Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

03 січня 2019 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення аліментів на непрацездатного батька. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 19.04.2018 року у нього трапився інсульт в результаті якого паралізовано праву сторону тіла тому потребує постійного стороннього догляду. У нього є діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Він є самотнім чоловіком похилого віку, близької людини, яка може допомагати та підтримувати його матеріально немає За таких складних життєвих обставин, знаходячись на межі бідності він не отримує від дітей жодної грошової підтримки. На підставі вищевикладеного просив суд ухвалити рішення, яким: - стягнути з [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій формі в розмірі 2000 гривень з кожного, щомісячно, починаючи з дати подання, позову і до відновлення працездатності. 27 травня 2019 року на адресу суду від відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, який обґрунтовували зокрема тим, що пред`явлений до них позов вважають безпідставним та таким, що задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Позивач стверджує, що він є: - непрацездатною людиною похилого віку; - перебуває у скрутному матеріальному становищі та потребує лікування через інсульт, у зв`язку з чим має право на отримання аліментів на своє утримання з кожного з них щомісячно у твердій грошовій сумі розміром 2000 грн. При цьому, по-перше, ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» дає визначення поняттю непрацездатні громадяни, під якими розуміють осіб, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років. Однак, позивачем не досягнуто пенсійного віку (1963 рік народження), не додано до позовної заяви доказів того, що він є особою з інвалідністю чи мас право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. З викладеного вбачається, що [PERSON] - перебуває у працездатному віці, має можливість заробляти на власне життя працею, яку може вільно обрати. По-друге, позивач не надав жодних доказів на підтвердження перебування у скрутному матеріальному становищі та необхідності у постійному лікуванні і сторонньому догляді внаслідок інсульту. Разом з тим, позивач зазначає, що отримує пенсію. Крім цього [PERSON] вказував, що на його утриманні перебуває малолітній син [PERSON] ( [INFO] ) та непрацююча дружина, яка здійснює догляд за новонародженим. Пояснювали, що вони з позивачем фактично не проживають та не підтримують жодних стосунків з 2005 року, оскільки протягом всього їхнього дитинства [PERSON] зловживав алкогольними напоями, участі у нашому розвитку не приймав, грошових коштів на їх утримання не надавав. Вказували, що позивач має на праві власності 1/2 частину будинку з господарськими будівлями, за адресою: [ADDRESS] . Також, наскільки їм відомо, позивачу належить на праві власності земельна ділянка в с. Піщаному, яка подарована [PERSON] його батьком. Оскільки, позивач є людиною працездатного віку, отримує пенсію, забезпечений житлом, має на праві власності об`єкти нерухомості та, враховуючи той факт, що позивачем не додано до позовної заяви жодних належних та допустимих доказів щодо непрацездатності та необхідності у матеріальному утриманні, постійному лікуванні і сторонньому догляді, вважаємо, що підстави для задоволення позовних вимог - відсутні. 04 червня 2019 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, який обґрунтований зокрема тим, що у зв`язку із тяжким перебігом хвороби, він потребує постійного стаціонарного лікування та професійної допомоги лікарів. Спираючись на дану обставину, неодноразово, протягом 2018-2019 рр. перебував на стаціонарному лікуванні у Кременчуцькій центральній районній лікарні. Окрім цього, він також потребує медикаментозного лікування наслідків перенесеного ним інсульту, повинен проходити численні медичні дослідження, що, в свою чергу тягне за собою значні для нього грошові витрати. Вказані вище обставини є підтвердженням необхідності у постійному лікуванні і сторонньому догляді внаслідок інсульту. Згідно із довідкою до акту огляду МСЕК від 12.09.2018 року (серія АВ № 0028500) він є особою з ІІІ групою інвалідності у зв`язку із загальним захворюванням, та, враховуючи це, йому призначено пенсію (вид пенсії - по інвалідності, ІІІ грп. загальне захворювання). 24 червня 2019 року на адресу суду від відповідачів надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому вказували зокрема наступне. Позивачем не додано до позовної заяви жодного доказу на підтвердження власних позовних вимог та не повідомлено суд про причини неподання доказів у встановлений законом строк. Згідно з ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Оскільки, позивачем не додано до позовної заяви доказів на підтвердження власних позовних вимог, вважаємо, що [PERSON] пропущено строк на подання доказів, у зв`язку з чим, додані ним до відповіді на відзив докази не повинні бути прийняті до розгляду судом. Разом з цим, вважають, відповідь на відзив позивача безпідставною та такою, що ґрунтується на неправильному розумінні норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне. Позивачем до відповіді на відзив додано копії квитанцій на підтвердження придбання ліків. При цьому, додані квитанції не свідчать про понесення саме позивачем витрат на їх придбання. Більше того, придбані за квитанціями: - від 31.05.2019 року на суму 374 грн. 46 коп.; - від 01.06.2019 року на суму 174 грн. 35 коп.; - від 15.03.2018 року на суму 273 грн. 75 коп.; - від 11.01.2019 року на суму 234 грн.; - від 24.04.2018 року на суму 194 грн. 29 коп.; - від 29.09.2018 року на суму 85 грн. 75 коп. медичні препарати взагалі не призначалися [PERSON] лікарем. Вказане свідчить, що позивачем додано квитанції на придбання будь-яких ліків невідомого призначення для невідомої особи на власний розсуд. Окрім цього, факт здійснення одноразової проплати за лікарські засоби не свідчить про потребу позивача у постійній матеріальній допомозі. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В свою чергу, позивач зазначає, що йому призначено пенсію по інвалідності у зв`язку із загальним захворюванням, однак належних та допустимих доказів на підтвердження її розміру та недостатності останньої не надає. Окрім цього, наскільки їм відомо, позивач отримує дохід від підприємницької діяльності, адже він займається виготовленням виробів з дерева на замовлення у своїй майстерні, яка знаходиться при будинкові, де він проживає. Однак, позивач з цього приводу нічого не повідомив суду та не надав розрахунок отримуваних ним від такої діяльності доходів. Позивачем не доведено, що [PERSON] та [PERSON] - мають змогу надавати йому матеріальну допомогу. Так наразі, жодних доходів вони не отримують, власного житла не мають, їм не належать на праві власності чи користуванні об`єкти нерухомості, проживають за рахунок тимчасових підробітків та заощаджень. У зв`язку з чим просили відмовити в задоволенні позову. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися. Їх представник [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Суд, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно дослідивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що не заперечується сторонами по справі та підтверджується довідкою Кременчуцького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану № 3313/15.27-04-31 від 21.12.2018 року. Так, відповідачі, заперечуючи проти позовних вимог посилалися зокрема на те, що позивачем не додано до позовної заяви жодного доказу на підтвердження власних позовних вимог та не повідомлено суд про причини неподання доказів у встановлений законом строк. Згідно з ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються. Оскільки, позивачем не додано до позовної заяви доказів на підтвердження власних позовних вимог, вважали, що [PERSON] пропущено строк на подання доказів, у зв`язку з чим, додані ним до відповіді на відзив докази не повинні бути прийняті до розгляду судом. Суд вважає такі посилання відповідача обґрунтованими в частині всіх доказів доданих після пред`явлення позову, окрім зазначених нижче, оскільки вони подані з порушенням норм ст.83 ЦПК України, повідомлень від позивача про неможливість надати відповідно докази разом з позовною заявою, або інших клопотання стосовно цього приводу до суду не надходило. Так, відповідно до ч.8 ст.83 ЦПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. 14 листопада 2019 року від позивача надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, а саме: - копію довідки до акта огляду МСЕК серії АВ № 0073332 від 20.08.2019 року; - копію пенсійного посвідчення № [NUMBER] від 04.09.2019 року. Отже, як вбачається з вищевикладеного, вказані докази були створені після пред`явлення позову, і фактично не могли бути надані позивачем у встановлений законом строк, тому суд приймає такі докази до матеріалів справи. Відповідачі заперечуючи проти позову посилалися на те, що позивач не є непрацездатною особою. Суд не може погодитися з такою позицією з огляду на наступне. Ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» дає визначення поняттю непрацездатні громадяни, під якими розуміють осіб, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. З довідки до акта огляду МСЕК серії АВ № 0073332 від 20.08.2019 року, вбачається що [PERSON] має ІІІ групу інвалідності по причині - загальне захворювання, інвалідність встановлена на строк до 01.09.2020 року. Також зазначений висновок про умови та характер праці - протипоказана важка фізична праця, робота зі значним психоемоційним напруженням. Рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності - спостереження та лікування у кардіолога, невропатолога. З пенсійного посвідчення № [NUMBER] від 04.09.2019 року вбачається, що [PERSON] встановлено вид пенсії по інвалідності, ІІІ гр., загальне захворювання. Отже з викладеного вбачається, що [PERSON] є непрацездатною особою. Крім цього, відповідачі пояснювали, що вони з позивачем фактично не проживають та не підтримують жодних стосунків з 2005 року, оскільки протягом всього їхнього дитинства [PERSON] зловживав алкогольними напоями, участі у їхньому розвитку не приймав, грошових коштів на їх утримання не надавав, на підтвердження чого надали суду копію пояснень їхньої матері - [PERSON] . [PERSON] була допитана в якості свідка, яка надала аналогічні пояснення. Відповідно до п.3 ч.2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі дані встановлюються зокрема показаннями свідка. Відповідно до ч.1 ст.77, ч.2 ст.78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Так, відповідачами на підтвердження вказаних вище обставин, крім показів свідка, не наданого жодного належного та допустимого доказу, наприклад висновок органу опіки і піклування стосовно неналежного виконання батьківських обов`язків чи зловживання алкогольними напоями, матеріали виконавчого провадження стосовно стягнення аліментів на утримання дітей, тощо. Тому суд приходить до переконання, що в даному випадку показання свідка [PERSON] не є достатнім доказів на підтвердження позиції відповідачів. Відповідно до ст.202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Відповідно до ст.205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] проживає за кордоном у Польщі, що не заперечується останнім. Відповідно до засвідченого перекладу свідоцтва про народження, вбачається що у [PERSON] у Польщі в м. Краків народилася дитина [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з цим його дружина [PERSON] на працює, оскільки доглядає за малолітньою дитиною, а тому він витрачає кошти на забезпечення сім`ї. При цьому, на підтвердження відсутності доходу [PERSON] його представником заявлялося клопотання про витребування доказів від Державної податкової служби України, клопотання задоволено та від ДПС України надійшла відповідь про те, що у них відсутня інформація з приводу отриманих коштів. Суд критично ставиться до такої позиції відповідача з огляду на наступне. Відповідно до ст. 10 СК України, якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Відповідно до ч.3 ст.182 СК України, суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Аналізуючи дану норму, суд вважає, що оскільки як встановлено вище [PERSON] проживає за кордоном та працює там, та відповідно отримує кошти, які можуть не обліковуватися в Україні з різних причин, крім цього відповідач є працездатною особою, а тому на думку суду пояснення відповідача про відсутність коштів не відповідають дійсності. Крім цього, [PERSON] заперечуючи проти задоволення позовних вимоги також вказувала на відсутність коштів, на підтвердження чого надала суду відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 3 кварталу 2018 року по 4 квартал 2018 року, з якої вбачається, що остання отримала за цей період близько 23225 грн. без врахування податку, що становить близько 7741 грн. на місяць. З цього вбачається, що [PERSON] отримує доходи в два рази більше ніж мінімальна заробітна плата. Суд зауважує, що нею надано суду інформацію про доходи лише за вказаний період, хоча позовна заява пред`явлена суду у 2019 році, а дані докази суду надано лише 27 травня 2019 року. Ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто, [PERSON] заперечуючи проти задоволення позову з підстав відсутності коштів не доводить належними доказами таку обставину, і на думку суду вибірково подає докази для спотворення дійсних обставин справи. За таких обставин, враховуючи те, що [PERSON] є працездатною особою, тому на думку суду пояснення відповідача про відсутність коштів не відповідають дійсності. Аналізуючи вищевикладене суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] має ІІІ групу інвалідності по причині - загальне захворювання, інвалідність встановлена на строк до 01.09.2020 року. Також зазначений висновок про умови та характер праці - протипоказана важка фізична праця, робота зі значним психоемоційним напруженням. Рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності - спостереження та лікування у кардіолога, невропатолога. З пенсійного посвідчення № [NUMBER] від 04.09.2019 року вбачається, що [PERSON] встановлено вид пенсії по інвалідності, ІІІ гр., загальне захворювання. Отже з викладеного вбачається, що [PERSON] є непрацездатною особою. В судовому засіданні встановлено, що позивач отримує 1500 гривень пенсії. Відповідно до ст.7 ЗУ «Про державний бюджет на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність: з 1 грудня - 1638 гривень. Суд звертає увагу, що розгляд справи закінчено 17 грудня 2019 року, тобто в кінці 2019 року, тому вважає необхідним взяти до уваги положення ст.7 ЗУ «Про державний бюджет на 2020 рік», відповідно до якої встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2020 року - 1638 гривень, з 1 липня - 1712 гривень, з 1 грудня - 1769 гривень. Так, враховуючи зазначене, та те, що інвалідність позивачу встановлена на строк до 01.09.2020 року, тому суд вважає необхідним враховувати прожитковий мінімум станом на 01.07.2020 року, що становить 1712 гривень на місяць. Отже різниця між пенсійним забезпеченням позивача - 1500 гривень та прожитковим мінімуму - 1712 гривень, складає 212 гривень. Тобто позивач крім інвалідності потребує додаткових коштів на своє утримання, оскільки його пенсія не забезпечує прожитковий мінімум, а тому слід визначити аліменти до стягнення в розмірі по 106 гривень на місяць з кожного відповідача. Суд не бере до уваги пояснення сторін стосовно лікування, витрат на комунальні послуги, інше, оскільки предметом та підставою даного позову є утримувати батька, який є непрацездатним і потребує матеріальної допомоги відповідно до ст.202 СК України. В той час, питання витрат на лікування та інше кореспондується з предметом та підставою позову передбаченого ст.203 СК України, якою встановлено обов`язок дочки, сина брати участь у додаткових витратах на батьків, або зі ст.206 СК України, якою визначено, що суд може постановити рішення про стягнення з неї одноразово або протягом певного строку коштів на покриття витрат, пов`язаних з лікуванням та доглядом за ними. Тобто в даному випадку позивачем не заявлялося, відповідно судом не розглядалися позовні вимоги стосовно додаткових витрат, тому суд не вважає необхідним надавати свою оцінку стосовно вказаних питань пов`язаних з додатковими витратами. Таким чином, суд вважає встановленим, що відповідач є непрацездатною особою та потребує матеріальної допомоги, відповідачі мають змогу надавати таку допомогу у розмірі присудженим до стягнення судом по 106 гривень з кожного. Суд роз`яснює сторонам по справі, що відповідно до ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Outcome: partial