Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-12 00:00:00

03.06.2019 року до суду звернувся позивач [PERSON] , з позовом про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей і стягнення аліментів до відповідача [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: служба у справах дітей Верхньодніпровської районної державної адміністрації 26.06.2019 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. 26.07.2019 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 05.09.2019 року 05.09.2019 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду на 13.09.2019 року. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 13.09.2019 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення Згідно заявлених позовних вимог позивач просить розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою, зареєстрований 08 вересня 2004 року виконкомом Першотравенської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 3; стягнути з відповідача аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей в розмірі Ѕ частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку і визначити місце проживання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] разом з ним за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 08 вересня 2004 року був зареєстрований шлюб між ним та відповідачкою у виконкомі Першотравенської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 3. В період шлюбу у них народилася троє дітей: син - [PERSON] , [INFO] , донька - [PERSON] , [INFO] і син - [PERSON] , [INFO] Їх одруження виявилось невдалим. Підставою розірвання шлюбу стало те, що його дружина веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, не приділяє уваги вихованню дітей. Уних різні погляди на життя, відсутнє взаємопорозуміння. Вони втратили почуття любові і поваги одне до одного. Їх шлюб фактично припинив своє існування. Подальше перебування в шлюбі суперечитиме їх інтересам. Відповідач не піклується про дітей, не дбає про їхнє здоров`я, навчання, фізичний розвиток. У матері не має власного житла і роботи. Вона має негативний вплив на дітей і матеріально їх не утримує. Діти проживають разом з ним у будинку його батьків за адресою: [ADDRESS] з вересня місяця 2018 року. Для дітей створені належні умови для проживання, діти мають окрему мебльовану кімнату, сезонний одяг, підручники, іграшки, забезпеченні продуктами харчування. За період проживання дітей разом з ним мати життям, розвитком і навчанням дітей не цікавилась, матеріально не допомагала, що й стало підставою звернення до суду. В судому засіданні позивач пояснив, що позовні вимоги за поданою ним позовною заявою підтримує в повному обсязі за підставами, викладеними в позовній заяві. Також пояснив, що з вересня місяця 2018 року і по цей час діти проживають разом з ним. Мати лише один раз надала матеріальну допомогу на утримання дітей в сумі 500 грн. За місцем знаходження дітей не відвідувала. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала. Не заперечує проти розірвання шлюбу. Підтвердивши, що вона з відповідачем шлюбні стосунки не підтримує та спільно не проживає з вересня місяця 2018 року. Після розірвання шлюбу просила залишити їй прізвище [PERSON] . Також підтвердила, що передавала дітям грошові кошти одноразово в сумі 500 грн. Більше матеріально утримати дітей не може так як не має роботи. Також підтвердила, що діти проживають разом з батьком і вона проти цього не заперечує. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, служби у справах дітей Верхньодніпровської районної державної адміністрації, в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 08 вересня 2004 року. Шлюб між сторонами був зареєстрований у виконкомі Першотравенської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 3, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. В період шлюбу у сторін народилося троє дітей: син - [PERSON] , [INFO] , донька - [PERSON] , [INFO] і син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження, в яких сторони записані батьками дітей. Судом встановлено, що з вересня 2018 шлюбні відносини, ведення спільного господарства та спільне проживання сторони припинили, що підтверджено обома сторонами в судовому засіданні. Причиною розпаду сімейних відносин стало те, що між сторонами відсутнє взаємопорозуміння в результаті діаметрально протилежних поглядів на сімейне життя,. Відповідач веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, не приділяє уваги вихованню дітей, що підтверджується довідкою Верхньодніпровського відділення поліції від 22.05.2019 року та актом обстеження матеріально-побутових умов. На думку суду дані обставини створили неможливі умови для спільного проживання сторін та збереження шлюбних стосунків. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що причини, які спонукали позивача на розірвання шлюбу є обґрунтованими, подальше проживання сторін та їх примирення стало не можливим, шлюб між сторонами потрібно розірвати так як подальше перебування сторін у шлюбі на думку суду суперечитиме їхнім інтересам та інтересам їхніх дітей, яка є свідками сварок та конфліктів між сторонами. При цьому суд не вбачає підстав для надання сторонам строку для примирення, так як сторони настоюють на розірванні шлюбу і строк для примирення просять не надавати. З чого суд приходить до висновку, що припинення шлюбних відносин між сторонами має стійкий характер і шлюбні відносини та спільне проживання сторони не бажають відновлювати, та не підтримують шлюбних відносин. Тому відповідно до обраного позивачем способу захисту цивільних прав у вигляді припинення шлюбних правовідносин, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги Після розірвання шлюбу відповідно до прохання відповідача, суд вважає за можливе залишити їй прізвище, обране при реєстрації шлюбу - « [PERSON] ». Відповідно до ст. 115 СК України рішення суду після набрання ним законної сили надсилається органу державної реєстрації актів цивільного стану громадян для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за позовними вимогами про розірвання шлюбу, суд вважає за можливе покласти на позивача [PERSON] Витрати за реєстрацію розірвання шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану, суд вважає за можливе покласти на відповідача [PERSON] , враховуючи вину обох сторін у розірванні шлюбу. Вирішуючи питання про стягнення аліментів з відповідача, суд виходить з наступного. Як встановлено в судовому засіданні сторони мають трьох неповнолітніх дітей. За час роздільного проживання дітей з матір`ю, остання лише одноразово надала матеріальну допомогу на їх утримання в незначній сумі. З чого суд приходить до висновку про порушення прав позивача та неповнолітніх дітей сторін щодо матеріального утримання їх батьками до досягнення повноліття. Оскільки відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України - Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1. 2 ст. 182 СК України - При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів 4) інші обставини, що мають істотне значення. 2. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України - Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом . Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до ч.1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ради України № 789 ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи, що позивач просить стягнути аліменти з відповідача в частці від заробітку (доходу) відповідача, тобто позивачем обраний саме такий спосіб захисту порушених прав, тому суд вважає, що аліменти на утримання дітей повинні бути стягненні у визначений позивачем спосіб. Так як спосіб стягнення аліментів у відповідності до норм Сімейного кодексу України обирається стягувачем. При визначенні розміру аліментів судом враховується: матеріальний стан сторін, відповідач на даний час не працює, проте є особою працездатного віку та має можливість працювати та матеріально утримувати дітей. Доказів про отримувані прибутки та інші обставин, які враховуються при визнані розміру аліментів, сторони суду не надали. За даних обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню і з відповідача на ім`я позивача підлягають стягненню аліменти на утримання трьох дітей в розмірі Ѕ частини всіх видів заробітку( доходу) відповідача, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, до досягнення старшою дитиною повноліття. Після досягнення старшою дитиною повноліття аліменти на інших дітей стягувати за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття, якщо ніхто з батьків не звернеться до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суд виходить з наступного . Відповідно до ч. 2.3 ст. 160 СК України - Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України - Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.1.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» - Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. З наданих суду доказів встановлено, що позивач у справі забезпечений житлом, проживає разом з дітьми у будинку своїх батьків, які не заперечують проти їх проживання у даному будинку. Згідно наданих характеристик з місця проживання і місця роботи, судом встановлено, що за місцем роботи і за місцем проживання позивач характеризується позитивно. Відповідно до характеристики з місця проживання відповідача остання за місцем проживання зарекомендувала себе незадовільно, має трьох дітей, про яких не піклується. Діти проживають разом з батьком. Відповідно до характеристик на дітей, [PERSON] та [PERSON] , з навчальних закладів вбачається, що діти відвідують школу регулярно, пропусків без поважних причин не мають. Діти мають успіхи в навчанні на посередньому та достойному рівні. Діти виховані, охайні. Контроль за успішністю і поведінкою дітей здійснює батько [PERSON] , який намагається створити для своїх дітей необхідні умови для їх навчання і розвитку. Мати школу не відвідує та успіхами дітей не цікавиться. Відповідно до висновку органу опіки і піклування Верхньодніпровської райдержадміністрації від 10.09.2019 року визнано за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей: - [PERSON] , [INFO] і син - [PERSON] , [INFO] і неповнолітнього - [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . При цьому суд приходить до висновку про необхідність визначення і місця проживання сина сторін - [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , виходячи з того, що син сторін хоч і досяг 14-річного віку і має можливість самостійно обирати місце свого проживання. Проте, мати дитини веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, згідно довідки Верхньодніпровського відділення поліції вчиняла дії щодо побиття дітей. Тому виходячи з найвищих інтересів дитини, яка на даний час є ще неповнолітньою та потребує піклування батьків, суд приходить до висновку, про визначення місця проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , разом з батьком. Оскільки дитина і так проживає разом з батьком та спору між сторонами з приводу визначення місця проживання немає. Оцінюючи всі надані суду докази в їх сукупності та враховуючи інтереси дітей сторін, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дітей сторін разом з батьком, оскільки діти протягом тривалого часу проживають разом з батьком. Позивачем підтверджено, що саме він бере активну участь у вихованні дітей, створенні належних умов для їх навчання і всебічного розвитку. Тому визначення місце проживання дітей разом з батьком на думку суду буде якнайбільше відповідати інтересам дітей і її гармонійному розвитку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача за позовними вимогами про визначення місця проживання дитини підлягає стягненню судовий збір в сумі 768.40 грн.

Outcome: approved