Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

02 березня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із уточненому позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Вибір Комфорт» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення з відповідача коштів в сумі 26000 гривень. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 11 грудня 2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Вибір Комфорт» в особі [PERSON], яка діяла на підставі довіреності № 11 від 13.11.2014 року, уклали договір № 00202 фінансового лізингу. Згідно вказаного договору предметом лізингу є трактор Jinma 244 E. На виконання даного договору ним було перераховано на рахунок відповідача частину вартості предмета лізингу, а саме 26000 гривень, що підтверджується квитанцією від 11.12.2014 року. Враховуючи, що у нього з Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Вибір комфорт» виник спір, тому він в серпні 2015 року звернувся до Хотинського районного суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати договір фінансового лізингу нікчемним та посилався на підстави - статтю 779 Цивільного кодексу України, а саме те, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Однак, на даний час вважає, що слід змінити підстави вирішення вказаного спору, а саме просить визнати недійсним договір фінансового лізингу, посилаючись на п.п. 2, 4, 7 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», посилаючись на те, що договір є несправедливим, оскільки, обмежує його право як споживача стосовно продавця, який неналежно виконує свої зобовязання та надає можливість продавцю не повертати кошти на оплату здійснену споживачем у звязку з розірванням або невиконанням ним договору. Так, умовами договору фінансового лізингу № 00202 від 11.12.2014 року, укладеного між позивачем і відповідачем, фактично повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання зобовязань. За таких обставин, просить визнати договір недійсним та стягнути з відповідача на його користь 26000 гривень. Позивач [PERSON] судове засідання не зявився, суду надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує. Представники відповідача в судове засідання двічі не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце судового розгляду справи, заяви про розгляд справи у їх відсутності суду не надали, доводів позивача не спростували, тому суд зі згоди представника позивача ухвалює в справі заочне рішення. Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 11 грудня 2014 року в м. Чернівці між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Вибір комфорт» в особі представника [PERSON] (який діяв на підставі Довіреності №14 від 13.11.2014 року) був укладений Договір фінансового лізингу № 00202. Предметом фінансового лізингу згідно п.1.1 Договору був трактор Jinma 244 E. Згідно п.1.7 Договору, предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменти сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця завдатку (50% від вартості предмета лізингу). Але окремі положення Договору порушують принцип добросовісності сторін. Як вбачається зі змісту Договору лізингу, комісія за організацію та оформлення такого Договору розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору, і становить 10 % від вартості предмета лізингу; та комісія за передачу предмета лізингу становить 3% від вартості предмета Лізингу. Однак в договорі повністю відсутнім є пункт щодо відповідальності сторони лізингодавця у разі невиконання ним договірних зобов'язань, взятих щодо вчасної передачі предмета лізингу. Так, в п.8.15 відповідач не обґрунтував співрозмірність розміру платежу за організацію даного договору, виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору на паперовому носії. Відсутність істотної умови в договорі щодо відповідальності іншої сторони договору щодо невиконання нею договірних зобов'язань з передачі предмета лізингу, неповернення сплачених лізингових платежів у випадку дострокового розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін. Фактично в договорі встановлена одностороння відповідальність споживача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням визначених пунктами 3, 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч.1 ст.7, п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» прав даного споживача на розірвання договору. Пунктом 1.7 вказаного Договору встановлені зобов'язання лізингоодержувача сплатити комісію за організацію оформлення даного договору та комісію за передачу предмета лізингу, а визначені в розділі 8 «Лізингові платежі» (зокрема, пункти 8.2.2 даного Договору щодо обов'язку сплатити другий лізинговий платіж) виходять за межі переліку передбачених законом платежів, а тому вказані пункти договору є недійсними. Так само положення п.8.3 Договору порушують принцип добровільності, не конкретизують і не зазначають перелік сум податкових чи прирівняних платежів, а зазначається лише, що «у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни». Відповідно до умов ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Обов'язок відповідача щодо строку поставки предмета лізингу як істотної умови Договору викладений в п. 1.7 Договору, та становив не більше 90 робочих днів. Уклавши Договір позивач сподівався, що предмет лізингу буде доставлений в точно обумовлений строк. Однак зобов'язання не було виконане. Це зумовило позивача звернутися з заявою про відмову від договору фінансового лізингу у зв'язку з порушенням п.1.7 укладеного Договору. Проте відповідач не зреагував на дану заяву. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати його без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Тобто, для визначення умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, і завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.651 ЦК України договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у випадку істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом; істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Укладення Договору суперечить інтересам позивача, окремі частини Договору фінансового лізингу суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», вимогам Цивільного кодексу України. Зважаючи на невиконання відповідачем взятих на себе зобовязань, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про розірвання зазначеного договору лізингу та стягнення з ТзОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» на користь позивача грошових коштів в сумі 26000 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За таких обставин, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід також стягнути судові витрати в сумі 243,60 гривень. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved