Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-21 00:00:00

03 березня 2020 позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , посилаючись на те, що відповідач ухиляється від утримання сина, хоча повинен як батько надавати допомогу своїй дитині та просила суд стягувати з відповідача аліменти в розмірі 1\\4 частини від усіх видів його доходів щомісячно на утримання дитини, починаючи з дня звернення до суду з позовом та до досягнення сином повноліття. Вказує, що на даний час сім`я фактично розпалася, шлюбні відносини припинені. Зазначає, що відповідач повинен і має змогу надавати матеріальну допомогу на утримання сина, у зв`язку з чим вона звернулася до суду з вищевказаним позовом. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити позов. Зазначила, що вже багато місцяів, як в них з відповідачем вже не існує фактично сім`ї , проте до березня 2020 року у них існувала домовленість з відповідачем, що він буде надавати допомогу на утримання сина, проте з 07 березня 2020 року він фактично перестав надавати їй кошти, хоча отримує достатню заробітну плату. Також крім потреб дитини у харчуванні повноцінному та одязі, дитини відвідує ще курси англійської мови та бізнес-курси, на які також витрачаються значні кошти на їх оплату. В судовому засіданні відповідач позов не визнав з підстав, викладених у відзиві. Пояснив суду, що завжди сплачував грошові кошти на користь позивача на утримання сина, що підтверджується відповідними виписками по картковому рахунку. В силу своєї роботи він постійно перебуває у відрядженнях, отже перераховує кошти на картку позивапчки, а атакож купляє продукти зхарчування та одяг за потреби сина. Вони продовжують проживати в одній квартирі, він сплачує усі комунальні послуги, придбаває необхідні речі у квартиру, отже фактично приймає участь ув утриманні сина, з яким проживає в одній квартирі. Визнав, що щонайменше 3 місяці вони припинили шлююбні відносини, не ведуть спільне господарство та не мають спільного бюджету. Вислухавши поясненя сторні, повно та всебічно вивчивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст.76 Цивільного процесуального кодексу України). Зокрема, частиною 3 ст.77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що з 19 червня 2002 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу сторони мають сина: [PERSON] , [INFO] .Згідно Довідки про склад сім`ї сторони зареєстровані та проживають за однією адресою [ADDRESS] , там же проживає та зареєстрована їх спільна дитина. Відповідач є учасником бойових дій, є військовослужбовцем ВЧ А2022, інших утриманців немає, фізично здоровий. Згідно наданих ним випиписок по його рахунку з жовтня 2019 по лютий 2020 року перераховува на рахунок позивачки від 1000 до 3000 грн щомісячно. 02 березня та 07 березня 20120 року перерахував позивачці 500 грн та 600 грн, але дізнавшись про те, що вона звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів, перестав надавати їй кошти. Зазначив, що за бажанням сина купляє йому з того часу продукти харчування та оплатив курси англійської мови, сплачує комунальні послуги за спільне житло в повному обсязі ( останнє не заперечувала і позивачка). Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.181, 191 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Згідно зі ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідач є особою працездатного віку, має постійне місце роботи, доказів про наявність медичних протипоказань, встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду не було надано, як і не надано заперечень щодо недостатності його доходу для сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина. Разом з тим встановлено, що спільна дитина сторін проживає разом з обома сторонами , проте фактично шлюбні відносини між сторонами нприпинені на час звернення до суду з цим позовом, вони не ведуть спільного господарства та не мають спільного бюджету. Останній раз відповідач надав кошти позивачці на утримання сина 07 березня 2020 року, що сторонами не заперечується. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, в тому числі щодо утримання дитини та забезпечення її належного розвитку. Відповідно до частин другої, восьмої-десятої статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789- ХІІ та набула чинності для України 27 вересня1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Вирішуючи питання про визначення розміру аліментів, суд враховує, що відповідач не відмовляється утримувати дитину, та добровільно надавав кошти на утримання дитини, що підтверджується копіями виписок по рахунку, також фактично до теперішнього часу дитина проживає разом з обома батьками, але між сторонами виникають суперечки щодо визначення розміру такого утримання з урахуванням віку та потреб дитини, які неможливо врегулювати в позасудовому порядку. Як було зазначено вище, згідно з ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. З врахуванням вищенаведеного та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, враховуючи інтереси та потреби самої дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, відсутність у відповідача інших дітей та/або утриманців, відсутність істотних обставин, які могли б впливати на виконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків на утримання сина, а отже і його можливість утримувати сина , також враховуючи відсутність доказів зх боку відповідача щодо надання нтим коштів на утримання сина після 07 березня 2020 року , суд прийшов до висновку про те, що позов підлягає до задоволення у розмірі1\\4 частки від усіх видів доходу відповідача щомісячно і до повноліття дитини . Відповідності до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви, проте з урахуванням дати останнього надання грошового утримання дитині [PERSON] 07 березня 2020 року аліменти слід стягнути з нього починаючи з 08 березня 2020 року . Щодо пояснень відповідача , що він несе тягар утримання майна, в якому проживає позивачка з дитиною, в повному обсязі, то це не може слугувати підставою для відмови у позові щодо стягнення аліментів на утримання дитини. При цьому, суд зазначає, що ні позивач, ні відповідач не позбавлені права в майбутньому звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів в разі зміни обставин, які були враховані судом ( окремого проживання дитини від батька тощо) . Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір в сумі 840,8 грн. у частині позовних вимог про стягнення аліментів, від сплати якого позивач була звільнена відповідно положень п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved