Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

02.12.2014 року до Карлівського районного суду надійшла вищевказана заява, в якій позивач просить суд постановити рішення, яким дозволити малолітній [PERSON], [INFO], уродженці смт. Літин Літинського району Вінницької області, виїзд без згоди та супроводу її батька - [PERSON], на необмежений та тимчасовий строк, до досягнення нею повноліття. Позивач просить суд допустити негайне виконання рішення суду, в частині оформлення документів на тимчасовий виїзд за межі України. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.04.2008 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем і [INFO] року у них народилася донька [PERSON]. Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 19.02.2014 року, шлюб між сторонами розірвано. Місце проживання доньки визначено з позивачем. Дитина зареєстрована і проживає з позивачем в смт. Літин. Позивач утримує доньку матеріально, піклується про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток. Позивач планує в найближчий час виїхати з донькою за кордон, а саме до Росії, з метою відвідати родичів і для відпочинку. Відповідач не підтримує зв'язку ні з позивачем, ні з дитиною, тому отримати нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд дочки за кордон - не можливо. Посилаючись на зазначені обставини, а також на положення ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», позивач просить дозволити виїзд доньки за кордон, за рішенням суду. Позивач в судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву в якій просить суд розглядати справу без її участі і зазначає, що підтримує позовні вимоги і не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, не повідомивши суд про причини неявки. Про час, дату та місце розгляду справи, відповідач був повідомлений належним чином - за зареєстрованим місцем проживання. Жодних заяв від відповідача не надходило. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням заяви позивача, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити, з наступних підстав. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України - фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Правила перетинання державного кордону затверджено 27.01.1995 року. Пунктом 3 правил встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Пунктом 4 Правил, визначено випадки виїзду в супроводі одного з батьків, серед яких і виїзд, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Статтею 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», на яку посилається позивач, врегульовано порядок оформлення документів для виїзду громадян України за кордон, в тому числі і дітей. Згідно ч. 2 даної статті, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. В судовому засіданні встановлено, що позивач є рідною матір'ю [PERSON], [INFO]. Дитина є неповнолітньою, на час розгляду справи дитині виповнилося повних 6 років. Батьком дитини є відповідач - [PERSON]. Зазначене підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER]. (а.с. 4) З рішення Літинського районного суду від 19.02.2014 року вбачається, що сторони перебували у шлюбі з 29.04.2008 року. Даним рішенням шлюб розірвано. В мотивувальній частині рішення встановлено, що неповнолітня дитина (донька [PERSON]) залишиться проживати з матір'ю. (а.с. 5) Довідка виконавчого комітету Літинської селищної ради від 07.11.2014 року, підтверджує той факт, що неповнолітня [PERSON] проживає з позивачем. (а.с.7) В матеріалах справи міститься копія паспорта відповідача зі штампом про реєстрацію, а також адресна довідка, які свідчать, що відповідач зареєстрований окремо від доньки - в м. Карлівка Полтавської області. (а.с. 18, 25) Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Інших доказів по справі, позивач суду не надала, при цьому просить суд надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон, без згоди та супроводу батька, на необмежений строк, не конкретизувавши країну виїзду. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на вимоги ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. За змістом ч.7 ст.7 СК України, положень Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року при вирішенні будь-яких спорів, що стосуються дитини, державні органи, у тому числі суди, мають забезпечити пріоритет прав дитини, тобто спір має бути вирішений таким чином, щоб максимально гарантувати фізичний, розумовий, духовний розвиток дитині у соціально здоровому середовищі. При цьому особисті амбіції батьків або одного з них відносно дитини чи будь-які конфлікти між самим батьками стосовно питання утримання і виховання дитини не можуть прийматися до уваги. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначила, що планує поїздку доньки до родичів в Росію, проте жодними доказами такі обставини не підтвердила. Наданими суду доказами не доведено інтерес дитини у виїзді за кордон. Окрім того, у позовній заяві позивач посилається на те, що не має можливості отримати дозвіл батька на виїзд їхньої спільної доньки за кордон. Така обставина також не підтверджена доказами. Єдиною підставою, яку називає позивач, є факт розлучення з відповідачем, після чого вони не спілкуються. В судовому засіданні не доведено, що відповідач чинить перешкоди у виїзді дитини за кордон чи заперечує проти такого, а також що позивач зверталася до відповідача для вирішення питання в позасудовому порядку. Таким чином, позивачем не доведено, що відповідач ухиляється від надання дозволу на виїзд доньки за межі України. При вирішенні питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, суд повинен враховувати, в яку конкретно країну виїжджає дитина та час її перебування в іноземній країні. Така позиція висловлена в ухвалі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2012 р. у справі № 6-4478. Суд повинен враховувати зазначені обставини, щоб не призвести до порушення права особи, яка не позбавлена батьківських прав і яка проживає окремо від дитини, на спілкування з дитиною і її виховання. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька, без обмеження будь-яким терміном та без зазначення країни, в яку дозволяється виїзд дитини, суперечить нормам матеріального права, що визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини і фактично може позбавити батька можливості брати участь у вихованні дитини та спілкування з нею. Враховуючи зазначені вище обставини, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed