Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

02 листопада 2015 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що під час перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ними було набуте майно, а саме нежитлова будівля (корівник), що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В даний час в позивача виникла потреба у поділі вказаного майна, яке, як вона вважає, є об'єктом спільної сумісної власності, в зв'язку з чим вона звернулася до суду з цим позовом. Позивач в судове засідання не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, позовні вимоги просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, надав заяву від 15.02.2016 року про розгляд справи у його відсутність, у задоволенні позову просив відмовити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Представник третьої особи в судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити в зв'язку зі спливом позовної давності. Давши оцінку матеріалам справи, суд приходить до наступних висновків. Заслухавши сторони, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у зв'язку з наступним. У відповідності зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбнимдоговором. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Судом встановлено, що 30 січня 1983 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Івахнівській сільській раді, що підтверджується відмітками у їхніх паспортах(а.с. 4, 6). Від вказаного шлюбу вони мають доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 30.07.1988 року (а.с. 7). 12 липня 2008 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Кобеляцького РУЮ Полтавської області, актовий запис № 68 (а.с. 8). Рішенням постійно діючого третейського суду при Полтавській товарній біржі від 17.10.2007 року у справі № 1/6 за [PERSON] визнано право власності на нерухоме майно - корівник, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], 1978 року будівництва, який перебував у спільній власності групи співвласників (а.с. 9, 10). Відповідно до ухвали Октябрського районного суду м. Полтави № 6-21/08 від 25.02.2008 року видано виконавчий документ, яким зобов'язано Колективне підприємство Полтавське бюро інвентаризації «Інвентаризатор» зареєструвати за [PERSON] право власності на нерухоме майно - корівник, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18776620 від 12.05.2008 року право власності на нежитлову будівлю (корівник), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON] з часткою 1/1 (а.с. 13). Як вбачається з технічного паспорта на виробничий будинок, виданого ПП Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», по вул. Шевченка, 7-А, в с. Козуби Новосанжарського району Полтавської області знаходиться корівник літ. «А-1» (а.с. 14-18). Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст. 69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Таким чином, враховуючи, що нерухоме майно - корівник, було набуто в період шлюбу, воно є спільною сумісною власністю подружжя, може бути поділено між колишніми чоловіком та дружиною. Пленум Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначив у п. 22, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, законодавець визначився, що поділ спільної сумісної власності подружжя здійснюється в натурі. При цьому у п. 25 вищезазначеної Постанови зазначено, що в разі, якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину нежитлової будівлі (корівника) підлягають задоволенню, в частині виділення в натурі її часки позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки майно є неподільним. Заява третьої особи про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, а сторонами в цивільному процесі відповідно до частини 1 статті 30 ЦПК України, є позивач та відповідач.

Outcome: partial