сторонами. У відповідності до ч. 1 ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Судом встановлено, і визнається сторонами, що договір позики, який був укладений [PERSON] без згоди її чоловіка [PERSON] в період їх перебування у шлюбі. Виходячи з того, що [PERSON] позичила грошові кошти в період часу перебування у шлюбі з [PERSON], суд приходить до висновку про те, що ці кошти належали їм на праві спільної сумісної власності. Докази, які б свідчили про протилежне матеріали справи не містять. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13. Судом встановлено і цей факт визнається відповідачем, що [PERSON] 22.03.2013 року взяв у [PERSON] грошові кошти в розмірі 4000,00 доларів США та 1000,00 євро під розписку. Також встановлено і підтверджується письмовими доказами, що відповідачем за договором позики було повернуто 600 доларів США і 200 Євро. Всупереч ст. 81 ЦПК України відповідачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти за договором позики були повернуті ним в повному обсязі. Отже, враховуючи, що кошти за договором позики були спільною сумісною власністю позивача [PERSON] та [PERSON], [PERSON] має право на половину грошових коштів, які були отримані відповідачем за договором позики від [PERSON] і не повернуті до цього часу, а саме на 1700 доларів США та 400 Євро. Інша половина грошових коштів за договором позики, які не повернуті відповідачем, є спадковим майном, які успадкували три спадкоємця першої черги - позивачі по справі, частки спадкоємців є рівними, тобто кожний має право на (1700/3) 566,67 доларів США та (400/3) 133,33 Євро, тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Разом з тим, не підлягає задоволенню позовні вимоги позивачів про стягнення на їх користь 3 % річних від простроченої суми заборгованості за період з 28 березня 2016 року по 30 квітня 2018р. відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України виходячи з наступного. Дійсно, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідності до умов договору позики за прострочення грошового зобов'язання розмір процентів не встановлений. В договорі позики визначено, що строк повернення коштів 2-3 роки. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивачі по закінченню граничного строку повернення позики у 2016 році зверталися за захистом своїх прав з позовними заявами до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з порушенням правил територіальної підсудності, потім до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовними вимогами про визнання договору позики недійсним та стягнення грошових коштів, за результатами розгляду справи у задоволенні позову було відмовлено, тобто позивачами, свідомо було подано позовну заяву з порушенням підсудності і самостійно було невірно обраний спосіб захисту своїх порушених прав, що призвело до збільшення простроченого часу виконання грошового зобов'язання. Окрім того, розрахунок позивачів 3 % річних здійснений невірно, зокрема не враховано, що 2016 рік був високосним, тобто розраховано з урахуванням 365 днів, а не 366 днів. Також кількість днів з 28 березня 2016р. по 30 квітня 2018р. не 765, як зазначено позивачами, а 763 дні. Враховуючи викладене позовні вимоги про стягнення 3% річних задоволенню не підлягають. Щодо доводів відповідача [PERSON], що стягнення солідарно з відповідачів будь-яких коштів є безпідставними слід зазначити наступне. Так, тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов'язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім'ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов'язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об'єктивний підхід, оскільки він не пов'язує виникнення обов'язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов'язаною особою, якщо об'єктивно цей договір було укладено в інтересах сім'ї та одержане майно було використано в інтересах сім'ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім'ї. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.05.18 р. по справі №639/7335/15-ц. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. Проте, всупереч ст. 81 ЦПК України відповідачем [PERSON] та [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти за договором позики використані особисто відповідачем [PERSON] не в інтересах сім'ї. Крім того, відповідач [PERSON] в своїх поясненнях пояснила, що була особисто присутня при укладанні договору позики і одержанні коштів. Відповідач [PERSON] стверджував, що брав кошти в позику для вирішення проблемних питань на роботі. Проте робота відповідача це джерело доходу, тобто є доходом сім'ї. Отже, суд доходить висновку, що кошти, які були отримані відповідачем [PERSON] в період шлюбу з [PERSON] за договором позики отримані і використані в інтересах сім'ї, інших доказів суду надано не було. Враховуючи викладене стягнення коштів за договором позики слід здійснювати солідарно. Розглядаючи заяву відповідачів про застосування строків позовної давності суд дійшов до наступного. У відповідності до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України закінчення строку позовної давності є підставою для відмови в позові. В силу ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Змістом ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Оскільки для спірних правовідносин не передбачена спеціальна позовна давність, що визначена в ст. 258 ЦК України, строк позовної давності для неї складає три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила . За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Так, договором позики від 27.03.2013 року встановлено, що строк повернення позики у повному обсязі 2-3 роки, тобто граничний строк повернення визначено три роки. Отже, перебіг позовної давності починається через три роки від дати розписки, тобто з 28.03.2016р., позивачі звернулися до суду у травні 2018р. в межах позовної давності. Що стосується стягнення витрат за надання правової допомоги, слід зазначити наступне. Право на правову допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України. Так, за приписами ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року справа № 72/1010/16-ц, провадження № 61-3416 св 18 склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано договір про надання правничої допомоги №27 від 29.06.2018 року укладений між [PERSON] та адвокатом [PERSON], ордер, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю [NUMBER], квитанцію до прибуткового касового ордера № 22 від 29.06.2018р. на суму 2000,00грн., акт виконаних робіт за договором № 27 від 29.06.2018р (а.с.64-65, 107-110). Пунктом 3 договору визначена вартість послуг адвоката, пов'язаних з наданням правової допомоги та порядок її сплати. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Постанова Верховного Суду від 26 вересня 2018 року, справа № 753/15683/15. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. За змістом ч. 2, 3 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача; при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Таким чином, враховуючи умови договору про надання правової допомоги, складність справи, час, витрачений адвокатом, обсяг наданих адвокатом послуг суд вважає за доцільне, стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача [PERSON] понесені витрати за надання правової допомоги у розмірі 1950,00 гривень. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідачів на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1200грн.

Outcome: partial