Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

03 лютого 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив поновити дію Контракту № 790 від 13.06.2014 між Міністерством охорони здоров`я України та керівником підпорядкованого санаторно-курортного закладу Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України» Хабенко Олегом Миколайовичем на той самий строк, а саме на 5 років. Свої вимоги мотивував тим, що 13.06.2014 між ним, як керівником підпорядкованого санаторно-курортного закладу Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України» та Міністерством охорони здоров`я України укладено Контракт № 790. Зазаначає, що Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 9-0 від 12.02.2019 його було звільнено з посади головного лікаря Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України», достроково розірвавши контракт від 13.06.2014 № 790, на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України. Також вказує, що рішенням Київського районного суду м» Одеси від 06.12.2019 було визнано наказ Державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України від 12.02.2019 року № 9-0 про звільнення [PERSON] незаконним. Поновлено його на посаді головного лікаря Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України». Стягнуто з Міністерства охорони здоров`я України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 12.02.2019 року по 13.06.2019 року у розмірі 48780,48 гривень. Стверджує, що оскільки відповідно до наказу № 9-0 його було звільнено з 12.02.2019 року, а рішення суду було винесено 06.12.2019, контракт повинен був діяти до 13.06.2019р. Таким чином, він не мав можливості скористатись своїм правом щодо продовження дії контракту, а саме шляхом повідомлення Відповідача за два місяці. З таких обставин, враховуючи незаконність звільнення та поновлення Позивача на займаній посаді рішенням суду, позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Ухвалою судді від 04 лютого 2020 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі. 03.03.2020 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з клопотанням, в якому просив зупинити провадження у справі до вирішення справи № 520/4780/19 у апеляційному провадженні. Ухвалою суду від 03.03.2020 року провадження по цивільній справі № 947/2061/20 за позовом [PERSON] до Міністерства охорони здоров`я України, третя особа Державний заклад «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України» про продовження дії контракту було зупинено до розгляду апеляційної скарги Міністерства охорони здоров`я України на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2019 року у справі № 520/4780/19 за позовом [PERSON] до Міністерства охорони здоров`я України, третя особа - Державний заклад «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Через досить тривале зупинення провадження судом було перевірено відомості Єдиного державного реєстру судових рішень та встановлено, що постановою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду від 19 січня 2021 року рішення Київського районного рішення від 06 грудня 2019 року у цивільній справі № № 520/4780/19 за позовом [PERSON] до Міністерства охорони здоров`я України, третя особа - Державний заклад «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишено без змін. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, натомість його представник адвокат Кисельов Даніїл Дмитрович звернувся з заявою про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача Міністерства охорони здоров`я України у судове засідання не з`явився про розгляд справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи наявні заперечення на позов, в якому сторона відповідача просить у задоволенні позову відмовити. Передставник третьої особи Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України» у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши докази та матеріали справи, доходить до висновку про те, що позов [PERSON] слід залишити без задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що Державний заклад «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Сонячний» (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України» є державним спеціалізованим (спеціальним) санаторно-курортним закладом, заснований на державній власності, що належить до сфери управління Міністерства охорони здоров`я України, забезпечує лікування кістково- суглобового туберкульозу у дорослого населення із застосуванням лікувального, профілактичного та реабілітаційного характеру з використанням природних лікувальних ресурсів курортів та фізіотерапевтичних методів дієтотерапії, лікувальної фізкультури та інших методів санаторно-курортного лікування. 13.06.2014 року укладено Контракт № 790 між Міністерством охорони здоров`я України та керівником підпорядкованого санаторно-курортного закладу Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України» [PERSON] . Пунктом 6.2. Контракту передбачені підстави у разі яких дія контракту з Керівником ДЗ «Сонячний» припиняється. Згідно пункту 6.2.1. Контракту, контракт припиняється після закінчення терміну дії цього контракту. Згідно пункту 7.1. Контракту сторони погодились, що контракт діє з 16.06.2014 до 13.06.2019. Наказом МОЗ України від 12.02.2019 № 9-0 «Про звільнення [PERSON] » позивач звільнений з посади головного лікаря Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України». Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06.12.2019, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 19.01.2021 року, було визнано наказ Державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України від 12.02.2019 року № 9-0 про звільнення [PERSON] незаконним. Поновлено його на посаді головного лікаря Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України». Стягнуто з Міністерства охорони здоров`я України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 12.02.2019 року по 13.06.2019 року у розмірі 48780,48 гривень. 26.02.2021 року позивач звернувся до Міністерства охорони здоров`я України із заявою, в якій просив поновити його на посаді головного лікаря Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України» з 12.02.2019 та звільнити з цієї посади з 13.06.2019 у зв`язку із закінченням терміну дії контракту. На виконання рішення Київського районного суду міста Одеси від 06.12.2019, за заявою позивача, наказом Міністерства охорони здоров`я України «Про поновлення на посаді» від 15.03.2021 № 12-0 було поновлено [PERSON] на посаді головного лікаря Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України» з 12.02.2019. Одночасно, у зв`язку із закінченням терміну дії контракту, пунктом 2 зазначеного наказу [PERSON] звільнено з посади головного лікаря Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України» з 13.06.2019 відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункт 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам статті 23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв`язку із закінченням строку. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договору. У цей же час він виразив і волю па припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України. Вказана позиція міститься в постанові Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі №761/27037/17. Статтею 39-1 КЗпП України передбачено продовження дії строкового трудового договору на невизначений строк у разі якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Таким чином, суд приходить до висновку, що відсутні будь які підстави для продовження строкового трудового договору, обов`язковість строковості якого визначена законодавством, після закінчення терміну його дії, фактичного припинення трудових відносин та відсутності волевиявлення працівника та роботодавця на продовження таких правовідносин. Разом з тим, слід зазначити, що вимоги позивача щодо поновлення дії контракту, строк дії якого взагалі закінчився, не грунтуються на законі. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів . Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2 частини 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Outcome: dismissed