Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

04.11.2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., Шоста Запорізька державна нотаріальна контора, районна адміністрація по Комунарському району Запорізької міської ради як орган опіки та піклування про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними, визнання права власності на квартиру у порядку спадкування за законом, про витребування майна з чужого володіння, скасування державної реєстрації. В обґрунтування позову зазначив, що [INFO] помер його син [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS]. Спадкоємцем першої черги є позивач, інші спадкоємці першої черги відсутні. У встановлений законом строк він звернувся із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини, проте свідоцтво про право на спадщину не отримав, так як на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.10.2010 року, яке ухвалою Апеляційного суду Запорізької області набуло законної сили 25.11.2010 року був усунутий від права на спадщину. Зазначені рішення позивачем були оскаржені до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, про що позивач повідомив [PERSON], [PERSON], [PERSON] та Шосту Запорізьку державну нотаріальну контору. Незважаючи на це, 18.12.2010 року [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтва про на спадщину за законом і 12.02.2011 року за договором купівлі-продажу продали спірну квартиру відповідачу - [PERSON] Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.07.2011 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.10.2010 року та ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 25.11.2010 року були скасовані. 24.12.2013 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя ухвалив рішення, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 19.03.2014 року, яким його права як спадкоємця першої черги були відновлені та відмовлено у задоволенні позову про його усунення від спадщини. Звернувшись до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори про отримання свідоцтва на спадщину, він 13.09.2013 року отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від державного нотаріуса Дмитрієвої Н.П. у видачі свідоцтва про право на спадщину, так як майно, що було вказано як спадкове оформлене іншими належними спадкоємцями, які вчасно прийняли спадщину та висловили бажання отримати правовстановлюючі документи на своє ім'я. У зв'язку з викладеним, позивач просить визнати недійсними: свідоцтво про право на спадщину за законом від 18.12.2010 року на ім'я [PERSON] після [PERSON], померлого [INFO], посвідчене державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвою Н.П., свідоцтво про право на спадщину за законом від 18.12.2010 року на ім'я [PERSON] після [PERSON], померлого [INFO], посвідчене державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвою Н.П.; визнати за ним право власності у порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] після смерті [PERSON], померлого [INFO]; витребувати у [PERSON] квартиру [ADDRESS] та повернути у власність позивача; скасувати державну реєстрацію права власності на спірну квартиру на ім'я [PERSON]; стягнути з відповідачів понесені судові витрати. В судове засідання [PERSON] не з'явився, про день, місце і час розгляду справи повідомлений належним чином. Довірив свої інтереси представляти - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Судом перевірено інформація щодо стану здоров'я позивача [PERSON] і можливість розгляду справи без його участі. З довідок № 6 від 13.01.2015 року та №01-6/11 від 11.02.2015 року, виданих КЗ «Центром первинної медико-санітарної допомоги № 9» встановлено, що позивач за станом здоров'я не може приймати участь у судових засіданнях (т.2 а.с. 94, 172), тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності позивача, але за участі його представників. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позов підтримувала в повному обсязі, просила його задовольнити, суду пояснила, що її чоловік - [PERSON] хворіє і за станом здоров'я не може бути присутнім у судових засіданнях. Додатково повідомила, що [PERSON] після смерті його сина звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте свідоцтво не отримав так як його було усунуто від спадкування рішенням суду. Позивач з даними рішеннями був категорично не згоден, тому оскаржував їх, а з метою недопустимості реалізації квартири сина постійно ходив до нотаріальної контори та писав заяви про накладення тимчасових застережень. Про те, що саме [PERSON] і [PERSON] отримали свідоцтва про право на спадщину, а не [PERSON], дізнався лише 06.08.2013 року, коли Ленінський районний суд м. Запоріжжя витребував спадкову справу після смерті [PERSON] Крім того, позивач звертався до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про те, щоб не видавали свідоцтва про право на спадщину його померлого сина та надав копію касаційної скарги, з якої він звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Також, позивач писав листа мешканцям спірної квартири, попереджуючи, що стосовно житла є судовий спір. Вважає, що права [PERSON] порушені, він має право на спадщину, тому просить позов задовольнити у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] - позов підтримала, суду пояснила, що її довіритель є спадкоємцем першої черги після смерті його сина - [PERSON] За рішенням суду позивача було усунуто від права на спадкування рішеннями першої та апеляційної інстанції, проте зазначені рішення були скасовані і ухвалені нові, яким права [PERSON], як спадкоємця першої черги за законом поновлені. Під час розгляду касаційної скарги [PERSON] на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.10.2010 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 25.11.2010 року [PERSON] та [PERSON], як спадкоємці третьої черги за законом, отримали свідоцтва про право на спадщину на квартиру [ADDRESS], при цьому останнім нотаріусом було роз'яснено правові наслідки скасування рішень суду. 12.02.2011 року [PERSON] та [PERSON] продали спірну квартиру [PERSON], при цьому запевнили покупця, що зазначена квартира не перебуває в спорі і під забороною. Про те, що [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтва про право на спадщину і вже розпорядились спірною квартирою [PERSON] вперше дізнався при розгляді справи Ленінським районним судом м. Запоріжжя, а саме - 06.08.2013 року при витребуванні спадкової справи з Шостої Запорізької державної нотаріальної контори після померлого [PERSON] Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала право на спадкування, а також в інших випадках, встановленим законом. Згідно ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 19.03.2014 року [PERSON] та [PERSON] не мали право на спадкування, тому є підстави для визнання виданих 18.12.2010 року свідоцтв недійсними. На підставі ст. 388 ЦК України [PERSON] має право на витребування майна від добросовісного набувача - [PERSON] Просить позов задовольнити у повному обсязі. Представник позивача - [PERSON] позов підтримала, просила його повністю задовольнити. Додатково пояснила, що [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON], у встановлений законом строк позивач звернувся з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори, тобто виявив бажання отримати спадщину. Проте, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.10.2010 року та ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 25.11.2010 року був усунутий від права на спадкування. З зазначеним рішенням [PERSON] не погодився і звернувся з касаційної скаргою, при цьому особисто повідомив нотаріуса про розгляд справи в касаційній інстанції, що підтверджено його заявою та копією касаційної скарги. Крім того, неодноразово звертався до нотаріальної контори з проханням накласти тимчасове застереження про заборону відчуження квартири [ADDRESS]. Про те, що саме [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтва про право на спадщину і продали квартиру [PERSON] позивач дізнався 06.08.2013 року, після отримання Ленінським районним судом м. Запоріжжя спадкової справи після смерті [PERSON] Таким чином, [PERSON] і [PERSON] продали спірну квартиру під час коли вже Вищім спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ було відкрито касаційне провадження і про цю обставину останні були достовірно повідомлені нотаріусом. Неодноразово позивач звертався до суду з позовною заявою про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними, визнання права власності на квартиру у порядку спадкування за законом, про витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі ст. 1212 ЦК України, проте у подальшому позов було залишено без розгляду. 20.10.2014 року позивач знов звернувся з позовом про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними, визнання права власності на квартиру у порядку спадкування за законом, про витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі ст. 388 ЦК України, але ухвалою суду від 22.10.2014 року у відкритті провадження було відмовлено на підставі п. 3 ч. 1 ст. 122 ЦПК України. 04.11.2014 року [PERSON] знову звернувся до суду з відповідним позовом. Зазначене свідчить, що позивач намагався захисти своє порушене право, писав апеляційні та касаційні скарги, звертався з різними заявами до нотаріальної контори, неодноразово звертався до суду за захистом свого порушеного права з інших правових підстав. Тому, [PERSON] просить визнати поважними причини пропуску позовної давності, захистити порушене право позивача і задовольнити позов. Заяву про визнання поважними причин пропуску позовної давності було долучено до матеріалів справи (т.2 а.с. 112-115). Відповідач [PERSON] - заперечувала проти позову, пояснила, що померлому [PERSON] була двоюрідною сестрою, зверталась до суду про усунення [PERSON] від права на спадкування. Законними спадкоємцями були її матір - [PERSON], яка [INFO] померла, а вона є правонаступником її прав та обов'язків та [PERSON] Вважає, що дії щодо оформлення спадщини, отримання свідоцтв про право на спадщину та продаж квартири були здійснені відповідно до закону, а тому і відсутні підстави для задоволення позову. Відповідач [PERSON] позов не визнала, вважає, що її дії по оформленню свідоцтва про право на спадщину були правомірні, так як було рішення суду, яке набуло законної сили. При отриманні свідоцтва про право на спадщину нотаріусом дійсно було роз'яснено правові наслідки скасування даного рішення суду, але яку саме вона писала заяву у нотаріальній конторі, вона не пам'ятає. Разом з [PERSON] розпорядились отриманим у спадкування майном, продавши квартиру [ADDRESS] [PERSON] Вважає, що пр. цьому права жодної особи порушені не були, так як на той час вони мали всі правові підстави для розпорядження майном, тому що володіли ним на законних підставах, просить у позові відмовити у повному обсязі. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] заперечувала проти позову, вважає що позивачем пропущено строк позовної давності і просить застосувати його наслідки. Вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду, так як у вересні 2009 року [PERSON] звертався до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з зустрічним позовом про визнання свідоцтв недійсними, встановлення права власності та витребування майна, проте потім залишив його без розгляду. Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України перебіг строку позовної давності - три роки почався з дати порушення права [PERSON] Залишення позивачем без розгляду його позовних вимог у справі 2-3346/2011 та 333/6545/13-ц на підставі ст. 265 ЦК України не є підставою для переривання чи призупинення перебігу строків позовної давності. Відповідну заяву про пропущення строку позовної давності долучено до матеріалів справи (т.2 а.с. 95). Крім того, відповідно до вимог ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Позивач не є власником майна, а тому не має підстав для його витребування у [PERSON] Майно було відчужене особами - [PERSON] і [PERSON], які на той час мали всі підстави для цього, тому що отримали свідоцтва про право на спадщину за законом 18.12.2010 року і на час продажу спірної квартири 25.02.2011 року добросовісному набувачу - [PERSON] були її законними власниками. Таким чином, підстави для витребування квартири у [PERSON] відсутні. Просить у позові з зазначених підстав відмовити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі. Свої заперечення обґрунтовувала тим, що 12.02.2011 року вона набула у власність за договором купівлі-продажу квартиру [ADDRESS]. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом, усі документи перевірено, були відсутні перешкоди для оформлення даного договору, так як продавцям квартира належала на підставі свідоцтв про право на спадщину, виданих на законних підставах. Продавцями ([PERSON] та [PERSON]) не повідомлялось про наявний спір щодо зазначеного нерухомого майна. На теперішній час спірна квартирі є її власністю, вона вважає, що є добросовісним набувачем і не може бути позбавлена житла, так як це єдине житло для її родини - чоловіка та неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO]. У квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], що належить на праві приватної власності її чоловіку, мешкає сім'я, яке винаймає вказане житло. Просить у позові відмовити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] - позов не визнала, суду пояснила, що її довіритель 12.02.2011 року отримала у власність квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], на законних підставах, зробила в ній коштовний ремонт, мешкає там з малолітньою дитиною. 15.02.2011 року договір купівлі-продажу був зареєстрований [PERSON] в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно Запорізьким міським бюро технічної інвентаризації. На момент укладення договору купівлі-продажу спірного житлового приміщення [PERSON] та [PERSON] мали зареєстроване у встановленому законом порядку право власності на житлове приміщення, набуте на підставі свідоцтв про спадщину, що було перевірено і підтверджено приватним нотаріусом. Однак, позивач вважає, що [PERSON] та [PERSON] не мали права на відчуження квартири, оскільки фактично не набули права власності на нього, а тому не мали право відчужувати його на користь будь-яких третіх осіб. Згідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особо, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано у нього. Отже, [PERSON] має статус добросовісного набувача квартири і набула з підстав передбачених ст.330 ЦК України право власності на цю річ, і тому спірна квартира не може бути витребувана від [PERSON], оскільки не містить підстав передбачених ст.388 ЦК України. Крім того, в момент вчинення договору купівлі-продажу [PERSON] не мав зареєстрованого у встановленому законом порядку права власності на спірну квартиру, і як наслідок не був його власником, а тому це майно не могло бути ним загублене, викрадене або іншим чином бути таким, що вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом. Також, просила суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності. Просить у в позові відмовити у повному обсязі. Третя особа - завідуюча Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієва Н.П. суду пояснила, що 20.07.2009 року була заведена спадкова справа № 602 після смерті [PERSON], померлого [INFO]. Із заявами про прийняття спадщини у встановлений законом строк звернулись [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Проте, за рішенням суду спадкоємця першої черги - [PERSON] було усунуто від спадкування. До нотаріальної контори звернулись спадкоємці, надали рішення, яке набуло законної сили і на законних підставах, після перевірки реєстру заборон, отримали свідоцтва про право на спадщину за законом. При цьому, спадкоємцям нотаріусом було роз'яснено, що [PERSON] подав касаційну скаргу на рішення суду та правові наслідки його скасування. Проте, доказів відкриття касаційного провадження [PERSON] до нотаріальної контори не надав. 15.02.2011 року, 04.03.2011 року, 28.04.2011 року, 26.05.2011 року, 30.06.2011 року, 21.07.2011 року, 22.08.2011 року [PERSON] звертався до нотаріальної контори із заявами про накладення тимчасових застережень, які були накладені, що підтверджено витягами про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Крім того, вона не пам'ятає, чи повідомляла [PERSON] про видачу [PERSON] та [PERSON] ще 18.12.2010 року свідоцтв про право на спадщину. При здійсненні нотаріальних дій нотаріус діяв відповідно до чинного законодавства, скарг на дії нотаріуса не надходило. Вважає, що позов не підлягає задоволенню. У судовому засіданні представник районної адміністрації по Комунарському району Запорізької міської ради як орган опіки та піклування - Петренко Г.Ф. заперечувала проти позову в частині витребування майна у [PERSON], так як вона набула право власності на законних підставах, мешкає і зареєстрована в спірній квартирі з малолітнім сином - [PERSON], [INFO]. Просить в позові в цій частині відмовити, вирішення інших спірних питань залишила на розсуд суду. Третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. у судове засідання не з'явився, про день, місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, жодних доказів або заперечень по суті позову не надав. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57, 58, 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON], що підтверджено Свідоцтвом про народження, серії [NUMBER], виданим Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції (т.1 а.с.5). [INFO] помер [PERSON] (т.1 а.с.6), після смерті якого відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS]. 20.07.2009 року [PERSON] звернувся до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (т.1 а.с. 12). Тобто, позивач у встановлений законом шестимісячний строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.10.2010 року за позовом [PERSON] про усунення від права на спадкування за законом [PERSON] було усунуто від права на спадкування за законом після смерті [PERSON] (т.1 а.с. 13-14). Ухвалою колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області від 25.11.2010 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.10.2010 року залишено без змін (т.1 а.с. 15-16). Згідно ст.319 ЦПК України рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення. Таким чином, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.10.2010 року про усунення від права на спадкування за законом [PERSON] набуло законної сили 25.11.2010 року. 01.12.2010 року позивач [PERSON] звернувся із заявою до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори, якою повідомив до подав касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.10.2010 року, просив не видавати свідоцтва про право на спадщину [PERSON] (т.1 а.с.19). 18.12.2010 року державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвою Н.П. видано свідоцтва на 1\\2 частку квартири [ADDRESS] [PERSON], зареєстровано в реєстрі № 4-1646 (т.1 а.с.17). В цей же день, державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвою Н.П. видано свідоцтва на 1\\2 частку квартири [ADDRESS] [PERSON], зареєстровано в реєстрі № 4-1643 (т.1 а.с.18). Державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвою Н.П. до видачі вказаних свідоцтв було повідомлено [PERSON] та [PERSON] про наявність заяви [PERSON] від 01.12.2010 року та касаційної скарги останнього на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.10.2010 року, ухвали апеляційного суду Запорізької області від 25.11.2010 року та правові наслідки скасування зазначених рішень, що підтверджено заявами [PERSON] та [PERSON] від 18.12.2010 року (т.1 а.с.20-21). Таким чином, при видачі свідоцтв про право на спадщину за законом нотаріусом здійснені усі дії, передбачені діючим законодавством. 12.02.2011 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] та [PERSON] передали у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. (т.1 а.с. 23-24). Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна № 32043096 від 06.01.2015 року підтверджено, що квартира [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] (т.2 а.с.168-169). Згідно довідки № 52, виданої Центром обслуговування абонентів № 11 від 20.01.2015 року [PERSON] разом з малолітнім сином - [PERSON], [INFO] з 11.03.2011 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (т.2 а.с.109). Відповідно до статті 388 ЦК набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. За змістом частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Отже, [PERSON] виконала усі дії щодо набуття нею права власності на спірну квартиру, крім того, мешкає та зареєстрована в ній. При укладенні договору купівлі-продажу продавцями - [PERSON] та [PERSON] було підтверджено, що квартира не перебуває під забороною, арештом та в спорі, тому [PERSON] у даному випадку вважається добросовісним набувачем. 31.03.2011 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зупинено виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.10.2010 року та ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 25.11.2010 року до закінчення касаційного провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення від права на спадкування за законом (т.1 а.с.171). 20.07.2011 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.10.2010 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 25.11.2010 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с. 25-26). 24.12.2013 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя ухвалив рішення, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 19.03.2014 року, яким права позивача як спадкоємця першої черги були відновлені та [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову про усунення [PERSON] від спадщини після померлого сина [PERSON] (т.1 а.с. 27-30). Позивач під час усього судового спору щодо спадщини померлого сина намагався захисти своє порушене право. Так, [PERSON] 23.02.2011 року звертався з листом до мешканців спірної квартири, яким повідомляв, що з приводу зазначеного нерухомого майна є спір в суді, він є спадкоємцем першої черги і претендує на зазначене житло (т.2 а.с. 150-151). Крім того, позивач неодноразово, а саме - 15.02.2011 року, 04.03.2011 року, 28.04.2011 року, 26.05.2011 року, 30.06.2011 року, 21.07.2011 року, 22.08.2011 року звертався із заявами до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори про накладення тимчасових застережень про заборону відчуження квартири [ADDRESS], що підтверджено копіями витягів про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та заявами позивача (т.2 а.с.189-204). При цьому, [PERSON] звертався до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] його сина [PERSON], проте постановою державного нотаріуса Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвої Н.П. від 13.09.2013 року позивачу було відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом так як майно, що було вказано як спадкове оформлене іншими належними спадкоємцями, які вчасно прийняли спадщину та висловили бажання отримати правовстановлюючі документи на своє ім'я(т.1 а.с.178). 28.03.2013 року [PERSON] звертався до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсним, визнання права власності на квартиру у порядку спадкування за законом, про витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі ст. 1212 ЦК України. За заявою [PERSON] 20.10.2014 року зазначена позовна заява залишена без розгляду. 20.10.2014 року [PERSON] повторно звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсним, визнання права власності на квартиру у порядку спадкування за законом, про витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі ст. 388 ЦК України. Ухвалою суду від 22.10.2014 року було відмолено у відкритті провадження по справі. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, суд доходить висновку, що [PERSON] за період з 2009 року по 2014 рік систематично здійснював усі заходи, направлені на захист його порушеного права - усунення його від права на спадкування, а саме: звертався з апеляційними та касаційними скаргами, писав заяви до нотаріальної контори з метою недопустимості видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, звертався з листом до мешканців спірної квартири, з періодичністю в один місяць накладав через нотаріальну контору тимчасові застереження про заборону відчуження квартири. Враховуючи, що суд своїм рішенням від 19.03.2014 року (ухвала апеляційного суду Запорізької області) остаточно поновив права [PERSON] як спадкоємця першої черги на спадщину після померлого сина, тобто встановив, що відсутні підстави для задоволення позову та апеляційної скарги [PERSON], тому, на думку суду, вказана дата є саме тією датою, з якої необхідно вираховувати строк позовної давності для подачі [PERSON] позову про визнання за ним права власності на спірну квартиру у порядку спадкування за законом та про витребування майна з чужого володіння Щодо стосується застосування строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] про визнання свідоцтв про право на спадщину за законом від 18.12.2010 року на ім'я [PERSON] та [PERSON], посвідчених державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвою Н.П. недійсними, суд вважає, що [PERSON] також не були пропущені відповідні строки позовної давності. Аналіз заяви [PERSON] від 01.12.2010 року, з якою він звернувся до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори (т.1 а.с. 19) та зустрічного позову позивача від 26.09.2011 року, з яким він звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: Шоста державна нотаріальна контора, [PERSON], [PERSON] про встановлення факту ухилення від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, усунення від права на спадкування за законом (т.2 а.с. 139-149) свідчить про те, що [PERSON] вважав, що свідоцтва про право на спадщину його померлого сина видано на ім'я [PERSON], тобто він не знав та не міг знати про те, що свідоцтва про право на спадщину - спірну квартиру були видані на ім'я [PERSON] та [PERSON] Про факт видачі свідоцтв на ім'я останніх позивачу стало відомо лише у серпні 2013 року при витребуванні Ленінським районним судом копії спадкової справи з Шостої державної нотаріальної контри (т.1 а.с. 174). Таким чином, твердження відповідачів та їх представників щодо пропуску [PERSON] строків позовної давності, є хибними, а вимоги останніх щодо застосування цих строків - такими, що не підлягають задоволенню. [INFO] померла [PERSON], після її смерті свідоцтво про право на спадщину за заповітом отримала її донька - [PERSON], що підтверджено копією спадкової справи № 16\\2012, наданої до суду приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Компанієць І.Ю. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, [PERSON], як особа, яка прийняла спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на підставі ст. 1218 ЦК України є належним відповідачем по зазначеній справі. Як зазначалося вище, 24.12.2013 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у задоволенні позову [PERSON] про усунення [PERSON] від права на спадкування за законом відмолено (т. 1 а.с. 187-188), а ухвалою колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.12.2013 року залишено без змін (т.1 а.с. 189-190). Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який будучи вираженим у нотаріальному правозастосовному акті, підтверджує перехід прав та обов'язків (спадщини) від спадкодавця до спадкоємців. Отже, свідоцтво про право на спадщину підтверджує і право спадкоємця на відповідну частку у спадковій масі, і правонаступництво між спадкодавцем та спадкоємцем. Згідно статті 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також: в інших випадках, встановлених законом. Висновок суду узгоджується і з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п. 27 Постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», згідно якого до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Оскільки, [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] померлого [INFO], тому його права внаслідок видачі [PERSON] та [PERSON] свідоцтв про право на спадщину після смерті [PERSON] були порушені, а тому свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.12.2010 року видані на ім'я [PERSON] та [PERSON], посвідчені державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвої Н.П. необхідно визнати недійсними та визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] після смерті [PERSON], померлого [INFO] в порядку спадкування за законом. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. За змістом цієї норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (постанова Верховного Суду України № 6-146цс13 від 16 квітня 2014 року). Відповідно до правових позиції Верховного Суду України, наведених у постанові від 23 січня 2013 року у справі №6-164цс12 в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України (Захист права власності, до якої входить ст.388 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст.388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Згідно ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частина перша статті 1269 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст.396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Статтею 392 ЦК України також передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За встановлених судом обставин є підстави вважати [PERSON] добросовісним набувачем спірного майна за відплатним договором. Також, суд встановив, що позивач, шляхом подання до нотаріальної контри у встановлений законом строк заяви про прийняття спадщини від померлого сина, виконав усі дії, передбачені ЦК України як особа, котра бажає прийняти спадщину. Крім того, спірна квартира вибула з володіння [PERSON] поза його волею і позивач вправі витребовувати її від добросовісного набувача за правилами ст.388 ЦК України. Разом з тим, якщо [PERSON] здійснено певні поліпшення майна, а відокремлення поліпшень неможливе, добросовісний володілець має право вимагати від власника відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість речі (частина четверта статті 390 ЦК). Крім того, судом встановлено, що відповідач [PERSON] знаходиться в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який має у власності квартиру [ADDRESS] (т.2 а.с.205), тому при витребуванні квартири з володіння [PERSON] право на житло малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], порушено не буде. Таким чином, суд вважає позовну вимогу [PERSON] щодо витребування квартири [ADDRESS] у [PERSON] та повернення вказаної квартири позивачу такою, що підлягає задоволенню. Разом за тим, не підлягає задоволенню, на думку суду, вимога позивача про скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON] Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 671 від 26.05.2004 року «Про затвердження Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів» та наказу Міністерства юстиції України № 86/5 від 18.08.2004 року «Про затвердження Інструкції про ведення Державного реєстру правочинів» був створений Державний реєстр правочинів, який на теперішній час згідно з ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України припинив своє функціонування. Згідно п.10 додатку 2 до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, рішення суду є правовстановлювальним документом, на підставі якого проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно. Тобто, підставою реєстрації права власності є саме рішення суду про визнання права власності. Враховуючи, що судом приймається рішення про визнання права власності за [PERSON] спірної квартири, тому, на думку суду, дане рішення, у разі його набуття законної сили, буде підставою для реєстрації права власності за позивачем на квартиру [ADDRESS]. Крім того, на даний час державну реєстрацію права власності здійснює Реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції в Запорізькій області, яка по справі взагалі не є стороною, тому в частині скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, суд вважає за необхідне, відмовити. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільно-процесуального кодексу України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З урахуванням того, що судом розглядались вимоги позивача як майнового так і немайнового характеру, а в частині задоволення позову немайнового характеру судом було відмовлено, тому суд вважає за доцільне зменшити суму, яка підлягає стягненню з відповідачів до 3 138 грн. 60 коп. (2895+243,60+121,80+121,80= 3382,20 (сума судового збору) - 243,60 = 3138,60) На підставі викладеного,

Outcome: partial