Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-19 00:00:00

04 квітня 2016 року до Любешівського районного суду надійшов цивільний позов Луцького Національного технічного університету (далі - ЛНТУ, Університет) до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди. Позовні вимоги умотивовано тим, що під час ревізії Університету та його структурних підрозділів Державною фінансовою інспекцією у Волинській області у період з 16 січня 2015 року по 07 квітня 2015 року виявлено ряд недоліків і порушень. Зокрема при перевірці Любешівського технічного коледжу (далі - Любешівський коледж, Коледж), встановлено, що у порушення підпункту 2а пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України № 1298 від 30 серпня 2012 року «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» (далі - постанова КМУ № 1298) та підпункту 2а пункту 4 наказу Міністерства освіти і науки України від 26 вересня 2005 року № 557 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» (далі -- наказ МОН № 557) [PERSON] як директору коледжу було встановлено надбавку за складність та напруженість у праці та за високі досягнення в роботі у сумарному розмірі 100 % посадового окладу, що на 50 % вище гранично допустимого розміру вказаних надбавок. Завищений розмір надбавок був передбачений пунктом 4.1.2 трудового контракту від 09 листопада 2010 року, укладеного ЛНТУ в особі ректора [PERSON] з директором Коледжу [PERSON] У зв'язку з наведеним [PERSON] зайво нараховано та виплачено у період з 01 липня 2012 року по 01 січня 2014 року 15496,71 гривень заробітної плати, як наслідок було зайво нараховано та сплачено 5625,30 гривень соціального внеску; у вересні 2013 року завищено суму відпускних відповідачу на 2080,35 гривень, як наслідок було зайво нараховано та сплачено 755,17 гривень соціального внеску. Позивач вважає, що порушення допущено з вини ректора ЛНТУ [PERSON] та директора Любешівського коледжу [PERSON], якими підписано контракт. При цьому ЛНТУ звертає увагу, що відповідач тривалий час працював на посаді директора Коледжу, а тому йому було відомо про дію постанови КМУ № 1298 та наказу МОН № 557. Відповідачу було запропоновано добровільно відшкодувати завдані збитки. 01 лютого 2016 року [PERSON] відшкодовано лише 850 гривень. У матеріально-правовому обґрунтуванні позивач покликається на частину першу статті 130 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), статтю 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК). Позивач вважає, що не пропустив строк звернення до суду, адже з дня підписання акту Державною фінансовою інспекцією у Волинській області 07 квітня 2015 року, коли було виявлено наявність шкоди, та до дня подачі до суду позову 04 квітня 2016 року передбачений статтею 233 КЗпП строк в один рік ще не минув. Представники позивача у судовому засіданні позов підтримали з мотивів, викладених у позовній заяві. Боснюк Н.С. уточнила, що матеріально-правовою підставою для стягнення шкоди з відповідача слід вважати статтю 1166 ЦК. Звернула увагу, що [PERSON] працював директором Коледжу тривалий час до укладення контракту у 2010 році, а тому він не міг не знати про дію постанови КМУ № 1298 та наказу МОН № 557. Разом з тим, представникам позивача невідомо чи укладався з відповідачем договір про повну матеріальну відповідальність. Відповідач [PERSON] у суді проти позову заперечив. Пояснив, що у 2010 році уся кадрова робота щодо прийому на роботу педагогічних працівників та керівництва Коледжу велась безпосередньо ЛНТУ. Йому поштою надійшов контракт уже з підписами ректора Університету, проректора з навчальної роботи, начальників відділу кадрів та юридичного відділу. Ніякої участі у розробці та формуванні змісту контракту, зокрема у визначенні умов оплати праці, він не брав, лише його підписав. Звернув увагу, що Коледж не перевищував кошторисів витрат на оплату праці, які затверджувало МОН. Відповідач припускає, що питання про підвищення заробітних плат педагогічним працівникам та керівникам структурних підрозділів ЛНТУ постало у зв'язку з наданням у 2008 році Університету статусу національного. Дослідженням доказів по справі встановлено наступне. Сторонами визнається, що Любешівський коледж є структурним підрозділом ЛНТУ. Відповідно до пунктів 4.1.1, 4.1.2, 4.1.3, 4.2 контракту від 09 листопада 2010 року, що укладений між ЛНТУ в особі ректора [PERSON] та [PERSON], який призначався на посаду директора Любешівського коледжу Університету, заробітна плата відповідача складалась з посадового окладу у розмірі, передбаченому нормативно-правовими актами з оплати праці, надбавки за складність і напруженість праці у розмірі 50 % посадового окладу щомісячно, надбавки за високі досягнення в роботі в розмірі 50 % посадового окладу за рахунок бюджетних коштів, надбавки за вислугу років, доплати за науковий ступінь, вчене звання, знання та використання в роботі іноземної мови, почесне або спортивне звання у розмірі згідно з чинним законодавством. Крім цього, відповідно до пункту 4.1.4 контракту [PERSON] виплачувалась допомога на оздоровлення при наданні щорічної відпустки в розмірі посадового окладу. Актом ревізії Державної фінансової інспекції у Волинській області № 03-22/01 від 07 квітня 2015 року щодо фінансово-господарської діяльності у ЛНТУ за період з 01 січня 2012 року по 01 січня 2015 року встановлено, що у порушення підпункту 2а пункту 3 постанови КМУ № 1298 та підпункту 2а пункту 4 наказу МОН № 557 директору Любешівського коледжу [PERSON] встановлено надбавку за складність та напруженість у праці і за високі досягнення в роботі в сумарному розмірі 100 % посадового окладу, що на 50 % вище гранично допустимого розміру зазначених надбавок. В результаті завищення гранично допустимого розміру надбавок у період з 01 липня 2012 року по 01 січня 2014 року зайво нараховано та виплачено [PERSON] 15496,71 гривень, що потягло за собою зайве нарахування та сплату єдиного соціального внеску на суму 5625,30 гривень. Це також вплинуло на завищення розміру відпускних виплат директору Коледжу у вересні 2013 року на суму 2080,35 гривень та відповідно до зайвої сплати єдиного соціального внеску на суму 755,17 гривень. Актом, крім цього, констатовано, що порушення допущено з вини ректора ЛНТУ та директора Любешівського коледжу [PERSON], встановлено загальний розмір шкоди у сумі 23957,53 гривень. Згідно з довідкою Любешівського коледжу № 1803 від 18 травня 2016 року, особистого рахунку про нарахування та виплату заробітної плати у період з липня по грудень 2012 року [PERSON] виплачено 10562 гривні надбавки за складність та напруженість у роботі, 5281 гривню надбавки за високі досягнення у роботі. У 2013 році суми цих виплат відповідачу складали відповідно 20431,41 та 10215,71 гривень. Свідок [PERSON], головний бухгалтер Любешівського коледжу, повідомила, що надбавки [PERSON] виплачувались згідно з умовами контракту. Коледж є бюджетною установою, його фінансування здійснюється через МОН та ЛНТУ. Зазначила, що перевитрат по кошторису, у тому числі по заробітній платі, у 2012-2013 роках не було. Заробітна плата відповідачу виплачувалась відповідно до умов контракту, [PERSON] не мав права самостійно її збільшити. Відповідно до частини 1 статті 11, статті 60, частини першої статті 212 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім наявності підстав звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з частиною першою статті 61 ЦПК обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. На виконання вимог статті 167 ЦПК судом роз'яснювались сторонам їх процесуальні права і обов'язки зокрема право позивача на уточнення позовних вимог, зміну предмету і підстав позову. В цьому контексті суд зауважує, що у матеріально-правовому обґрунтуванні позову позивач одночасно покликається на статтю 130 КЗпП та статтю 1166 ЦК. У ході судового розгляду справи представник позивача Боснюк Н.С. вказала, що правовою підставою для стягнення шкоди з відповідача слід вважати статтю 1166 ЦК. У зв'язку з наведеним, з метою всебічного та повного розгляду справи, суд вважає за доцільне серед іншого проаналізувати умови відшкодування шкоди, передбачені як статтею 130 КЗпП, так і статтею 1166 ЦК. Статтею 130 КЗпП встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. Пунктом 2 статті 133 КЗпПП визначено, що керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації зокрема заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам. Відповідно до частини першої, другої статті 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно з частинами першою, другою статті 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. У відповідності до частин першої, другої статті 6 цього ж Закону основою організації оплати праці є тарифна система, яка включає: тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати. У відповідності з частиною 3 статті 21 КЗпП особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Підпунктом 2 пункту 3 постанови КМУ № 1298 визначено можливість встановлення надбавки працівникам у розмірі до 50 відсотків посадового окладу (ставки заробітної плати, тарифної ставки): за високі досягнення у праці; за виконання особливо важливої роботи (на строк її виконання); за складність, напруженість у роботі. Граничний розмір зазначених надбавок для одного працівника не повинен перевищувати 50 відсотків посадового окладу. Таке обмеження не поширюється на працівників національних закладів (установ). Аналогічна норма міститься у підпункті 2 пункту 4 наказу МОН № 557. Відповідно до Указу Президента України № 335/2008 від 11 квітня 2008 року Луцькому державному технічному університету присвоєно статус національного. Сторони визнають, що Любешівський коледж є структурним підрозділом ЛНТУ. Зазначене також підтверджено Положенням про Любешівський технічний коледж Луцького національного технічного університету, яке розміщене на офіційному сайті цього навчального закладу (http://ltklntu.org.ua), де зокрема також вказано, що коледж дії на підставі статуту ЛНТУ. Відтак слід вважати, що нормативно-праві акти, які регулюють оплату праці працівників ЛНТУ, який має статус національного навчального закладу, поширюються і на працівників Любешівського коледжу. Підпункт 2 пункту 3 постанови КМУ № 1298, підпункт 2 пункту 4 наказ МОН № 557 визначає граничний розмір встановлення надбавки працівникам, який не повинен перевищувати 50 % посадового окладу, однак таке обмеження не поширюється на працівників національних закладів (установ). З наведеного суд дійшов висновку, що надбавки до заробітної плати [PERSON] як директору Любешівського коледжу, які передбачені пунктами 4.1.1, 4.1.2, 4.1.3, 4.2 контракту від 09 листопада 2010 року, встановлені та виплачувались правомірно. Суд вважає за необхідне також звернути увагу на наступне. Стаття 130 КЗпП передбачає загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Підставою матеріальної відповідальності в цьому випадку є майнове трудове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником трудових обов'язків, що призвело до матеріальної шкоди. Для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 ЦК необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Отже, матеріальна відповідальність у трудовому законодавстві та майнова відповідальність у деліктних правовідносинах не є тотожними правовими інститутами і мають різний предмет регулювання. Таким чином, одночасне покликання на статтю 130 КзПП та статтю 1166 ЦК є неправильним. Разом з тим, спільним для статті 130 КЗпП та статті 1166 ЦК є зокрема наявність вини як обов'язкової умови притягнення до майнової (матеріальної) відповідальності. Трудове законодавство не містить визначення вини. Натомість згідно з статтею 614 ЦК вина - це психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, яка виражена у формі умислу та необережності. Умисел характеризується тим, що особа усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або усвідомлює їх настання. Необережність, як правило, полягає у недостатній передбачливості: особа не передбачала негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча могла і повинна була їх передбачити; або передбачала, однак легковажно понадіялася їх попередити. З пояснень [PERSON], які позивачем не спростовано, вбачається, що він лише підписав контракт на запропонованих умовах. Уповноваженою роботодавцем особою, яка від імені ЛНТУ формувала і підписувала контракт, був ректор Університету [PERSON] Крім ректора контракт погодили проректор [PERSON], начальник відділу кадрів [PERSON], начальник юридичного відділу [PERSON] Отже, у діях [PERSON] суд вини не вбачає. Крім цього, укладаючи контракт з ЛНТУ, відповідач набув статусу найманого працівника, і відповідно до пункту 2 статті 133 КзПП він не може бути суб'єктом відповідальності за зайво виплачені йому кошти. Таким чином, позовні вимоги позивача є безпідставними і до задоволення не підлягають. Відповідно до статті 88 ЦПК у зв'язку з відмовою у позові понесені позивачем судові витрати стягненню з відповідача Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed