Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

03.04.2017 року [PERSON] , діючи від імені та в інтересах [PERSON] , [PERSON] , звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, зобов`язання вчинити певні дії та визначення порядку користування житловим приміщенням, яким позивався до [PERSON] . В обгрунтування заявлених позовних вимог представник позивачів [PERSON] та [PERSON] , послався на те, що через протиправні дії [PERSON] позивачі позбавлені можливості користуватися належною їм квартирою за адресою: [ADDRESS] , якою позивачі та відповідачка спільно володіють на праві спільної часткової власності у рівних частках.Зазначена квартира отримана у власність сторонами у справі на підставі рішення Київської міської ради від 13 жовтня 2009 року №506/2575. Спочатку співвласники проживали у спірній квартирі однією сім`єю, однак з часом між подружжям почали виникати сварки, через що позивач [PERSON] змушений був проживати окремо. 20.08.2014 року Голосіївським районним судом міста Києва шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Через постійні конфлікти з відповідачкою, у 2009 та 2015 роках [PERSON] також змушена була переїзджати жити окремо. З 2014 року позивачі постійно сплачують 2/3 частки витрат на комунальні послуги за вказаною адресою. З 2016 року відповідачка стала перешкоджати позивачам користуватися квартирою, а у серпні цього ж року без погодження з позивачами змінила замки у вхідних дверях квартири, чим обмежила доступ до квартири, порушивши їх права співвласників на користування житлом, з приводу чого ними викликалися наряди поліції. Пропозиції позивачів щодо мирного врегулювання спору відповідачка не приймала, а тому останні змушені звертатися до суду з позовом, просити встановити примусовий порядок користування їх спільною квартирою. Планування квартири унеможливлює поділ її в натурі. Однак технічні характеристики дають можливість визначити справедливий порядок користування нею в натурі. За даними технічного паспорту від 1999 року, квартира складається з 2 кімнат 11,9 м.кв. та 20 м.кв., кухні 8,3 м.кв., коридору 8,1 м.кв., ванної кімнати 2,6 м. ув., вбиральні 1 м.кв., лоджії 4,5 м.кв.. У 1996 - 1997 роках квартиру переплановано у 3-кімнатну. Колишня кухня 8,3 м.кв. стала житловою кімнатою, у кімнаті 20 м.кв. встановили кухню площею 7 м.кв., у результаті чого житлова площа кімнати зменшилась до 13 м.кв. Після перепланування житлова площа спільної квартири сторін у справі складає 33,2 м.кв., а площа решти приміщень не змінювалася. Частки співвласників квартири є рівними і становлять 1/3 від загальної житлової площі квартири 33,2 м.кв., отже на кожного співвласника припадає приблизно 11,06 м.кв.. Просив визначити порядок користування співвласників спірною квартирою, виділивши у користування позивача [PERSON] кімнату 8,3 м.кв., [PERSON] виділити кімнату площею 11,9 м.кв., , відповідачці виділити кімнату, площею 13 м.кв., залишивши у спільному користуванні коридор, ванну кімнату, вбиральню, лоджію та кухню. Стверджував представник позивачів, що саме такий порядок користування буде враховувати інтереси позивачів та відповідати їх часткам власності на квартиру, при цьому не будуть порушуватися права відповідачки. Провадження у справі відкрито 05.04.2017 року з призначенням попереднього засідання. 27.09.2017 року представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] подала до суду заперечення на позовну заяву [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, зобов`язання вчинити певні дії та визначення порядку користування житловим приміщенням. Відповідно до змісту заперечень на позов, відповідачка [PERSON] визнає, що вона та позивачі є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] , кожному з них належить 1/3 частки. Відповідачка ніколи не заперечувала і завжди визнавала той факт, що кожен із них є співвласником зазначеної квартири, а тому у відповідачки відсутні підстави для вчинення перешкод у користуванні квартирою, твердження позивачів з цього приводу є безглуздими, а замки на дверях були замінені у зв`язку з необхідністю, а не з метою чинити позивачам перешкоди вільного доступу до квартири, оскільки їй відомо, що позивач [PERSON] не зареєстрований на житловій площі їх квартири, знявся з реєстрації у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за межі України. Твердження позивачів, що квартира складається з трьох кімнат не підтверджені будь-якими доказами. Також [PERSON] заперечує щодо позовних вимог про вселення позивачів до квартири з тих підстав, що їх з квартири ніхто не виселяв, а позивач [PERSON] й не має наміру проживати в квартирі,оскільки знявся з реєстрації з метою виїзду на постійне місце проживання за межі України. 02.10.2017 року судом закінчено підготовку справи [PERSON] , [PERSON] , від імені та в інтересах яких діяв [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, зобов`язання вчинити певні дії та визначення порядку користування житловим приміщенням до судового розгляду. У судовому засіданні 23 квітня 2021 року сторони відсутні. Представник позивачів [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] подав до суду заяву про завершення розгляду справи за його відсутності, просив суд позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] задовольнити у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, просила суд відкласти розгляд справи з причин неможливості її явки у судове засідання. З огляду на повторну неявку у судове засідання відповідачки та її представника, а також приймаючи до уваги заяву представника позивачів про розгляд справи за його відсутності, суд визнав за можливе завершити судовий розгляд справи за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, зобов`язання вчинити певні дії та визначення порядку користування житловим приміщенням за відсутності сторін, ухвалити рішення на підставі наявних у справі даних. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] дійсно належить на праві спільної часткової власності квартира [ADDRESS] , що підтверджено свідоцтвом про право власності на житло виданим 10 січня 2000 року Державною адміністрацією Московського району на підставі розпорядження від 10 січня 2000 року №23426 (а.с. 13-14). Судом також встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі який було розірвано 20.08.2014 року. [PERSON] 30 липня 2010 року зареєструвала шлюб з [PERSON] , її прізвище після реєстрації шлюбу - [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] (а.с.12). За даними довідки виданої 17.05.2019 року Центром Комунального сервісу №48 за вихідним №1282 власником особового рахунку квартири [ADDRESS] є [PERSON] , зареєстровані на житловій площі квартири позивачка [PERSON] та відповідачка [PERSON] (а.с.60). Відповідно до правил статтей 316,317,319,321 ЦК України: правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На змістт права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав; право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Звертаючись до суду з позовом, представник позивачів стверджував, що між сторонами у справі склалися конфліктні відносини, саме через постійні конфлікти позивачі змушені були залишити спірну квартиру, відповідачка чинить їм перешкоди у користуванні квартирою, змінила замки на вхідних дверях до квартири. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Правилами статтей 81,82 ЦПК України встановлено, що: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях; обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідачка [PERSON] визнала, що позивачі залишили спірну квартиру, однак вона не перешкоджала їм у користуванні нею, а замки у вхідних дверях нею були змінені у зв`язку з виниклою необхідністю. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] підтвердили, що між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] мають місце конфлікти з приводу користування належною останнім квартирою, [PERSON] не має вільного доступу до квартири. Крім того, впродовж судового розгляду справи сторони намагалися вирішити заявлений спір мирним щляхом, однак не досягли згоди, ключі від вхідних дверей до належної сторонам у справі на праві спільної часткової власності квартири відповідачка для позивачів не передала. Наразі, встановлені судом обставини свідчать, що право позивачів на вільне користування належним їм на праві власності майном порушується. Частиною 1 статті 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, частиногю 1 ст. 383 цього Кодексу також встановлено, що власник житлового будтинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. З метою захисту порушеного права на користування житловим приміщенням за адресою - [ADDRESS] , позивачі [PERSON] та [PERSON] визначили способи захисту шляхом вселення їх до цієї ж квартири та зобов`язання відповідачку [PERSON] не чинити їм перешкоди у користуванні цією ж квартирою. З огляду на встановлені судом обставини, що позивачі [PERSON] , [PERSON] та відповідачка [PERSON] спільно володіють житловим приміщенням за адресою - [ADDRESS] , однак у квартирі проживає тільки відповідачка [PERSON] , а позивачі у цій же квартирі не проживають, не мають вільного доступу до неї, не можуть досягти згоди з відповідачкою щодо вирішення питань пов`язаних із використанням належного їм на праві спільної часткової власності житлового приміщення, відповідно суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню судом та у спосіб заявлений позивачами, а саме - вселення [PERSON] та [PERSON] до спірної квартири, а також зобов`язання [PERSON] не чинити їм перешкод у користуванні цим же житловим приміщенням. При цьому, суд не приймає до уваги заперечення відповідачки [PERSON] , що вона не чинить позивачам перешкод у користуванні належною їм на праві спільної часткової власності квартирою, має бажання спільного проживання з позивачкою [PERSON] , а позивач [PERSON] виїхав за межі держави і не має наміру користуватися спірною квартирою, як такі, що не заслуговують на увагу суду, оскільки не грунтуються на встановлених судом обставинах та зазначених судом нормах закону, що підлягають для застосування під час судового розгляду заявлених до вирішення судом правовідносин сторін у справі. Що ж стосується позовних вимог у частині визначення сторонам у справі порядку користування спірним житловим приміщенням, то такі вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Звертаючись до суду з позовом, представник позивачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] , просив визначити порядок користування сторонам у справі житловим приміщенням за адресою - [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] виділити у користування кімнату, площею 8,3 м.кв., [PERSON] виділити у користування кімнату, площею 11,9 м.кв., а відповідачці [PERSON] кімнату , площею 13 м.кв.. В обгрунтування цих позовних вимог представник позивачів послався на те, що за даними технічного паспорту на належну сторонам у справі на праві спільної часткової власності квартиру від 1999 року, квартира складається з 2 кімнат, однак за результатами зробленого перепланування квартири вона складається з трьох ізольованих кімнат, відповідно може бути встановлений порядок користування співвласників у спосіб виділення кожному із них одну з кімнат. Як зазначено судом вище, сторони у справі на праві спільної часткової власності володіють квартирою [ADDRESS] в рівних долях.. Відповідно до правил статтей 355, 356,357 ЦК України: майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно; власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є\\ спільною частковою власністю; частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Судом встановлено, що частка кожного зі сторін у справі у належній їм на праві спільної часткової власності квартирі складає 1/3, що відповідає площі 10,06 м.кв. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники моожуть домовитися про порядок волдодіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. За даними теїхнічного паспорту на приватизовану квартиру [ADDRESS] , квартира розташована на сьомому поверсі дванадцятиповерхового будинку та складається з: двох кімнат жилою площею 31,9 кв.м., у тому числі- 1-а кімната 11,9 кв.м., 2-а кімната 20,00 кв.м., кухня площею 8,3 кв.м., ванна кімната 2,6 кв.м., вбиральня 1,00 кв.м., , коридор 8,1 кв.м., лоджії 4,5 м.кв.., загальна площа квартири 56,4 кв.м, (а.с.15-17). Твердження позивачів, що у 1996-1997 роках належну їм на праві спільної часткової власності квартиру переплановано у спосіб, що колишня кухня 8,3 м.кв. стала житловою кімнатою, у кімнаті 20 м.кв. встановили кухню площею 7 м.кв., у результаті чого житлова площа кімнати зменшилась до 13 м.кв., після перепланування житлова площа спільної квартири складає 33,2 м.кв. та має три окремі житлові кімнати не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідачка [PERSON] заперечили факт перепланування спірної квартири, крім того категорично заперечила щодо встановлення, запропонованого позивачами варіанту поділу квартири, що перебуває у їх спільній частковій власності. Отже, за встановлених судом обставин, що спірне житлове приміщення є спільною частковою власністю сторін у справі, а відповідачка заперечує його використання у спосіб запропонований позивачами, крім того запропонований позивачами варіант визначення порядку користування спірним житловим приміщенням не підтверджений належними доказами щодо технічного стану квартири який має три житлових кімнати площею - 8,3 м.кв., 11,9 м.кв., 13 м.кв, відповідно визначений позивачами цей спосіб захисту їх прав та інтересів є таким, що не передбачений чинним законодавством, яке регулює використання співвласниками спірного житлового приміщення та за відсутності згоди всіх співвласників житлового приміщення є таким, що порушує права та законні інтереси останніх. Відтак, заявлені позивачами вимоги, щодо встановлення порядку користування спірним житловим приміщенням уцій частині не ґрунтуються на вимогах закону, відповідно не можуть бути задоволені судом. Понесені позивачами судові витрати по сплаті судового збору підлягають відшкодуванню позивачкою відповідно до частини задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial