Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

04 квітня 2017 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із даною позовною заявою (а.с.2-6). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] із 03 листопада 1981 року, який розірвано 20 травня 2005 року. 08 травня 1996 року подружжям на підставі договору купівлі-продажу придбано квартиру [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу [PERSON] знявся з реєстраційного обліку за адресою вищевказаної квартири, в якій, у свою чергу, продовжувала проживати позивач. Згодом позивач дізналась, що [PERSON] 22 грудня 2014 року продав квартиру [ADDRESS] [PERSON], як таку, що належить йому у повному обсязі, на що позивач свою згоду не надавала та не знала про продаж. Як зазначає позивач, що на підставі підробленого рішення суду за позовом [PERSON], її знято із реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. Після чого [PERSON] продала вказану квартиру [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 2015 року. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу продав вказану квартиру [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] подарувала частину квартири своєму сину [PERSON]. Позивач зазначає, що [PERSON] не могла не знати про те, що [PERSON] продавав свою квартиру, а не квартиру, що є спільною сумісною власністю, оскільки в цій квартирі проживала вона разом із сином [PERSON]. Також, зазначає, що вказані дії [PERSON] та відповідача грубо порушено законне право власності позивача на частину у спільному майні подружжя, у звязку із чим, позивач вимушена була звернутися до суду із даним позовом, в якому уточнивши свої вимоги просить суд визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: м.\~Дніпро, вул.. Данила Галицького, буд.№55, кв.№34, укладений 22 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON]. Стягнути із відповідача судові витрати. В ході розгляду справи до участі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, залучено - [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] Учасники справи про розгляд справи повідомлялись належним чином, у відповідності до вимог ст.ст.128-129 ЦПК України. Позивач в особі свого представника за договором адвоката [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявилась. Про причини своєї неявки не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без своєї участі не надавала. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні проти вимог позову заперечувала та просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Третя особа [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON], в судовому засіданні проти вимог позову заперечували та просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Третя особа [PERSON], в судовому засіданні просив вирішити спір справедливо та неупереджено, прийняти рішення на розсуд суду. Третя особа приватний нотаріус ДМНО [PERSON] у судове засідання не зявилась. До суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі (а.с.113). Третя особа [PERSON], у судове засідання не зявився. Про причини неявки не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності та письмових пояснень не надавав. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Вступна та резолютивна частини судового рішення проголошені у судовому засіданні, а повний текст виготовлений 05 вересня 2018 року. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи із наступних підстав. В ході судового розгляду справи встановлено, що [PERSON], [INFO], перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], [INFO], із 03 листопада 1981 року, який розірвано 20 травня 2005 року (а.с.8,9). На підставі договору купівлі-продажу від 08 травня 1996 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] (нині вул.. [PERSON]) у м. Дніпропетровську (нині м.\~Дніпро), право власності на яку зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР на імя [PERSON] (а.с.81). 22 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (нині вул.. [PERSON]) у м. Дніпропетровську (нині м.\~Дніпро) (а.с.16-17). 26 травня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (нині вул.. [PERSON]) у м. Дніпропетровську (нині м.\~Дніпро) (а.с.18-19,20). [PERSON] помер 09 вересня 2015 року (а.с.101). 09 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с.22-23). На підставі договору дарування частки квартири від 06 листопада 2015 року [PERSON] подарувала 1/2 частину квартири [ADDRESS] [PERSON] (а.с.24-25). Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 20 жовтня 2016 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано по 1/2 частині за [PERSON] та [PERSON] (а.с.48). Із довідки Новокодацького районного відділу в м. Дніпрі ГУ в Дніпропетровській області Державної Міграційної служби України від 06 квітня 2017 року вбачається, що 19.01.2015 року [PERSON] було знято із реєстраційного обліку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. Будьонного, буд.№55, кв.№34, на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська. А, на підставі заяви [PERSON] та відповіді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська поновлено реєстрацію останньої за вищевказаною адресою з датою реєстрації 30.07.1996 року (а.с.77). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] суду надавали пояснення, які жодним чином не стосувались предмету спору, а висвітлювали події та обставини, що стосувались вселення родини [PERSON] у квартиру [ADDRESS], виселення членів родини із житла та ведення побуту, наявність заборгованості по сплаті комунальних послуг. Лише, свідок [PERSON] пояснив, що є сином позивача від першого шлюбу. Зазначив, що перед тим як придбати квартиру [ADDRESS], була продана чотирьохкімнатна квартира [ADDRESS], яка була належним чином приватизована усіма членами родини, у тому числі і ним. Згідно із ч.1 ст.. 91 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Згідно зі ст. 22 КЗпШС, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року справа №6-17цс17. Із наданих приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] пояснень вбачається, що нотаріусом 22\~грудня 2014 року посвідчено договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], на підставі наданих правовстановлюючих документів та документів, що посвідчують особу сторін договору. [PERSON] подав нотаріусу заяву (а.с.141), в якій заявив, що він є неодружений. У шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах з іншою особою не перебуває, і на час придбання квартири не перебував, відчужувана ним квартира є його особистою приватною власністю, придбана без шлюбу, не є спільною сумісною власністю, і осіб, які могли б порушити питання про визнання за ними права власності на зазначену квартиру (чи її частку), у тому числі відповідно до ст..ст.60-65 СК України, немає. Таким чином, з поданих документів нотаріусом не вбачалось, що [PERSON] на час придбання квартири перебував у шлюбі (а.с.138). Так, зважаючи на встановлені обставини справи суд приходить до висновку, що позивачем не доведено жодними достатніми, достовірними та належними доказами того, що [PERSON] та [PERSON] діяли недобросовісно, укладаючи договір купівлі-продажу квартири від 22.12.2014 року, а треті особи [PERSON], [PERSON], - знали чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Окрім того, позивачем не доведено факту того, що спірна квартира дійсно буда предметом спільної сумісної власності подружжя, і того факту, що [PERSON] не мав права особисто розпоряджатися вказаним нерухомим майном, так як надані свідком [PERSON] пояснення про те, що спірна квартира була придбана на кошти від відчуження чотирьохкімнатної квартири, яка у свою чергу була спільною сумісно власністю усіх членів родини. Відповідно до ст.. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст..263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9\~грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів в обґрунтування заявленого позову, стосовно порушення його прав та законних інтересів, у звязку із чим, його позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно статті 141 ЦПК України, враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed