Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

02.11.2018 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовами, в яких кожен із них просив поновити строк звернення до суду, змінити формулювання звільнення із п.4 ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин) на ч.3 ст.38 КЗпП України у звязку з невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Наукове-виробниче підприємство «Канола-Поділля» (далі ТОВ, Товариство) законодавства про працю, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення 19.09.2018 року по день постановлення судом рішення, а також понесені ними судові витрати. 28. 11.2018 року ухвалою судді вказані позови обєднані в одне провадження (а.с.97). В обґрунтування позовних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON] зазначали, що вони працювали у ТОВ трактористами. Під час виконання своїх трудових обовязків їм приходилось працювати по 12 годин на добу, у вихідні та святкові дні, приймати участь у внесенні отрутохімікатів без забезпечення роботодавцем відповідними засобами захисту, заробітна плата для кожного із них виплачувалась один раз на місяць, а її розмір не відповідав обєму фактично виконаної роботи та відпрацьованому часу. У звязку з тим, що керівництво ТОВ порушувало законодавство про працю вони вирішили звільнитись з роботи із підстави передбаченої ч.3 ст.38 КЗпП, про що написали заяви, які відповідач не прийняв, після чого позивачі відправили заяви поштою. Через деякий час вони отримали від ТОВ повідомлення, що кожного із них звільнено з роботи за п.4 ст.40 КЗпП, при цьому у повідомленні було також зазначено про направлення копій наказу про їхнє звільнення, що не відповідало дійсності. 05.10.2018 року представник позивачів адвокат [PERSON] отримав у відповідача належні для них трудові книжки, із записів яких вони дізнались про своє звільнення за прогули, що є незаконним, так як дійсною підставою звільнення має бути порушення ТОВ законодавства про працю. В ході судового розгляду [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також їхній представник [PERSON] заявлені в позові вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач у поданому ним відзиві, а також його представник [PERSON] в судових засіданнях позови заперечили, зазначивши, що ТОВ будь-яких порушень законодавства про працю щодо позивачів не допускало. [PERSON], [PERSON], [PERSON] працювали у Товаристві трактористами та з 20.08.2018 року без повідомлення керівника перестали виходити на роботу, у звязку з чим для них направлялись листи, в яких позивачів запрошували прибути до роботи і надати пояснення щодо причин відсутності, та коли вони 19.09.2018 року не зявились у Товариство, його директор видав накази про звільнення [PERSON], [PERSON], [PERSON] з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП за прогули без поважних причин. Щодо подання позивачами заяви про звільнення з роботи представник відповідача вказав, що 18.08.2018 року у працівників Товариства був вихідний день (субота), а тому твердження [PERSON], [PERSON], [PERSON]В про те, що хтось із службових осіб Товариства відмовив для них у прийнятті заяв не відповідає дійсності, а керівник [PERSON] в цей час знаходилась у відрядженні. [PERSON] ж заяви позивачів про звільнення їх з роботи надійшли до Товариства поштою після їх звільнення 26.09.2018 року. Крім цього, відповідач подав суду заяву про застосування строку позовної давності (а.с.193), в якій зазначив, що копії наказів про звільнення отримано: [PERSON] 28.09.2018 року, [PERSON] 28.09.2018 року, [PERSON] 27.09.2018 року, а звернулись вони до суду 02.11.2018 року, тобто після спливу місячного строку, що є підставою для відмови у позові. Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши письмові докази, суд зазначає про таке. Встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] працювали трактористами у ТОВ «Наукове-виробниче підприємство «Канола-Поділля». 18.08.2018 року позивачі написали на імя директора Товариства [PERSON] заяви, в яких просили звільнити їх з роботи із підстави передбаченої ч.3 ст.38 КЗпП, із мотивів порушення роботодавцем законодавства про працю, а саме, що вони фактично працювали по 12 годин на добу, у вихідні та святкові дні, виконували роботи по внесенню отрутохімікатів без забезпечення спецодягом, заробітна плата для них виплачувалась один раз на місяць. Дані заяви були направлені для відповідача поштою (а.с.13-14, 45-46, 73,75). Після цього [PERSON], [PERSON], [PERSON] перестали виходити на роботу та виконувати покладені на них трудовим договором обовязки, у звязку з чим службовими особами Товариства були складені відповідні доповідні, акти про відсутність на роботі, та кожному позивачеві направлені листи, які ними отримані, про необхідність прибути до роботодавця 31.08. і 19.09.2018 року та дати пояснення щодо причин відсутності на роботі (а.с.112-127, 136-151, 160-175). Проте, [PERSON], [PERSON], [PERSON] ніяким чином не відреагували на пропозиції відповідача, викладені у вищевказаних листах, а тому директор Товариства 19.09.2018 року видала накази за № 17-19, якими звільнено позивачів із роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП у звязку з прогулом без поважних причин (а.с.124, 148,172), та цього ж дня за місцем проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON] відповідач поштою направив листи, в яких повідомив названих осіб про звільнення з роботи, необхідність прибути за трудовою книжкою, та до листів також додав копії наказів про звільнення. Вказані документи були отримані [PERSON] 28.09.2018 року, [PERSON] 28.09.2018 року, [PERSON] 27.09.2018 року ( а.с.125-127, 149-151, 173-175). Вирішуючи питання щодо законності заявлених позивачами вимог, суд виходить із наступного. Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно до частин 1, 3 статті 38 цього Кодексу працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, зокрема, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні, а у разі якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, у визначений працівником строк. За положеннями\~п.4\~ст.40\~КЗпП України\~трудовий договір,\~укладений на\~невизначений строк,\~а також\~строковий трудовий\~договір до\~закінчення строку\~його чинності\~можуть бути\~розірвані власником\~або уповноваженим\~ним органом\~у випадку\~ прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до\~п.4\~ст.40\~КЗпП трудовий\~договір,\~укладений на\~невизначений строк,\~а також\~строковий трудовий\~договір до\~закінчення строку\~його чинності\~можуть бути\~розірвані власником\~або уповноваженим\~ним органом,\~зокрема у\~випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил (ч.1 ст.142 КЗпП). Типові правила внутрішнього трудового розпорядку для робітників тa службовців підприємств, установ, організацій, зaтверджені\~постановою Держкомпраці\~СРСР зa\~узгодженням з\~ВЦСПС №\~213\~вiд\~20.07.1984 року, пункт 9 яких містить положення, що припинення трудового договору оформляється наказам (розпорядженням) адміністрації. За змістом ст.47 КЗпП України \~у разі звільнення працівника з роботи йому видається копія наказу. На підставі наведених норм суд приходить до таких висновків. Трудові відносини між працівником і роботодавцем вважаються припиненими з моменту видачі останнім наказу про звільнення, та тільки після цього у працівника виникає право залишити роботу. В даному ж випадку [PERSON], [PERSON], [PERSON], відправивши поштою заяви про намір звільнитись з роботи, на наступний робочий день на власний розсуд, не дочекавшись рішення з цього приводу керівника Товариства, припинили виходити до роботи, на письмові запрошення відповідача стосовно надання пояснень не відреагували, а тому суд вважає, що такі дії позивачів слід розцінювати як прогул без поважних причин, а відтак відсутні підстави визнавати формулювання причин звільнення неправильними, або такими що не відповідають чинному законодавству. Також не підлягає задоволенню позовна вимога заявлена [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вона є похідною та може бути задоволена лише в разі визнання неправильним формулювання причин звільнення та доведеності наявності у працівника перешкод у працевлаштуванні (ч.3 ст.235 КЗпП). Щодо вирішення клопотань позивачів про поновлення строку звернення до суду суд вказує на таке. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України п рацівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (ст.234 КЗпП). Як вбачається із наданих відповідачем доказів, копії наказів про звільнення з роботи позивачам направленні 19.09.2018 року за місцем їх проживання та отримані: [PERSON] 28.09.2018 року, [PERSON] 28.09.2018 року, [PERSON] 27.09.2018 року, про що свідчать дані описів вкладення у цінний лист та повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.125-127, 149-151, 173-175). В той же час позивачі звернулись до суду з позовами 02.11.2018 року, тобто після спливу місячного строку. За версією [PERSON], [PERSON], [PERSON], для них відповідач не направляв копій наказу, а лише одне повідомлення про звільнення, на підтвердження чого посилаються на акт складений 03.10.2018 року в смт. Понінка начальником відділення звязку [PERSON], згідно до якого у рекомендованих листах направлених позивачам не вкладено копії наказів, а у описі про це вказано. Суд не приймає до уваги як належний та достовірний доказ вищевказаний акт, оскільки такий складений у відсутності представника відправника та після фактичного одержання кожним позивачем цінного листа, який вони мали можливість самостійно розкрити. Таким чином, [PERSON], [PERSON], [PERSON] не довели поважність причин пропуску ними місячного строку на звернення до суду, який має обчислюватись з дня отримання ними копій наказів про звільнення, тому суд не знаходить підстав для поновлення цього строку. Разом з тим, суд відмовляє в задоволенні позовів по суті спору у звязку з безпідставністю позовних вимог, оскільки позивачами не доведено незаконність їх звільнення з роботи.

Outcome: dismissed