Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

04.07.2018 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Церсаніт Інвест» про визнання недійсною угоду №0501/2017 від 05.01.2018 року про добровільне відшкодування матеріальної шкоди укладеною між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Церсаніт Інвест». В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що 05.01.2018 року між ТОВ «Церсаніт Інвест» та нею було укладено угоду № 0501/2017 року про добровільне відшкодування матеріальної шкоди (далі - Угода). Згідно з п. 1 Угоди предметом даної угоди є добровільне покриття [PERSON] під час виконання трудових обовязків Позивачу матеріальної шкоди внаслідок заволодіння паливно-мастильними матеріалами, а саме: дизпаливом в кількості 107800 літрів на загальну суму 2681688,00 грн., які поставлялись МПФ «Сігма-С» згідно договору №1 постачання нафтопродуктів від 04.01.2016 року та встановленого відповідно до Акту службового розслідування факту заподіяння матеріальної шкоди. Згідно п. 2 Угоди сторони дійшли згоди про те, що [PERSON] добровільно покриває заподіяну матеріальну шкоду шляхом щомісячної сплати Позивачу на його рахунок відшкодування у розмірі: січень 2018 року 450000,00 грн.; лютий 2018 року - 450000,00 грн.; березень 2018 року - 450000,00 грн.; квітень 2018 року - 450000,00 грн.; травень 2018 року - 450000,00 грн.; червень 2018 року - 431688,00 грн. Позивач зазначає, що вище вказана Угода є недійсною та порушує права позивача виходячи з наступного. Як вбачається, сторони вище вказаної Угоди погодили, що предметом спірної угоди є покриття [PERSON] під час виконання трудових обовязків заподіяної ТОВ «Церсаніт Інвест» матеріальної шкоди. Позивач посилається на те, що в силу ст. ст. 130, 132 КЗпП України вона повинна відповідати за шкоду завдану підприємству у розмірі середньомісячного заробітку. Договору про повну матеріальну відповідальність з відповідачем не укладалось. Зазначила, що підписати вказану угоду її примусили погрозами кримінальним переслідуванням, що зазначено у п. 5 оспорюваної Угоди. На цій підставі вона звернулася до суду з вимогою визнати недійсною Угоду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити з підстав, визначених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Посилався на те, що позивач під час укладання Угоди не працювала у ТОВ «Церсаніт Інвест», а тому посилання позивача на норми КЗпП України є безпідставними. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи дійшов наступного висновку. Встановлено, що 05.01.2018 року між ТОВ «Церсаніт Інвест» та [PERSON] було укладено угоду № 0501/2017 року про добровільне відшкодування матеріальної шкоди (а.с. 7). Із вказаної угоди випливає, що [PERSON] взяла на себе зобовязання добровільно відшкодувати матеріальну шкоду завдану нею при виконанні трудових обовязків ТОВ «Церсаніт Інвест». Матеріальна шкода була завдана внаслідок заволодіння паливно-мастильними матеріалами, а саме дизпаливом в кількості 107800 літрів на загальну суму 2681688 грн., які поставлялись МПФ «Сігма-С», згідно договору №1 постачання нафтопродуктів від 04.01.2016 року. Розмір збитків встановлено Актом службового розслідування факту заподіяння матеріальної шкоди. Крім цього, п. 5 Угоди встановлює, що ТОВ «Церсаніт Інвест» приймає на себе зобовязання до моменту погашення суми заподіяної шкоди не звертатись до органів поліції, щодо притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за заволодіння грошовими коштами. Посилання відповідача на той факт, що [PERSON] не перебувала з ТОВ «Церсаніт Інвест» у трудових відносинах суд до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються як Угодою, в якій зазначено, що шкода завдана [PERSON] під час трудових відносин, так і Індивідуальними відомостями про застраховану особу, наданих Пенсійним фондом України. Із вказаних відомостей випливає, що у 2016 році [PERSON] отримувала заробітну плату в ТОВ «Церсаніт Інвест» з якої проводилися відповідні відрахування (а.с. 47-49). У свою чергу, питання повної матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну підприємству, регулюються нормами КЗпП України. Так, відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок покладених на них трудових обовязків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкоду заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Згідно приписів ст. 132 КЗпП України за шкоду заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Ст. 134 КЗпП України передбачає випадки повної матеріальної відповідальності. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135 1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; 8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Вказаний перелік є вичерпним та не передбачає таку умову відшкодування шкоди, завдану підприємству, як укладання угоди про добровільне відшкодування шкоди. У свою чергу, ст. 135 1 КЗпП України зазначає, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Як зазначено з пояснень представників сторін та досліджених матеріалів справи, договору про повну матеріальну відповідальність між позивачем та відповідачем не укладалось. Нормами закону встановлений порядок відшкодування шкоди працівником завданої кримінальним правопорушенням. Так, відшкодування шкоди працівником у повному розмірі підлягає, зокрема, коли шкоду завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, про що зазначено у п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП України. Однак, у такому разі роботодавець має право на відшкодування повної шкоди працівником лише після винесення обвинувального вироку або встановлення складу кримінального правопорушення в його діях слідчими органами (притягнення до кримінальної відповідальності з наступним припиненням закриттям кримінального провадження за нереабілітуючою підставою, яка не виключає кримінальну відповідальність). Крім цього, суд приймає до уваги посилання позивача не те, що п. 5 оспорюваної Угоди містить зобовязання ТОВ «Церсаніт Інвест» не звертатись до органів поліції щодо притягнення її до кримінальної відповідальності. Вказана інформація розцінюється судом як психологічний тиск на укладання та виконання угоди в замін кримінального переслідування. Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Одночасно, п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначає, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Ч. 3 ст. 203 ЦК України зазначає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, та 6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений нею судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., що підтверджується квитанцією (а.с. 6). Повний текст рішення суду виготовлено 06.11.2018 року.

Outcome: approved