Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-05 00:00:00

04 березня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Управління охорони здоровя Маріупольської міської ради про встановлення другої групи інвалідності. 12 жовтня 2015 року позивач [PERSON] подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, якою також збільшив кількість відповідачів за позовом, остаточно визначивши їх наступним колом: Управління охорони здоровя Маріупольської міської ради; МСЕК м.Маріуполя; [PERSON]; [PERSON]; [PERSON] В обгрунтування позову, з урахуванням уточнень від 12.10.2015 року зазначив, що висновком експертної комісії Київського НДІ гігієни праці та профзахворювань від 28.09.1993 року йому було встановлено професійне захворювання. 28.03.1994 року ОблЛТЕК №1 ОКЛ ім.Калініна йому була встановлена 3 група інвалідності внаслідок профзахворювання та 40% втрати працездатності. Вважав, що відповідно до наказу МОЗ №183 від 07.04.2004 року, МСЕК міської поліклініки №1 м.Маріуполя повинна була встановити йому другу групу інвалідності з 07.04.2004 року, так як у нього було встановлено більше двох захворювань, які є причиною інвалідності. Вказаними захворюваннями він почав хворіти в період роботи на ДМЗ ім.Леніна. Просив суд: визнати бездіяльність відповідачів [PERSON] (голови МСЕК міської поліклініки №1 м.Маріуполя), [PERSON] (завідуючої КЗ ЦПМСД №5, амбулаторія №5), [PERSON] (лікуючого лікаря КЗ ЦПМСД №5, амбулаторія №5), яка виразилася в не установленні йому другої групи інвалідності з 07.04.2004 року по теперішній час протиправною; визнати бездіяльність посадових осіб відповідача - Управління охорони здоровя Маріупольської міської ради, яка виразилася в не прийнятті необхідних заходів для встановлення йому другої групи інвалідності при розгляді його скарги та не наданні відповіді на неї; зобовязати відповідача МСЕК встановити йому другу групу інвалідності з 07.04.2004 року по теперішній час, як передбачено п.2.2. наказу МОЗ України від 07.04.2004 року №183. Через повернення судової кореспонденції, яка направлялася на адресу МСЕК м.Маріуполя, зазначену позивачем (м.Маріуполь, вул.Орджонікідзе, 56), до суду за закінчення терміну зберігання, судом були вжиті самостійні заходи щодо встановлення дійсного місцезнаходження МСЕК м.Маріуполя для належного її повідомлення. Відповідно до пояснень, що надійшли на адресу суду 16.11.2015 року від представника Управління охорони здоровя Маріупольської міської ради [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в м.Маріуполі функціонує три медико соціальні експертні комісії, а саме: [PERSON] МСЕК №1 (яка знаходилася за адресою: м.Маріуполь, вул.50 років СРСР, 46); [PERSON] МСЕК №2 (яка знаходилася за адресою: м.Маріуполь, вул.Орджонікідзе, 56); Травматологічна МСЕК (яка знаходилася за адресою: м.Маріуполь, вул.50 років СРСР, 46). Всі три МСЕК знаходяться за адресою: м.Маріуполь, пр.Леніна, 80. В судовому засіданні, позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. При цьому, позивач на пропозицію суду не зміг точно назвати, яка з МСЕК є відповідачем за його позовом: [PERSON] МСЕК №1 чи [PERSON] МСЕК №2. Зазначивши, що він памятає, що потрібна йому МСЕК раніше перебувала за адресою: м.Маріуполь, вул.Орджонікідзе, 56. Також зазначив, що він не звертався до відповідача МСЕК із заявою про встановлення йому другої групи інвалідності та не збирав ніяких документів необхідних для проходження МСЕК, так як це обовязок лікарів. Представник Управління охорони здоровя Маріупольської міської ради [PERSON], в судовому засіданні, проти задоволення позову заперечувала. Зазначивши, що медико соціальні експертні комісії діють у складі управлінь охорони здоровя облдержадміністрацій та їм підпорядковуються, Управління охорони здоровя Маріупольської міської ради не має відношення до МСЕК та встановлення груп інвалідності. Також зазначила, що МСЕК проводять свою роботу за територіальним принципом і позивач за своїм місцем проживання відноситься до діяльності [PERSON] МСЕК №2. Представник відповідача [PERSON] МСЕК №2, а також відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], в судове засідання не зявилися, подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти позовних вимог заперечували та в їх задоволенні просили відмовити. Відповідно до ч.1 ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а згідно змісту ч.1 ст.27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, мають саме право, а не обовязок брати участь у судових засіданнях. Таким чином, суд вважає, що неявка в судове засідання відповідачів, належним чином повідомлених про день та час судового засідання, не є перешкодою для розгляду справи, та справа може бути розглянута на підставі наявних на у ній даних і доказів. Отже, заслухавши пояснення позивача та представника Управління охорони здоровя Маріупольської міської ради, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.3 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (в редакції, що діяла станом на 07.04.2004 року), інвалідність як міра втрати здоров'я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи Міністерства охорони здоров'я України. Положення про медико-соціальну експертизу затверджується Кабінетом Міністрів України з урахуванням думок громадських організацій інвалідів в особі їх республіканських органів. При цьому, ч.2 ст.6 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (в редакції, що діяла станом на 07.04.2004 року) передбачала, що громадянин має право в судовому порядку оспорювати рішення органів медико-соціальної експертизи про визнання чи невизнання його інвалідом. Відповідно до п.5 Положення про медико-соціальну експертизу, затверджену постановою Кабінету Міністрів України від 22.02.1992 №83, яке було чинне станом на 07.04.2004 року (надалі Положення №83), органом, який здійснює медико-соціальну експертизу, є медико-соціальні експертні комісії (МСЕК), що організуються в самостійні центри, бюро при управліннях охорони здоров'я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Підпункт а) п.18 Положення №83 передбачав, що визначення зокрема ступеню обмеження життєдіяльності людини, у тому числі стан працездатності, групу, причину і час настання інвалідності відносилося до обов'язки і права міських, міжрайонних, районних медико-соціальних експертних комісій. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] (завідуючої КЗ ЦПМСД №5, амбулаторія №5), [PERSON] (лікуючого лікаря КЗ ЦПМСД №5, амбулаторія №5) про визнання бездіяльності, яка виразилася в не установленні йому другої групи інвалідності з 07.04.2004 року по теперішній час - протиправною, а також до Управління охорони здоровя Маріупольської міської ради про бездіяльність посадових осіб, яка виразилася в не прийнятті необхі дних заходів д ля встановлення йому другої групи інвалідності при розгляді його скарги та не наданні відповіді на неї є необґрунтованими та безпідставними, оскільки до вищезазначених нормативно правових актів, встановлення групи інвалідності, не відносилося до компетенції вказаних відповідачів, а визначалося відповідними медико-соціальними експертними комісіями, як колегіальним органом утвореним в складі певних лікарів-експертів та фахівців та які проводять засідання тільки у повному складі і колегіально приймають рішення. Відповідно до п.21 Положення №83, огляд громадян у медико-соціальних експертних комісіях проводиться за місцем проживання або лікування за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу при пред'явленні паспорта чи іншого документа, що засвідчує особу. Пункт 23 Положення №83 передбачав, що медико-соціальна експертиза повинна здійснюватися після повного та всебічного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, визначення клініко-функціонального діагнозу, соціально-психологічного діагнозу, професійно-трудового прогнозу, одержання результатів відновного лікування, соціально-трудової реабілітації та інших даних, що підтверджують стійкий або необоротний характер захворювання. Згідно з п.25 Положення №83, дані експертного огляду і рішення заносяться до акта огляду та протоколу засідання медико-соціальної експертної комісії, які підписуються головою, членами комісії і засвідчуються печаткою. При цьому, п.35 Положення №83 передбачав, що рішення медико-соціальної експертної комісії могло бути оскаржене до суду в установленому порядку. Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч.4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження дотримання з його боку процедури проходження огляду та/або переогляду для встановлення другої групи інвалідності, зокрема направлення відповідного лікувально-профілактичного закладу, наявності необхідних обстежень та/або оглядів або рішення медико-соціальної експертної комісії за результатами відповідного огляду/переогляду. Відповідно до ст.5 Європейської хартії прав пацієнтів, кожен має право на свободу вибору між різними медичними процедурами та закладами (фахівцями) на підставі адекватної інформації. А відповідно до ч.2 ст.38 Основ законодавства України про охорону здоров'я, кожний пацієнт має право, коли це виправдано його станом, бути прийнятим в будь-якому державному лікувально-профілактичному закладі за своїм вибором, якщо цей заклад має можливість забезпечити відповідне лікування. Отже, аналіз положень ст.5 Європейської хартії прав пацієнтів та ч.2 ст.38 Основ законодавства України про охорону здоров'я, дозволяє суду дійти до висновку, що отримання медичної допомоги або проходження певних медичних процедур залежить виключно від бажання та ініціативи особи, яка їх потребує, звичайно окрім випадків, повязаних з наданням медичної допомоги в невідкладних та екстремальних ситуаціях. В судовому засіданні, позивач [PERSON] зазначив, що він не звертався до відповідача МСЕК із заявою про встановлення йому другої групи інвалідності та не збирав ніяких документів необхідних для проходження МСЕК, так як це обовязок лікарів. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] (голови МСЕК міської поліклініки №1 м.Маріуполя) про визнання бездіяльності, яка виразилася в не установленні йому другої групи інвалідності з 07.04.2004 року по теперішній час протиправною, а також про зобовязання МСЕК встановити йому другу групу інвалідності з 07.04.2004 року по теперішній час, як передбачено п.2.2. наказу МОЗ України від 07.04.2004 року №183 також є необґрунтованими та безпідставними. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed