Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

03 вересня 2015 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: визнати за позивачем право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS]; встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] виділивши в користування [PERSON] житлову кімнату площею 12,2 кв.м., [PERSON] житлові кімнати площею 17,2 кв.м. та 12,4 кв.м. (як пояснив представник в судовому засіданні в прохальній частині міститься опечатка в розмірах кімнати); місця загального користування: кухня, коридор, ванну кімнату, вбиральню залишити у спільному користуванні сторін; вселити позивача в квартиру. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS], власником 2/3 частин квартири є сестра позивача - [PERSON] Як зазначає позивач, він зареєстрований в квартирі. Оригінали правовстановлюючих документів на спірну квартиру знаходяться у відповідачки. Також відповідачами були змінені замки у вхідних дверях, що є перешкодою у користуванні квартирою. Не маючи оригіналів документів та ключів від квартири позивач позбавлений можливості користуватись власною часткою квартири. Так як відповідачка не надає правовстановлюючі документи, відмовлено у видачі дублікату свідоцтва, позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на частку квартири. Також позивач зазначає, що в нього з відповідачами виникають спори щодо користування квартирою, тому він просить визначити порядок користування квартирою. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], як відповідач та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення заявлених вимог на тій підставі, що право власності позивача на 1/3 частину спірної квартири, його право користування та розпорядження належною йому часткою, що підтверджується також правовстановлюючими документами вони не заперечують, а тому не можуть бути задоволенні позовні вимоги про визнання права власності на частину квартири. Як зазначають відповідачі, позивач в порушення вимог діючого законодавства позбавляє [PERSON] право користування житловим приміщенням, не зважаючи на те, що він є пенсіонером, дитиною війни, зареєстрований за вказаною адресою, постійно з серпня 1983 року користується житловим приміщенням кімнатою 12,2 кв.м., де і знаходяться його речі, а тому в цій частині має бути відмовлено в задоволенні позовних вимог. Крім того, відповідачі ніколи не заперечували право позивача на користування квартирою, він за власним бажанням залишив її. Водночас відповідачі не заперечували проти задоволення вимог в частині виділення позивачу в користування житлову кімнату площею 12,2 кв.м. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши позивача, його представника, відповідачів, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених вимог з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17.09.1998 року. На даний час 1/3 частина квартири належить на праві власності [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру - 1/4 та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.03.2002 року (1/12); 2/3 частини квартири належить на праві власності [PERSON] на підставі Договору довічного утримання від 14.10.2010 року (1/3), Свідоцтва про право власності на квартиру - 1/4 та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.03.2002 року (1/12). З технічного паспорту вбачається, що квартира [ADDRESS] складається з трьох окремих житлових кімнат площею 17,2 кв.м., 12,4 кв., та 12,2 кв.м., загальна площа квартири становить 73,4 кв.м., житлова площа 41,8 кв.м., частка позивача та відповідача у вказаній квартирі становить відповідно 13,93 кв.м. та 27,86 кв.м. житлової площі. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, сторони зареєстровані у спірній квартирі. [PERSON] звертався до Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації із заявою про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру, проте листом від 11.08.2015 року №109-109/ОПП/П-775 йому було відмовлено у виготовленні дублікату, оскільки потрібна згода від усіх співвласників, які брали участь у приватизації квартири. Перша Київська державна нотаріальна контора листом від 06.11.2014 року відмовила [PERSON] у видачі дублікату Свідоцтва про право на спадщину, яке видавалось одне всі спадкоємцям, оскільки воно не є втраченим або зіпсованим. Відповідачі в судовому засіданні пояснили, що позивач не звертався до них щодо надання оригіналів правовстановлюючих документів. Позивач не надав суду доказів, що він звертався до [PERSON] із проханням надати оригінали правовстановлюючих документів. Стаття 392 ЦК України визначає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В судовому засіданні відповідачі не заперечували право власності позивача на частку квартири та не було надано доказів, що правовстановлюючий документ втрачено, а тому суд приходить до висновку, що відсутні законом передбачені підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Згідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Умовами ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В силу ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи з цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники у здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. В судовому засіданні позивач пояснив, що в той час, коли він намагався потрапити до квартири, він не міг цього зробити, оскільки не міг відчинити вхідні двері, оскільки замки у вхідних дверях було змінено. В той же час відповідачі в судовому засіданні заперечували факт заміни замків. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, 05.09.2015 року позивач звертався до ДІМ щодо неможливості потрапити до квартири та користуватись нею. Крім того, дільничний інспектор міліції, як свідок, в судовому засіданні пояснив, що він двічі піднімався до квартири та був присутній, коли позивач хотів забрати речі. Отже, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач не має можливості потрапити до квартири, тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині вселення позивача в квартиру. Порядок здійснення права спільної часткової власності встановлений статтею 358 ЦК України. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є у спільній частковій власності. За відсутності згоди порядок володіння та користування майном визначається судом. Відповідно до роз'яснень п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №29 від 22 грудня 1995 року (з наступними доповненнями) квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно ст. 155 ЖК України власника квартири не може бути позбавлено права користування жилим приміщенням крім випадків, передбачених законом. У відповідності до ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Вислухавши сторони, оцінивши матеріали справи, враховуючи, що позивачу належить на праві власності 1/3 частина квартири, а відповідачу [PERSON] - 2/3 спірної квартири, тобто, виходячи із частки житлової площі, яка припадає на кожного в спірній квартирі, а саме: 41,8 : 3 = 13,93 кв.м. Враховуючи, що кімнати площею 17.2 кв.м та 12,2 кв.м. мають лоджії, кімната площею 12,2 кв.м. є меншою за розміром та матиме місце відступ від розміру жилої площі, що припадає на їхні частки в зазначеній квартирі в сторону зменшення, тоді як відповідач отримає у користування на 1,74 кв.м жилої площі більше від жилої площі, що припадає на кожного співвласника, але водночас, оскільки сторонам не можливо виділити кімнати у відповідності до їх частки у справі спільної часткової власності, позивач погоджується на те, щоб виділити йому в користування кімнату, яка є меншою його частки, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог та встановлення наступного порядку користування квартирою [ADDRESS]: -виділити в користування [PERSON] житлову кімнату площею 12,2 кв.м. -виділити в користування [PERSON] житлові кімнати площею 17,2 кв.м. та 12,4 кв.м. -місця загального користування: кухня, коридор, ванну кімнату, вбиральню залишити у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON]. Відповідачі зазначали в запереченнях, що позивач в порушення вимог діючого законодавства позбавляє [PERSON] право користування житловим приміщенням, не зважаючи на те, що він є пенсіонером, дитиною війни, зареєстрований за вказаною адресою, постійно з серпня 1983 року користується житловим приміщенням кімнатою 12,2 кв.м., де і знаходяться його речі. Проте суд не може взяти до уваги пояснення відповідача в цій частині, оскільки він не є співвласником спірної квартири, його право користування є похідним від права власності, а тому саме [PERSON], яка за Договором довічного утримання є власником 1/3 частини квартири, має визначити якою кімнатою буде користуватись [PERSON] Крім того, з відповідача [PERSON] на користь позивача у відповідності із ст.88 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати - судовий збір. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial