Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

02 червня 2017 року позивач звернулася до суду з вище вказаним позовом, в якому просить витребувати у [PERSON] та передати їй житловий будинок з надвірними будівлями № 14 по вулиці Центральній в с. Марянівка Хмельницького району Хмельницької області. Свої вимоги мотивує тим, що 28 травня 2006 року помер її батько [PERSON], після смерті якого, вона отримала у спадщину, згідно свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 03.12.2016 р., житловий будинок з надвірними будівлями № 14 по вулиці Центральній в с. Марянівка Хмельницького району Хмельницької області. Однак, не може реалізувати своє право, як власник майна, так як даним будинком незаконно користується відповідач. На підставі ст. 387 та ст. 400 ЦК України просить позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав заявлених у позові та просив задовольнити. Відповідач та його представник заперечили щодо задоволення позову, вказавши, що [PERSON] користується даним будинком законно, а саме на підставі договору оренди, укладеним із сином померлого, який фактично прийняв спадщину. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює дані правовідносини, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, у звязку із наступним. Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так судом встановлено, що 28 травня 2006 року помер [PERSON] (а.с.39 на звороті). У склад спадкового майна, в тому числі увійшов і житловий будинок з надвірними будівлями № 14 по вулиці Центральній в с. Марянівка Хмельницького району Хмельницької області. На момент смерті останнього, з ним проживали та були зареєстровані [PERSON] (дочка), [PERSON] (дочка), [PERSON] (син) (а.с.23). З заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулися дочка [PERSON] та дочка [PERSON] (09.10.2006 р.). Між ними 03.12.2016 р. був укладений договір про поділ спадкового майна, згідно якого останні домовилися, що у спадщину [PERSON] переходить житловий будинок з надвірними будівлями № 14 по вулиці Центральній в с. Марянівка Хмельницького району Хмельницької області, що вбачається із копії спадкової справи (а.с. 38-67). 03.12.2016 р. нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого, спадкоємцем житлового будинку з надвірними будівлями № 14 по вулиці Центральній (раніше Щорса) в с. Марянівка Хмельницького району Хмельницької області після смерті [PERSON] є його дочка [PERSON], яка в подальшому і зареєструвала право власності на зазначений будинок, що вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 7,11). При цьому, на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON], 30.08.2016 р. помер його син [PERSON] (а.с. 23, 87, 98.), який фактично прийняв спадщину після смерті [PERSON], як такий що проживав з ним. Після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилася (а.с.103-104). Так, [PERSON] за життя (05.08.16 р.) уклав договір оренди житлового будинку з надвірними будівлями № 14 по вулиці Центральній (раніше Щорса) в с. Марянівка Хмельницького району Хмельницької області із відповідачем [PERSON], строком на 30 місяців (а.с. 22). Даний договір є дійсним і ніким не оспорювався. В зазначеному будинку проживає відповідач [PERSON], що не заперечується останнім, а також вбачається із відповіді відділення поліції (а.с. 8). Конституцією (ст. 41) України та ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. В силу ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 387 даного Кодексу, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. З роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих у п.19 Постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вбачається, що застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Отже, позивач на підставі ст. 387 ЦК України повинен довести, а суд відповідно встановити факти, які доводять право власності позивача на майно і право на витребування цього майна; вибуття майна з володіння позивача і знаходження його у відповідача; незаконність володіння відповідача майном позивача; відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин щодо спірного майна. Недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна (ст. 400) ЦК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] дійсно є власником житлового будинку з надвірними будівлями № 14 по вулиці Центральній (раніше Щорса) в с. Марянівка Хмельницького району Хмельницької області, в якому проживає відповідач [PERSON] Однак відповідач [PERSON] проживає в зазначеному будинку на правових підставах, а саме на підставі договору оренди, укладеного 05.08.16 р. із сином [PERSON] - [PERSON] (який фактично прийняв спадщину). Даний договір є дійсним і ніким не оспорювався. А тому, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed