Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

04.11.2014 р. до суду заявлено цей позов. В судовому засіданні допитана як свідок позивачка свої вимоги підтримала, уточнила і просила визнати недійсними вчинені 29.08.2012 р. договори дарування нею відповідачці житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] і там само розташованих земельних ділянок площею 0,25 га кадастровий № [NUMBER] для їх обслуговування й площею 0,1358 га кадастровий № [NUMBER] для ведення особистого селянського господарства (далі ОСГ), оскільки вважала їх укладеними всупереч її внутрішній волі і під впливом помилки щодо правової природи, тому що як особа похилого віку з потребою в сторонньому догляді за станом здоров'я передала садибу у власність своїй дочці лише з умовою довічного утримання, - коли сама не зможе себе обійти,- і поховання, а в кінці 2014 р. обдарована побила і з будинку її вигнала, чим порушила законні права там проживати й отримувати догляд; повідомила, що в спірному будинку зареєстрована, в нотаріуса договорів дарування не читала через відсутність окулярів, має середню спеціальну освіту, перед виходом на пенсію працювала завскладом, в 2012 р. отримала за рік 12000 грн. пенсії, а відповідачка за цей період - приблизно 3000 грн. зарплати; підтвердила показання [PERSON] про те, що в 2008 р. заповіла її свій житловий будинок. Відповідачка проти позову заперечила і допитана як свідок пояснила, що разом з позивачкою, своїми чоловіком [PERSON] та дітьми проживали в спірному будинку з 2000 р., вели спільне господарство, обробляли присадибну ділянку, влаштували в будинку газ, благоустрій подвір'я, капітально відремонтували дах, в 2008 р. мама з власної ініціативи і без будь-яких умов довічного утримання з огляду на не надто похилий вік і достатньо міцне здоров'я та велику працездатність,- але з метою унеможливлення після її смерті отримання садиби синами заповіла, а в 2012 р. для гарантованого отримання дочкою, - вирішила подарувати їй житловий будинок та присадибну земельну ділянку, до нотаріуса їх возив її чоловік і всі троє, в тому числі позивачка в окулярах, по черзі уважно читали договори дарування будинку та земельних ділянок, перед цим нотаріус зрозуміло роз'яснила позивачці про втрату юридичного права на них в разі дарування, але це її влаштовувало і саме цього вона хотіла, а тому добровільно й усвідомлено підписала договори дарування; сильна сварка між ними сталася після вигнання позивачкою її, відповідачки, невістки з малолітньою дитиною, які тимчасово з ними проживали, позивачка покинула спірний будинок і вона, відповідачка, не перешкоджає їй в ньому проживати; надала суду спірні договори та супутні документи, а також вчинений на неї позивачкою в 2014 р. заповіт на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 2,0927 га, просила взяти цей заповіт до уваги для спростування тверджень про відсутність у позивачки на момент вчинення договорів дарування внутрішньої волі саме на безоплатну і безумовну передачу власної нерухомості своїй дочці; повідомила, що на час укладення спірних договорів за рік отримала приблизно 4 500 тис. грн. зарплати, жила за рахунок ведення підсобного господарства, а тому не могла надавати догляд достатньо здоровій і матеріально забезпеченій позивачці, яка його тоді, як і тепер, не потребувала. Третя особа проти позову заперечила і допитана як свідок пояснила, що позивачка сама і однозначно виявила бажання без будь-яких умов і зустрічних зобов'язань подарувати відповідачці як своїй дочці, з якою разом проживає, житловий будинок та присадибну земельну ділянку; вона двічі роз'яснила позивачці про втрату нею юридичного права на власну нерухомість в разі її дарування, але, оскільки, саме дарування та воліла здійснити відповідачці, було складено два договори, - на будинок і дві земельні ділянки,- надано їх сторонам для ознайомлення, позивачка їх прочитала й без зауважень підписала; ніяких підстав для сумнівів у добровільності намірів та відповідності внутрішній волі позивачки її волевиявлення не було через кровну спорідненість сторін, спільне проживання, нормальні поведінку і фізичний стан та твердий намір [PERSON] укласти саме договори дарування; якби та бажала і мала на меті договір довічного утримання, то вона, нотаріус, його б не оформляла, тому що уникає такої практики через правові колізії: під час оформлення договору довічного утримання на весь час його дії нотаріус накладає заборону на предмет договору, ця заборона є не нотаріальною, а, як і зняття заборони - технічною дією, яку самостійно вчиняти неможливо; після смерті відчужувача і в зв'язку з тим, що державна реєстраційна служба теж у таких випадках не вправі знімати накладені нотаріусом заборони, набувачі таких правочинів пред'являють претензії до нотаріуса, вимагають зробити заборонене законом, виникає конфлікт, єдиним способом уникнення якого є неоформлення таких правочинів; хоча в 2012 р. реєстраційна служба ще не діяла, але з урахуванням обґрунтованої перспективи її роботи з 01.01.2013 р. і строку життя відчужувачів вона і в 2012 р. договорів довічного утримання не оформляла. З урахуванням позицій і пояснень сторін, третьої особи, досліджених доказів та вимог закону суд визнає позовні вимоги безпідставними з таких міркувань. Доведено, що на момент вчинення правочинів, - підписання і нотаріального посвідчення 29.08.2012 р. договорів дарування [PERSON] [PERSON] житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS], там само розташованих земельних ділянок площею 0,25 га для їх обслуговування кадастровий № [NUMBER], та площею 0,1358 Га для ведення ОСГ кадастровий № [NUMBER], - дарителька за віком (61 рік) та задовільним станом здоров'я не потребувала стороннього догляду, добровільно й усвідомлено бажала без будь-яких умов і зустрічних зобов'язань для обдарованої безоплатно й безповоротно передати проживаючій разом дочці у власність своє нерухоме майно, яке обдарована прийняла фактами підписання і посвідчення договорів; при цьому сторони продовжили бути зареєстрованими і проживати в зазначеному будинку та вести спільне господарство до кінця 2014 р., коли після сімейної сварки позивачка цей будинок залишила. Спірні правовідносини регулюються: -ч. ч. 1,3 ст. 215, ч. 3 ст. 203 ЦК України, за змістом яких суд має право визнати недійсним правочин тільки за умови невідповідності внутрішньої волі сторони її волевиявленню саме в момент вчинення правочину; -ч. 1 ст. 202, ч.1 ст. 638, ч. 1 ст. 210, ч.3 ст. 640, ч. 1 ст. 717, ч.2 ст. 719 КК України, відповідно до яких договір дарування нерухомості як правочин укладається в письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню і є вчиненим (укладеним) з моменту нотаріального посвідчення; -ч. 1 ст. 229 ЦК України, за якою для визнання недійсним вчиненого під впливом помилки правочину необхідно, щоб саме на момент його вчинення (укладення договору) сторона діяла під впливом помилки, яка має істотне значення, тобто на момент укладення договору помилялась щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін; -ч. 3 ст. 10 ч. 1 ст. 60 ЦПК України, згідно з якими, зокрема, позивач повинен (зобов'язаний) довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Оскільки на момент вчинення правочинів, - підписання і нотаріального посвідчення 29.08.2012 р. договорів дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] і там само розташованих земельних ділянок площею 0,25 га кадастровий № [NUMBER] для їх обслуговування й площею 0,1358 га кадастровий № [NUMBER] для ведення ОСГ, - [PERSON] перебувала поза хворобливим станом, який вимагав стороннього догляду, за віком, освітою, досвідом і фізичним станом правильно розуміла їх правову природу, зміст прав і обов'язків сторін, бажала безоплатно, безумовно і безповоротно передати свою нерухомість у власність спільно з нею проживаючій дочці [PERSON], після ознайомлення з договорами і будучи згодною з їх умовами повністю усвідомлено добровільно підписала їх і виконала цим самим обумовлений обов'язок, то немає законних підстав вважати, що волевиявлення дарительки не відповідало її внутрішній волі і діяла вона під впливом помилки щодо природи правочинів,- з метою набуття довічного утримання, - а тому в задоволенні позову необхідно відмовити. Висновки суду, крім пояснень допитаних як свідків відповідачки та третьої особи, підтверджуються ще й такими доказами. Свідок [PERSON], - чоловік відповідачки і зять позивачки, - дав показання, аналогічні поясненням [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила, що зі слів позивачки знає про дарування нею будинку відповідачці тому, що дуже її любила і хотіла, щоб він дістався дочці, яка вклала в нього дуже багато праці і грошей. Свідок [PERSON] повідомила, що зі слів позивачки знає про дарування нею з власної волі будинку відповідачці, яка разом зі своїм чоловіком вклала в нього багато праці і коштів; охарактеризувала позивачку як фізично міцну, дуже працездатну і працьовиту особу, але здатну спотворювати дійсність у власних інтересах. З оглянутих в судовому засіданні договорів (копії на а.с. а.с. 63-64, 69-70) видно, що 29.08.2012 р. [PERSON] добровільно подарувала [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] і там само розташовані земельні ділянки площею 0,25 га кадастровий № [NUMBER] для їх обслуговування й площею 0,1358 га кадастровий № [NUMBER] для ведення ОСГ без обов'язку виконання обдаровуваною будь-яких дій майнового чи немайнового характеру на користь дарувальниці в момент укладення угод чи в майбутньому; сторони підтвердили, що: - в текстах цих договорів зафіксовано усі істотні умови стосовно дарування нерухомого майна, а будь-які попередні домовленості, які мали місце до їх укладення і не відображені в їх текстах, після підписання договорів втрачають правове значення; - вони однаково розуміють значення, умови і наслідки цих правочинів, підтверджують дійсність намірів під час їх укладення і те, що вони не приховують інших правочинів і відповідають дійсним намірам сторін та створюють для них обумовлені договорами юридичні наслідки; - договори ними прочитані особисто, їх зміст зрозумілий і відповідає волі сторін; -договори підписані сторонами в присутності нотаріуса Підвашецької О.І., факт їх підписання і посвідчення підтверджує передачу дарунків дарувальницею та прийняття їх обдарованою. Заповіт (а.с.72) підтверджує, що незадовго до сварки 17.03.2014 р. [PERSON] заповіла [PERSON] земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 2,0927 га, тобто воля позивачки спрямована на безоплатну передачу нерухомості відповідачці навіть майже через два роки після укладення спірних договорів. Зазначені докази є точними (ясними), вагомими (переконливими), узгодженими, а тому достовірними, і у своїй сукупності та у взаємозв'язку між собою і обставинами справи неспростовно підтверджують відповідність на момент вчинення спірних правочинів волі позивачки її волевиявленню та відсутність з її боку помилки щодо правової їх природи, а також повністю і однозначно спростовують доводи [PERSON] про їх вчинення під впливом помилки та бажання укласти договір довічного утримання. Свідчення [PERSON] та [PERSON] про дарування позивачкою нерухомості відповідачці з умовою догляду перед смертю й поховання як і такі самі пояснення позивачки підставою для задоволення її позову суд визнати не може, оскільки вони спростовані зазначеними вище доказами. Крім того, стверджувана ними наявність умови догляду позивачки перед її смертю і поховання суперечить правовідносинам довічного утримання, відповідно до яких обов'язок догляду відчужувача набувачем виникає з моменту укладення договору і зберігає силу протягом усього часу його дії, а не лише перед смертю; при цьому суд зазначає, що в разі непрацездатності і реальної потреби в сторонній матеріальній допомозі внаслідок тяжкої хвороби чи немічності батькам вона забезпечується повнолітніми дітьми на підставі ч. 1 ст. 202, ст. 203 СК України. Не бере суд до уваги і медичний документ про наявність у [PERSON] в 2012 р. гіпертонічної хвороби і остеохондрозу (а.с.131), оскільки Верховний Суд України пов'язує можливість визнання правочинів недійсними за подібних обставин лише за умови наявності у дарувальника на момент вчинення правочинів дійсно похилого віку та важкого стану здоров'я у поєднанні з інвалідністю І чи ІІ груп, які обумовлюють реальну необхідність в сторонньому його догляді (постанови ВСУ в справах № 6-69ЦС14 від 18.06.2014 р., №6-9ЦС13 від 19.03.2014 р.), - у випадку ж з [PERSON] такі умови відсутні, а правила ч.1 ст. 746 ЦК України про можливість особи бути відчужувачем у договорі довічного утримання незалежно від віку та стану здоров'я поширюються лише на випадки укладення власне договору довічного утримання і не можуть бути юридично значущим аргументом у вирішенні спору про визнання правочинів недійсними. Стосовно тверджень позивачки про нечитання спірних договорів перед їх підписанням через відсутність окулярів, то, крім, показань [PERSON], [PERSON] та [PERSON], вони додатково спростовуються фактом читання без них позивачкою різних текстів під час дослідження в судовому засіданні письмових доказів і її самої тверджень, що в 2012 р. і тепер вона читає віддалені від очей тексти. Доводи [PERSON] про порушення [PERSON] її права на проживання в подарованому будинку та отримання стороннього догляду після залишення його внаслідок сімейного конфлікту в кінці 2014 р. не можна приймати до уваги як законну підставу для задоволення її вимог ще й тому, що вона як рідна мама [PERSON] і член її сім'ї внаслідок спільного проживання, ведення господарства і реєстрації в житловому будинку по [ADDRESS] має право на судовий захист цих прав у разі реального про них спору на підставі ч. 1 ст. 405 ЦК України та ч. 1 ст. 202, ст.203 СК України. Пояснення сторін про їх сімейний конфлікт в кінці 2014 р., підтверджений відповідними письмовими доказами (а.с.а.с.14-16,124-126), лежать поза межами досліджуваних правовідносин, а тому під час вирішення спору до уваги судом не беруться. В зв'язку з відмовою в позові судові витрати в сумі 1159 грн. судового збору + 2200 грн. витрат на правову допомогу залишаються за позивачкою на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed