Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

04.01.2018 року позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу укладений між сторонами 13.11.2017 року № 0165/17; стягнути з відповідача сплачені за договором грошові кошти в сумі 39690 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на початку листопада 2017 року вирішив придбати міні трактор «Беларусь». Шукаючи варіанти в мережі інтернет, вибрав фірму ЧП «Чаговець», яка знаходиться в м. Полтава по пр. Хорольський, 14-а, зателефонував та домовився про зустріч. Приїхавши до м. Полтава, зателефонував за тим же номером, щоб уточнити адресу, але вони назвали вже іншу - вул. Європейська, 110. Коли приїхав за даною адресою, повідомив працівника підприємства про ціну т/з, яка повинна бути не більше 100000 грн., на що отримав відповідь про необхідність підписати договір, сплатити перший внесок, після чого в цей же день додому привезуть заказ. Працівник відвела позивача до відділення банку, яке знаходилось в тому ж будинку, дала прочитати договір, останню сторінку якого він підписав, та запропонувала почекати. Приїхавши додому, прочитавши договір, побачив, що він укладений з іншою фірмою, розташованою у м. Харкові. Крім того, перші дві сторінки не співпадають з тими, які читав при укладенні договору, а вартість заказу складає 393000 грн. Після чого одразу ж зателефонував на фірму ЧП «Чаговець», де повідомили, що необхідно написати заяву, після чого відразу ж повернуть гроші, що і зробив, але гроші не повернули, на дзвінки не відповідають, а за адресою, вказаною в договорі, вже знаходиться зовсім інша фірма. Як зазначив позивач, заключаючи 13.11.2017 року договір відповідач, на його думку, не мав наміру спрямувати його на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором. Про це свідчить як форма договору, так і його зміст та поведінка представника при його укладанні. В попередньому договорі № 0165/17 не вказані ні прізвища, ні імя та по-батькові директора, вартість товару, яка не обговорювалася та умови, з якими ознайомлений не був. Незважаючи на обіцянки повернути кошти, які були отримані відповідачем як аванс - гроші повернуті не були. Вказав, що на даний час відповідач користується його коштами, отриманими шляхом введення в оману, що і змусило звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити, посилаючись на викладені вище обставини. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився без повідомлення причин, відзив на позовну заяву не надав, заяву про відкладення розгляду справи не направив. За таких обставин суд вирішує справу за відсутності відповідача, зі згоди позивача при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення інших процесуальних дій, в тому числі забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися. Дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 13.11.2017 року між сторонами в письмовій формі укладено попередній договір № 0165/17 купівлі-продажу транспортного засобу, відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати майно у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти майно та оплатити його вартість у сукупності 393000 грн. Право власності на майно переходить покупцю з моменту сплати повної вартості майна, зазначеної вище, на підставі Основного договору. Майно передається продавцю з моменту сплати повної вартості майна, зазначеної в цьому Попередньому договорі, після укладення Основного договору, якщо сторони не домовляться про інше при укладенні Основного договору. Всі інші умови Основного договору, які не визначені сторонами в цьому Попередньому договорі визначаються сторонами в Основному договорі, враховуючи побажання покупця та реальність їх виконання продавцем. Зі змісту п.п.1.5,1.6 Договору сторони зобов'язуються укласти Основний договір 20.11.2017 року за умови повного виконання п.2.1. цього Попереднього договору. Якщо на зазначену вище дату майно не буде придбано продавцем з метою його відчуження покупцеві, то сторони визначили, що Основний договір буде укладено на 5 день після придбання продавцем Майна, про що останній зобов'язується повідомити покупця у письмовому вигляді із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладення Основного договору. В такому випадку кінцевим терміном укладення Основного договору сторони визначили 31.12.2019 року. На підтвердження дійсних намірів сторін на укладення Основного договору в момент укладення цього Попереднього договору покупець перераховує на поточний рахунок продавця грошові кошти в розмірі 39300 грн., а продавець своїм підписом під цим Попереднім договором підтверджує отримання таких коштів. (п.2.1 Договору) Зазначена сума розцінюється сторонами як аванс за Основним договором, а при оформленні повного договору вартість майна, що підлягає сплаті покупцем, буде зменшена на суму, сплачену за цим Попереднім договором. П.п.3.1-3.4 Договору передбачено, що міна, доповнення та розірвання цього Попереднього договору допускаються за взаємною згодою сторін або за рішенням компетентного суду. Зміни і доповнення до цього Попереднього договору оформляються окремою письмовою угодою, яка є невід'ємною частиною цього договору, або викладенням цього договору в новій редакції. Документи, які вносять зміни в цей Попередній договір, підписуються сторонами або їх уповноваженими представниками. Всі доповнення і зміни, внесені в цей Попередній договір в односторонньому порядку, не мають юридичної сили. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення Основного договору, передбаченого Попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням. Згідно квитанції № 9Р13112D від 13.11.2017 року позивачем сплачено аванс за Попереднім договором в сумі 39300 грн., послуги банку 397 грн. Із довідки старшого слідчого Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області слідує, що позивачем подано заяву про вчинення кримінального правопорушення, яка зареєстрована в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 16.11.2017 року за № 12017170040005122 за правовою кваліфікацією, передбаченою ч.1 ст.190 КК України та розпочато досудове розслідування. Як вбачається з матеріалів справи, до теперішнього часу основний договір купівлі-продажу між сторонами не укладений. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобовязань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобовязанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобовязанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Ст.527 ЦК України встановлює, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Ст.626 ЦК України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Попереднім відповідно до ст.635 ЦК України є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена у письмовій формі. Зобовязання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Ч.1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до п. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору. (п.7 Закону) Згідно п.9 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодуватися винною особою у повному обсязі. Відповідно до ст.17 Закону України «Про захист прав споживачів» за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. За змістом ч.5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.п.2,3 ч.3 ст.18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п.4 ч.3 ст.18 Закону). Згідно ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (ч. 2 ст. 19 Закону). П.4 ч.3 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема, недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення). З аналізу спірного правочину вбачається, що він містить несправедливі умови, визначені ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (правова позиція Верховного Суду України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15). Згідно ст.360-7 ЦПК України, висновку Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З урахуванням положень ст.635 ЦК України суд розцінює укладений між сторонами 13.11.2017 року договір № 0165/17, як попередній договір по відношенню до договору купівлі-продажу міні-трактору «Беларусь». Цим договором визначений термін укладення договору купівлі-продажу, що є основним предметом попереднього договору. Як зазначив позивач, він у відповідності до умов попереднього договору подав заяву про розірвання договору купівлі-продажу, але до теперішнього часу відповідач гроші не повернув, на телефонні дзвінки не відповідає, а за адресою, вказаною в договорі, знаходиться інша фірма. Таким чином, суд приходить до висновку, що у відповідності до п.3.1 Попереднього договору сторони не знайшли згоди про розірвання договору. Аналізуючи наведені норми законодавства, суд дійшов висновку, що відповідач не виконав належним чином зобов'язання за вказаним договором, умови договору не виконані з вини відповідача, тому наявні підстави для застосування наслідків недійсності правочину та стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого останнім авансового платежу та банківських послуг на загальну суму 39690 грн. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів», судові витрати у справі відповідно до положень ст.141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved