Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

03.07.2019 року позивач [PERSON] звернувся до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою, в якій просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, за адресою: [ADDRESS] . Позовна заява обґрунтована тим, що позивач є власником житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 20.06.2014 державним нотаріусом Першої Артемівської державної нотаріальної контори Букрей Г.П., реєстровий номер 1-1321. В належному позивачу будинку зареєстрований [PERSON] , який є сином позивача, та відповідачем по справі. Ніяких речей відповідача у вказаному будинку не має. Факт не проживання відповідача в належному будинку з березня 2014 року, підтверджується Актом про не проживання складеного головою квартального комітету№4 [PERSON] за участю сусідів. Не зважаючи на те, що відповідач не проживає в будинку, не отримує кореспонденцію, комунальні послуги не сплачує, він не знімається з реєстраційного обліку, чим позбавляє позивача можливості оформити житлову субсидію та розпоряджатися власністю на свій розсуд (продати квартиру, тощо). Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11.07.2019 по вказаній справі було відкрито провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву, однак у строк, встановлений судом, відзиву на позовну заяву відповідачем подано не було. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій вказав, що підтримує позовні вимоги та просив їх задовольнити, а також просив розглянути справу у його відсутність, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Від нього не надійшло клопотання про відкладення слухання справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого представник позивача не заперечує. На підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є власником житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 20.06.2014 державним нотаріусом Першої Артемівської державної нотаріальної контори Букрей Г.П., реєстровий номер 1-1321, яке отримав після смерті його матері [PERSON] , 1938 року народження (а.с.16, 17-18). Згідно акту квартального комітету № 4 громадянин [PERSON] , зареєстрований, але не проживає в будинку [ADDRESS] з березня 2014 року по теперішній час (а.с.27). Крім того, факт не проживання [PERSON] у вказаному будинку також підтверджується показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] Допитана в судовому засіданні 12.08.2019 свідок [PERSON] пояснила суду, що з родиною [PERSON] вони є сусідами, вона проживає поряд у будинку [ADDRESS] . З відповідачем [PERSON] вони є троюрідними братом та сестрою. Раніше вони товаришували та спілкувались, але він поїхав в Росію, та з 2010 року вона його не бачила та з ним не спілкувалась. Допитана свідок [PERSON] в судовому засіданні 12.08.2019 року, пояснила суду про те, що вона весь час проживає поряд з родиною [PERSON] в будинку [ADDRESS] . Їй відомо, що в 2010 році [PERSON] поїхав в Житомир, а потім в Росію, після цього він більше не приїздив. [PERSON] мешкав разом з матір`ю та донькою. Мати переїхала, а [PERSON] залишився жити в будинку. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Нарахування позивачу комунальних платежів з урахуванням реєстрації у спірному жилому приміщенні відповідача суд розцінює як порушення прав позивача, таке порушення підлягає захисту. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які вона посилалася як на підставі своїх вимог. Судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у спірному житловому приміщенні з березня 2014 року, ним не користується, витрати пов`язані з оплатою комунальних послуг не сплачує, а тому суд визнає [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ \~

Outcome: approved