Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-08 00:00:00

03 серпня 2016 року ПАТ «Державний ощадний банк України» (далі - позивач) звернувся до суду із вказаною позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач), мотивуючи тим, що 10 жовтня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 2369, згідно якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 69 000,00 грн. 14 жовтня 2008 року між позивачем та відповідачем з метою забезпечення виконання умов кредитного договору було укладено іпотечний договір № 1, посвідчений приватним нотаріусом Гребінківського районного нотаріального округу Боровик О.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 1439. Відповідно до умов іпотечного договору у випадку невиконання зобов'язання відповідачем, позивач має право звернути стягнення на предмет іпотеки. 21 вересня 2015 року Гребінківським районним судом Полтавської області було винесено рішення, яким вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Рішення набрало законної сили 02.10.2015 року. 26.10.2015 року Гребінківським районним судом Полтавської області було видано виконавчий лист № 528/872/14-ц. 23.11.2015 року Державною виконавчою службою Гребінківського РУЮ відкрито виконавче провадження ВП № 49419675. Одночасно з відкриттям виконавчого провадження накладено арешт на все майно боржника та оголошено заборону на його відчуження. 22.04.2016 року від Державної виконавчої служби Гребінківського РУЮ надійшло повідомлення, що в описаному та арештованому будинку [PERSON] зареєстрований син [INFO] [PERSON]. 05.04.2016 року рішенням Гребінківської РДА було відмовлено в наданні дозволу ДВС Гребінківського РУЮ на реалізацію будинку, який знаходиться за адресою [ADDRESS], в якому зареєстрований малолітній [PERSON] [INFO]. Відповідач з метою отримання кредиту надавав банку довідку № 582 від 06.10.2008 року про зареєстрованих осіб в житловому будинку, який знаходиться в [ADDRESS], згідно якої в будинку за даною адресою проживають: [PERSON] та його дружина [PERSON]. Також для отримання кредиту відповідач надавав довідку № 592 від 07.10.2008 року згідно з якою діти відповідача, зокрема: дочка - [PERSON], 1996 р.н., син - [PERSON], 2003 р.н., зареєстровані та проживають в [ADDRESS]. Із своєю бабусею [PERSON]. Отже, викладене свідчить, що відповідач навмисно здійснив реєстрацію малолітнього сина за адресою, де знаходиться предмет іпотеки. 26.04.2016 року позивачем було направлено відповідачу вимогу № 22-03/367 про звільнення житлового приміщення та вимогу № 22-03/366 про дострокове повернення частини кредиту, які були отримані відповідачем 04.05.2016 року. Також позивачем було вручено 04.05.2016 року вимогу № 22-03/368 про звільнення житлового приміщення [PERSON] та вимогу № 22-03/369 про звільнення житлового приміщення [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON]. Станом на 17.06.2016 року загальна сума заборгованості відповідача за кредитним договором № 2369 від 14.10.2008 року складає 139 630, 37 грн., в тому числі: строкова заборгованість по кредиту: 0,00 грн., прострочена заборгованість: 35 478, 97 грн., строкова заборгованість по відсоткам: 33, 47 грн., прострочена заборгованість по відсоткам: 17 228, 33 грн., відшкодування 3 % річних: 5 735,65 грн., втрати від інфляції: 32 743, 09 грн. 21.09.2015 року. Рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області з відповідача в рахунок погашення боргу стягнуто суму в розмірі 113 205,79 грн. Різниця, яка підлягає стягненню додатково становить: 139 630, 37 - 113 205, 79 грн. = 26 424, 58 грн. З огляду на викладене, просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 26 424, 58 грн., а також виселити всіх мешканців з жилого будинку [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку; судові витрати в розмірі 2756,00 грн. покласти на відповідача. В судовому засіданні 03.11.2016 року представник позивача уточнив позовні вимоги, що під всіма мешканцями, яких просить виселити позивач з жилого будинку, маються на увазі: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. В судовому засіданні 05.12.2016 року представник позивача надав суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача [PERSON] борг в сумі 35 704,01 грн., з огляду на те, що станом на 30.11.2016 року загальна сума за кредитним договором складає - 100 020,90 грн. Крім того, позивач має відшкодувати згідно статей 549, 625 ЦК інфляційні витрати в розмірі 33 486,02 грн., неустойку в розмірі 5400,79 грн. та 10 002,09 грн. згідно п. 7.2 іпотечного договору від 14.10.2008 року, а саме 10 % від вартості невиконаного зобов'язання. 21 вересня 2015 року рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області стягнуто з [PERSON] в рахунок погашення боргу суму в розмірі 113 205,79 грн. Таким чином, позивач просить стягнути із відповідача [PERSON] 35 704,01 грн. боргу за кредитним договором /а.с. 144/. Згідно ухвали суду від 30.08.2016 року до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено службу у справах дітей Гребінківської районної державної адміністрації Полтавської області. Ухвалою суду від 04 жовтня 2016 року за клопотанням представника позивача до участі у справі залучено співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] через законних представників [PERSON] та [PERSON]. 22.11.2016 року відповідачі [PERSON] та [PERSON], що діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON], подали через канцелярію суду заперечення проти позову, в якому вказали, що заперечують проти вказаного позову в частині заявлених позовних вимог, щодо виселення з житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку, вважають вказані позовні вимоги позивача незаконними, необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне. За умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу місця проживання. Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України про «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь - яких правочинів щодо нерухомого майна, права власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування. Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки і піклування на здійснення будь-якого правочину щодо нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним, відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові. 14 жовтня 2008 року між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки, предметом якого був житловий будинок, в якому зареєстрований малолітній [PERSON], який на момент укладення цього договору не досяг десятирічного віку та проживав, хоч і не був зареєстрований в спірному житловому будинку, який є його постійним та єдиним місцем проживання, а отже право на користування житловою площею за цією адресою малолітньою дитиною презюмується, якщо не буде встановлено інше. А тому висновки позивача про те, що позичальник навмисно здійснив реєстрацію малолітнього сина за адресою, де знаходиться предмет іпотеки, що в подальшому призвело до зменшення ліквідності предмету іпотеки та унеможливило звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації на прилюдних торгах є незаконними та безпідставними. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Враховуючи те, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, відповідачі вважають, що відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла. В свою чергу, втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. Крім того, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. А тому з огляду на вищевикладене, просять відмовити у задоволенні позову в частині виселення їх із зняттям із реєстраційного обліку /а.с. 116-118/. 22.11.2016 року відповідачі [PERSON] та [PERSON], що діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] подали через канцелярію суду також заяви про часткове визнання позову в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, просили розглядати справу без їх участі /а.с. 114, 115/. 09.12.2016 року таку ж заяву ними подано із урахуванням уточнений позовних вимог /а.с. 166-167/. Представник позивача просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснив, що позивач просить стягнути заборгованість, зокрема, за п. 7.2. іпотечного договору за невиконання п.п. 3.3.4., 3.3.9., 3.3.10., 3.3.11. іпотечного договору відповідачем. Також підтвердив, що згода органів опіки і піклування при укладенні іпотечного договору не бралась, оскільки на той момент за відповідною адресою діти не були зареєстровані. Підтвердив, що позивачем не вчинялись жодні дії щодо надання відповідачам іншого житла при виселенні, не може вказати житло, у яке необхідно виселити відповідачів. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] пояснив, що позов в частині стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає задоволенню. Однак вимоги про виселення та зняття з реєстраційного обліку не можуть бути задоволенні з підстав, викладених у запереченні його довірителя. Представник третьої особи просила відмовити у позовних вимогах щодо виселення із житла та зняття з реєстраційного обліку малолітнього [PERSON], оскільки вказане суперечить його інтересам. У судове засідання 09.12.2016 року відповідачі [PERSON] та [PERSON], які також діють як законні представники [PERSON], не з'явились, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність. З'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов належить задовольнити частково, виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 10.10.2008 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є позивач /а.с. 83/, та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2369 від 10.10.2008 року (далі - кредитний договір), відповідно до якого банк зобов'язався надати відповідачу грошові кошти в сумі 69000,00 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 21,5 % річних, на 120 місяців з кінцевим терміном погашення кредиту не пізніше 09 жовтня 2018 року на споживчі потреби /а.с.6-8/. З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 14 жовтня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 1 (далі - Договір іпотеки). Відповідно до умов укладеного між сторонами договору, [PERSON] передав, а ВАТ «Державний ощадний банк України» прийняв в іпотеку земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], та розташований на ній одноповерховий житловий будинок та прилеглі до нього надвірні будівлі, за адресою: [ADDRESS] /а.с. 9-12/. Посилання відповідачів [PERSON] та [PERSON] на відсутність попередньої згоди органів опіки та піклування на здійснення Договору іпотеки, як підставу його недійсності, суд оцінює критично з огляду на наступне. Як вбачається із довідки виконавчого комітету Гребінківської міської ради від 25.10.2016 року [PERSON], [INFO], зареєстрований 25.02.2016 року, а [PERSON] зареєстрований 19.02.1993 року у житлі, що є предметом іпотеки /а.с. 91/. Із копії свідоцтва про народження [NUMBER] встановлено, що батьками [PERSON] є відповідачі [PERSON] та [PERSON] /а.с. 120/, остання станом на 06.10.2008 року також була зареєстрована у спірному житлі /а.с. 16/, знята з реєстрації за вказаною адресою 13.11.2015 року /а.с. 165/. Таким чином, на момент укладення Договору іпотеки у відповідачів [PERSON] та [PERSON], що були зареєстровані за адресою предмета іпотеки, була малолітня дитина [PERSON], [INFO], а також і на той час малолітня дитина [PERSON], [INFO] /а.с. 16, 122/, які хоч і не були зареєстровані у спірному житловому будинку, однак відповідно до ст. 29 ЦК України вказане житло було їх місцем проживання. Відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої у постанові по справі № 6-1793цс15 від 10.02.2016 року, договір іпотеки, що вчинений власниками стосовно нерухомого майна, право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Однак відповідачі чи представник відповідача відповідно до принципу змагальності та диспозитивності не надали суду доказів того, що Договір іпотеки, укладений, між позивачем та відповідачем [PERSON] звужує обсяг існуючих майнових прав дітей відповідачів [PERSON] та [PERSON] та/або порушує охоронювані законом їх інтереси, зменшує або обмежує їх права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження їх права на житло. Адже за приписами ст. 109 ЖК УРСР чітко визначено, що при виселенні з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, у разі виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що не були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Судом із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що предмет іпотеки, а саме житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], набутий у власність [PERSON] не за рахунок коштів, отриманих за кредитним договором № 2369 від 10.10.2008 року, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] /а.с. 59-61/. Таким чином, навіть при виселенні із житла відповідно до Договору іпотеки відповідачам необхідно надати інше постійне житло, а тому відповідний Договір не порушує майнові права чи інтереси дітей на житло та не порушує гарантії збереження їх права на житло. До того ж, [PERSON] у спірному житлі згідно довідки виконавчого комітету Гребінківської міської ради від 25.10.2016 року не зареєстрована /а.с. 91/. Позивач на виконання умов кредитного договору надав відповідачеві [PERSON] кредит, відповідач [PERSON] скористався кредитом, але станом на 30.11.2016 року не виконує належним чином свої зобов'язання згідно вказаного Договору, внаслідок чого утворилась заборгованість на загальну суму 100 020,90 грн., яка складається із заборгованості по кредиту - 35 478,97 грн., заборгованості по відсоткам - 19 413,48 грн., пені - 45 128,45 грн., що підтверджується умовами договору та розрахунком заборгованості /а.с. 6-12, 24-30, 145-157/. Також відповідно до вимог ст. 625 ЦК України на вимогу кредитора підлягають до стягнення інфляційні витрати - 33 486,02 грн., 3 % річних - 5 400,79 грн. /а.с. 6-12, 24-30, 145-157/. Підлягає до задоволення і вимога позивача про стягнення із відповідача [PERSON] 10 002,09 грн. згідно п. 7.2. іпотечного договору як штрафу у розмірі 10 % від вартості невиконаного зобов'язання з огляду на те, що відповідач [PERSON] порушив зобов'язання, визначені п. 3.3.4., 3.3.9., 3.3.10., 3.3.11. Іпотечного договору. Рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 21.09.2015 року з [PERSON] вирішено стягнути на користь публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в рахунок погашення боргу 113 205,79 грн. /а.с. 13-14/. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, станом на 30.11.2016 року за невиконання умов кредитного договору та згідно п. 7.2. іпотечного договору із відповідача [PERSON] підлягає до стягнення 35 704,01 грн. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV від 05.06.2003 року звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Судом встановлено, що 26 квітня 2016 року позивач звернувся до відповідача [PERSON], відповідача [PERSON], а також до [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] /а.с. 19, 21-22/ з вимогою добровільно звільнити житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання вимоги, при цьому звертав увагу, що у разі невиконання вимоги виселення буде здійснено в примусовому порядку на підставі рішення суду. Однак за приписами ст. 109 ЖК УРСР чітко визначено, що при виселенні з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, у разі виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що не були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Вказане також відповідає правовій позиції ВСУ, що неодноразово висловлювалась, зокрема, у постанові від 22.06.2016 року по справі № 6-197цс16. Однак, позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, взагалі не вказав житло, куди потрібно виселити відповідачів, так само і в судовому засіданні представник позивача не зміг повідомити суд про таке житло, а суд, при цьому, відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, не наділений таким правом. Також судом встановлено, що представниками позивача не вчинялися конкретні дії щодо дотримання ними положень ст. 109 ЖК України в частині надання при виселенні [PERSON], [PERSON] та [PERSON] іншого постійного жилого приміщення, що підтвердив сам представник позивача у судовому засіданні 09.12.2016 року Приймаючи до уваги викладене та враховуючи, що предмет іпотеки, а саме житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], та належить на праві власності [PERSON] придбаний не за рахунок коштів, отриманих за кредитним договором № 2369 від 10.10.2008 року, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON], позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, взагалі не вказав житло, куди потрібно виселити відповідачів, а суд, при цьому, не наділений таким правом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у частині позовних вимог про виселення відповідачів із вказаного житлового будинку, а відповідно і зняття з реєстраційного обліку позов не може бути задоволений. До того ж, в контексті Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV від 11 грудня 2003 року позовна вимога про зняття з реєстрації місця проживання відповідачів взагалі є неналежним способом захисту порушеного права в розумінні статті 16 ЦК України. Оскільки підставою для зняття з реєстрації місця проживання є судове рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили. Така ж позиція, висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Окрім цього, як встановлено судом, відповідач [PERSON] не зареєстрована за адресою предмета іпотеки /а.с. 164/. На підставі викладеного, враховуючи часткове визнання позову відповідачами, що не суперечить чинному законодавству, суд вважає, що позов належить задовольнити частково в частині стягнення заборгованості за кредитним договором і договором іпотеки із [PERSON], в іншій частині вимог щодо щодо виселення [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з жилого будинку [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку відмовити. Згідно частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому, з відповідача [PERSON] на користь позивача пропорційно до задоволеної частини вимог слід стягнути 1378 грн. 00 коп. сплаченого судового збору /а.с. 1/. З огляду на викладене, на підставі ст. 109 ЖК УРСР, ст. 40 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV від 05.06.2003 року, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV від 11 грудня 2003 року, враховуючи правові позиції ВСУ, викладені у постановах від 10.02.2016 року по справі № 6-1793цс15, від 22.06.2016 року по справі № 6-197цс16, від 16.01.2012 року по справі № 6-57цс11,

Outcome: partial