Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

02 листопада 2018 року [PERSON] звернулась до суду з названим позовом, в якому просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання дитини [PERSON] , у твердій грошовій сумі 2000 гривень, щомісячно; відібрати дитину [PERSON] у її батька [PERSON] та повернути її за попереднім місцем проживання до [ADDRESS] ; визначити місце проживання дитини [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] . Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували в шлюбі. 25.05.2018 року шлюб між сторонами було розірвано та сторони домовились в добровільному порядку, що дитина [PERSON] буде проживати разом з матір`ю [PERSON] в [ADDRESS] . Окрім того, відповідач в свою чергу не забезпечує дочці належних умов для існування та не сплачує кошти на її утримання. 08 січня 2019 року представником відповідача [PERSON] до Володарського районного суду Київської області було подано зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей та сім`ї Володарської районної державної адміністрації Київської області, про визначення місця проживання дитини, в якій [PERSON] просив суд визначити місце проживання [PERSON] разом з батьком [PERSON] та стягнути з [PERSON] судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували в шлюбі. 25.05.2018 року шлюб між сторонами було розірвано та дійсно сторони домовились в добровільному порядку, що дитина [PERSON] буде проживати разом з матір`ю [PERSON] в [ADDRESS] . [PERSON] в позовній заяві зазначив, що [PERSON] більшість часу з моменту розлучення проживає за межами України та зазначив що [PERSON] залишила доньку [PERSON] на своїх батьків, в зв`язку з чим [PERSON] було прийнято рішення забрати дочку до себе, оскільки лише він, як батько дитини може забезпечити найкращий догляд та утримання. Представник позивача за первісним позовом та позивач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову підтримали та вказали, що позовні вимоги зустрічного позовну не визнають. Представник відповідача та відповідач в судове засідання неодноразово не з`явились, про дату, час та місце розгляду повідомлялись належним чином та завчано. Будь яких заяв чи клопотань до суду не надходило. Представник третьої особи в судових засіданнях вказала, що вважає за доцільне задовольнити вимоги первісного позову враховуючи потреби дитини, та в задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. В рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» Суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. За вищевикладених обставин суд, з урахуванням строків розгляду справи, часу знаходження справи у провадженні суду, поведінки відповідача та представника відповідача та виконання ними свого обов`язку щодо явки в судове засідання, відсутності заяви про розгляд справи за їх відсутності, вважає за можливе зі згоди представника позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, покази свідків, суд прийшов до переконання, що первісний позов підлягає до задоволення, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Судом по справі встановлено, що 31 серпня 2013 року сторони уклали шлюб, який було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві (т.1 а.с.9). Від шлюбу сторони мають дочку - [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с.12). В подальшому рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2018 року № 755/312/18 шлюб було розірвано (т.1 а.с.10-11). 22 травня 2018 року сторони домовились в добровільному порядку, що дитина [PERSON] буде проживати разом з матір`ю [PERSON] в [ADDRESS] та [PERSON] надав згоду на реєстрацію місця проживання дитини [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] за вищевказаною адресою, та згода була посвідчена нотаріально (т.1 а.с.13-14). Згідно довідки про склад сім`ї № 013-2 від 30 жовтня 2018 року, яка видана виконавчим комітетом Володарської селищної ради Київської області, дитина [PERSON] , [INFO] проживає разом з [PERSON] за адресою [ADDRESS] (т.1 а.с.17). Власником житлового будинку в [ADDRESS] , належить [PERSON] (т.1 а.с.18-25), яка є матір`ю [PERSON] та бабою [PERSON] . Згідно довідки, яка видана 26 жовтня 2018 року Володарською ЦРЛ Київської області, [PERSON] перебуває на обліку та зареєстрована у дільничного лікаря (т.1 а.с.32), що також стверджено декларацією про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу (т.1 а.с.42-43). Також представником позивача за первісним позовом надано медичний консультаційний висновок (т.1 а.с.34-35). 16 жовтня 2018 року [PERSON] , який є дідом [PERSON] , до Дніпровського управління поліції ГУ НП у місті Києві було подано заяву про те, що [PERSON] забрав онуку [PERSON] на два тижні до себе, та після спливу зазначеного часу не повертає її за місце проживання (т.1 а.с.36-37). [PERSON] є представником [PERSON] за довіреністю (т.1 а.с.38-39). [PERSON] 08 січня 2019 року подав зустрічну позовну заяву, в якій [PERSON] просив суд визначити місце проживання [PERSON] разом з батьком [PERSON] та стягнути з [PERSON] судові витрати. Зустрічну позовну заяву мотивовано тим, що сторони перебували в шлюбі. 25.05.2018 року шлюб між сторонами було розірвано та дійсно сторони домовились в добровільному порядку, що дитина [PERSON] буде проживати разом з матір`ю [PERSON] в [ADDRESS] . [PERSON] зазначив в позовній заяві зазначив, що [PERSON] більшість часу з моменту розлучення проживає за межами України та зазначив що [PERSON] залишила доньку [PERSON] на своїх батьків, в зв`язку з чим [PERSON] було прийнято рішення забрати дочку до себе, оскільки лише він, як батько дитини може забезпечити найкращий догляд та утримання, в зв`язку з тим що [PERSON] не має достатньо часу для виховання дитини. До зустрічної позовної заяви [PERSON] приєднав акт обстеження умов проживання, згідно якого зазначено, що для дитини є всі умови для проживання (т.1 а.с.86) та надано договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] (т.1 а.с.112-113). Додано договір про надання медичних послуг для [PERSON] (т.1 а.с.87-88). Окрім того приєднано договір. Який заключено [PERSON] з школою раннього розвитку «Мандаринка» щодо влаштування дитини [PERSON] на навчання (т.1 а.с.89). Також [PERSON] було надано характеристики, згідно яких він характеризується позитивно (т.1 а.с.108-111). В подальшому представником позивача за первісним позовом було надано пояснення, що дитина [PERSON] зареєстрована разом з матір`ю [PERSON] , в [ADDRESS] , та окрім того вказав, що [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] (т.2 а.с.42-45). Окрім того представник позивача за первісним позовом вказав, що [PERSON] відчужив належну йому частину квартири, що стверджено письмовими доказами (т.2 а.с.47-48). Свідок [PERSON] надав показання, що [PERSON] є його дочкою, а [PERSON] є його онукою. Онука [PERSON] проживає разом з матір`ю та його сім`єю. Батько [PERSON] життям дитини не цікавиться, участі у вихованні, навчанні, лікуванні або будь-якому житті не бере, матеріально не допомагає. Онука проживає за адресою [ADDRESS] . З 2019 року по даний час [PERSON] з дитиною не спілкується, не відвідує. Батько дитини [PERSON] надав нотаріальну згоду на проживання дитини у Володарці, де вона з 2019 року по даний час проживає та відвідує дитячий садок. В даний час [PERSON] проживає в [ADDRESS] разом із [PERSON] , а також має власну квартиру в [ADDRESS] . Місце проживання та перебування [PERSON] йому невідомо. До онуки [PERSON] приїздить провідувати мати [PERSON] , з якою вони спілкуються. Свідок [PERSON] надала показання, що вона є матір`ю [PERSON] та бабою [PERSON] , яка проживає разом з ними та виховується у їхній сім`ї. Онука [PERSON] відвідує дитячий садок з лютого 2019 року в смт. Володарка Київської області. [PERSON] в березні 2019 року приїздив до них, після чого з дитиною не спілкується, дитину не відвідує, не допомагає та коштів на утримання дитини не надає. З матір`ю [PERSON] , гарні відносини, вони спілкуються та мати [PERSON] проїздить та відвідує онуку [PERSON] . Витрати на утримання несе донька [PERSON] . Місце перебування [PERSON] їй невідомо. Свідок [PERSON] надала суду показання про те, що вона працює завідуючою дитячого садка «Пізнайко» в смт. Володарка, Київської області. Батько [PERSON] - [PERSON] жодного разу до садка не прибував, не відвідував, не цікавився успіхами дитини та вона його жодного разу не бачила. Приблизно в грудні 2018 року до неї звернулась [PERSON] щодо влаштування дитини [PERSON] в дитячий садок, про що було надано роз`яснено порядок влаштування дитини в дитячий садок. Приблизно з січня 2019 року [PERSON] розпочала навчання у дитячому садку. Життям дитини у садку займається мати [PERSON] та дід з бабою [PERSON] та [PERSON] . Батько [PERSON] в садочку не був жодного разу, то ні з ким ніколи не спілкувався з приводу дитини [PERSON] . Дитина [PERSON] адаптувалась у садку, має друзів, гарно розвинута, спілкується з дітьми та вихователями та садок відвідуватиме ще 2 роки до закінчення навчання. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи показання свідків та надані сторонами письмові докази, суд вважає, що враховуючи інтереси дитини, позицію щодо позовних вимог сторін по справі, що місце проживання дитини повинно бути визначено в [ADDRESS] , разом з матір`ю, за місцем реєстрації матері та дитини, враховуючи надану нотаріально посвідчену згоду батька, навчанням дитини у Володарському дитячому садку та перебування на обліку у лікаря в смт. Володарка, Київської області, а також з врахуванням участі кожного з батьків у навчанні, вихованні та житті дитини, відповідно до досліджених доказів у судовому засіданні та наявність власного житла у [PERSON] в смт. Володарка, Київської області. Відповідно до ч. 1 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Ч. 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно вимог ч.1 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Ч. 1, 2 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до вимог ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. Тож враховуючи вищезазначене, суд приходить до переконання, що необхідно визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] Так, статтею 51 Конституції України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Крім того, такий обов`язок передбачено i в ст. 180 Сімейного кодексу України. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються за рішенням суду у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватись, як аліменти на дитину, відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України визначається судом, але розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин у відповідності до ч. 2 ст. 182 цього Кодексу не може бути менший ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини , що мають істотне значення. Згідно вимог ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі Згідно із ч. 1 ст.191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд вважає, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання дочки, тому позовні вимоги підлягають до задоволення. При винесенні вказаного рішення суд враховує положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 27 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей.

Outcome: approved