Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-11 00:00:00

03 травня 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді від 08 травня 2019 року у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному порядку з викликом (повідомленням) сторін. Звернувшись до суду з позовом [PERSON] просив суд стягнути з відповідача на його користь доплату за час тимчасового виконання позивачем обов`язків директора «Мельниковського» відділення з 23 лютого 2007 року по 25 червня 2010 року в сумі 464 351, 77 грн, суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків у розмірі 464 447, 50 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 500, 00 грн. В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивач з 2004 року працював в АТ «Правекс-банк», поки 31 жовтня 2016 року його не було звільнено у зв`язку із скороченням штату працівників. У період з 23 лютого 2007 по 25 червня 2010 року позивач тимчасово виконував обов`язки директора «Мельниковського» відділення, проте жодного разу йому не було виплачено доплату за виконання ним додаткових обов`язків. У зв`язку з наведеним, позивач просив суд також стягнути з відповідача суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків на виплату доплати за роботу за суміщенням посад, беручи за основу для розрахунку суми посадовий оклад керівника відділення 2 класу, яким є «Мельниковське» відділення банку. 13 червня 2019 року відповідачем подано відзив на позов, у якому вимоги позивача не визнано, вказано, що доплата відповідно до колективних договорів, що діяли у період виконання обов`язків позивача здійснювалася у вигляді премій, а у період виконання обов`язків відсутнього директора відносно позивача виносилися численні накази про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, у зв`язку із чим, виплачені суми премій були доплатою за тимчасове виконання обов`язків директора, оскільки заходи заохочення у період дії дисциплінарного стягнення не можуть застосовуватися. Також зазначено у відзиві, що робота «Мельниковського» відділення була спрямована на прийом платежів від населення, де директор не задіяний, його робоче місце фактично відсутнє. Розрахунок суми, як стверджує відповідач, здійснено не на підставі посадового окладу, без виключення днів, коли позивач фактично не працював, обсяг роботи на «Політехнічному» відділенні та на «Мельниковському» був різним, тому доплати не можуть бути в однаковому розмірі. Представником позивача 20 червня 2019 року подано до суду відповідь на відзив, у якій просила суд не приймати до уваги доводи відзиву, оскільки додатки до нього не засвідчені належним чином, не підтверджено повноваження представника, не надано копії наказів про збільшення посадового окладу, про встановлення доплат за суміщення та копії рішення, на яке міститься посилання. На підставі наданих відповідачем документів вбачається, що питання щодо розміру доплат у банку не врегульоване колективним договором, посадові оклади на «Мельниковському» відділенні ІІ класу не встановлювалися, оскільки таке відділення було підпорядковане відділенню І класу і оплата праці директора відділення І класу включала в себе оплату праці за керування цими відділеннями. Окрім того, доплата та премія є різними видами фонду додаткової заробітної плати. Відповідач посилався на існування наказів про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, які у більшості відносяться до періоду, коли останній не виконував обов`язки тимчасово відсутнього директора «Мельниковського» відділення, у наказах не зазначено про позбавлення та / або зменшення розміру премії. Розрахунок доплати здійснено без урахування виплат за відпустки та лікарняні, в той же час, як наполягає сторона позивача, [PERSON] часто виконував свої обов`язки і по вихідних днях. Відтак, у колективному договорі відповідача за 2008 рік зазначено про здійснення доплати за т. в. о., а не преміювання, відповідачем не надано жодного документу, у якому зазначається порядок та розмір преміювання та здійснення доплати за т. в. о. 08 липня 2019 року стороною відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, у яких представник не погодився із доводами сторони позивача і вказано, що відповідь на відзив містить здебільшого зауваження до порядку оформлення та направлення відзиву, ніж безпосередньо наведених банком спростувань. У судовому засіданні 12 липня 2019 року представником позивача подано суду пояснення на заперечення відповідача, у яких звернула увагу на те, що наказ по підприємству про встановлення доплат позивачеві за суміщення не надано відповідачем, питання щодо розмірів доплат у відповідача не врегульоване колективним договором. Представник позивача у судовому засіданні підтримала вимоги позову та просила задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти позову та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на доводи, викладені у відзиві та запереченнях. Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Сторони перебували у трудових відносинах. У період з 23 лютого 2007 року по 25 червня 2010 року на позивача було тимчасово покладено обов`язки директора «Мельниковського» відділення. Так, наказом по особовому складу від 23 лютого 2007 року № 542-к, у зв`язку із виробничою необхідністю, тимчасове виконання обов`язків директора «Мельниковського» відділення покладено на позивача, з правом користування контрольним електронно-цифровим підписом. З 31 жовтня 2016 року позивач звільнений з посади менеджера з питань комерційної діяльності та управління Роздрібного київського регіонального центру департаменту Роздрібного бізнесу головного управління бізнесу, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, а саме скороченням штату працівників, на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, згідно з Наказом з особового складу № 3404-к від 25 жовтня 2016 року. Згідно з вказаним Наказом № 3404-к від 25 жовтня 2016 року, позивачеві виплачено компенсацію за 46 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки, вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку. За відомостями довідки від 14 травня 2018 року № 0602/223, виданої відповідачем про те, що позивач працював в АТ «Правекс-банк» з 26 січня 2004 року по 31 жовтня 2016 року на посаді директора «Політехнічного» відділення, за період, під час якого на нього було тимчасово покладено обов`язки директора «Мельниковського» відділення, останній отримував премії, а доплати не нараховувалися. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частини другої ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Структуру заробітної плати згідно з ст. 2 Закону України «Про оплату праці» складає основна, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Відповідно до ст. 105 КЗпП України працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов`язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника. Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі. Суд критично оцінює доводи відповідача про те, що шляхом преміювання позивачеві було виплачено належні йому доплати за тимчасове виконання обов`язків директора «Мельниковського» відділення, оскільки у законодавстві розмежовано, а не ототожнено, такі види додаткової заробітної плати як надбавки, доплати до тарифних ставок (окладів, посадових окладів) за суміщення професій (посад) та премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Не узгоджується із твердженням відповідача про здійснення доплати за суміщення посад шляхом виплати премії і той факт, що згідно із довідкою про нараховану позивачу заробітну плату премія йому виплачувалась з лютого 2007 року по липень 2009 року, а тимчасово обов`язки директора «Мельниковського» відділення він виконував по 25 червня 2010 року. Такого ж висновку можна дійти, аналізуючи умови Колективного договору між Правлінням та трудовим колективом АКБ «Правекс-банк», схвалений на конференції трудового колективу АКБ «Правекс-банк» 15 травня 2008 року. Так, згідно з пунктом 3.6 Колективного договору, фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантії і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять: надбавки та доплати до посадових окладів за: суміщення професій (посад); виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника; премії та винагороди, що мають разовий або систематичний характер, у тому числі за інтенсивність та складність роботи, за виконання важливої та особливо важливої роботи, за розширення зони обслуговування або збільшення обсягу робіт; керівництво структурним підрозділом, професійну майстерність, досягнення в праці. Пунктом 3.8. вказаного Колективного договору визначено, що премії, надбавки та доплати можуть бути загальнобанківськими, індивідуальними, систематичними та разовими і встановлюються відповідним наказом. Премії розраховуються відповідно до Положень про преміювання, що затверджуються наказами Голови Правління. Також вказаним пунктом передбачено, що розмір надбавок та доплат за суміщення професій (посад) та виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи встановлюється відповідним наказом по підприємству, визначається у кожному випадку індивідуально та може складати до 100 % посадового окладу тимчасово відсутнього працівника. Тобто, Колективним договором від 15 травня 2008 року передбачено за суміщення професій (посад), виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника саме у формі доплати, а не премії. Підпунктом «а» пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками) Крім того, Державним комітетом Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати і Секретаріатом Всесоюзної Центральної Ради професійних спілок 29 грудня 1965 року надано роз`яснення за № 30/39, зі змісту якого вбачається, що тимчасове виконання обов`язків за посадою відсутнього працівника покладається на іншого працівника наказом (розпорядженням) по підприємству, установі чи організації. Такому працівникові виплачується різниця між його фактичним окладом (посадовою, персональним) і посадовим окладом працівника, якого він заміщає. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у разі виконання працівником обов`язків відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу, така особа повинна отримувати доплату за виконання ним обов`язків іншого працівника. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Згідно з приписами частини першої, другої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, встановлені письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини другої ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, позов у частині стягнення доплати за час тимчасового виконання позивачем обов`язків директора «Мельниковського» відділення є обґрунтованим, а вимога про відшкодування втрати частини доходів підлягає задоволенню як похідна від неї. Відповідно до статі 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 21 лютого 2001 року № 159 визначено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року. Виходячи із основних засад (принципів) цивільного судочинства, зокрема, принципу змагальності сторін та диспозитивності розгляду справи, суд приймає розрахунок доплат та компенсації за час виконання позивачем обов`язків директора «Мельниковського» відділення з 23 лютого 2007 року по 25 червня 2010 року, виконаний на підставі довідки відповідача від 14 травня 2018 року № 0602/223. У відповідності до статті 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 500 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved