Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-18 00:00:00

03 квітня 2014 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, третя особа - [PERSON] про визнання права власності та виключення майна з акту опису та арешту. (а.с. 4-5) 30 травня 2014 року позивачем під час судового засідання була подана уточнена позовна заява, яка ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати була прийнята до розгляду. (а.с. 46-48, 51) Позивач у позовній заяві з урахуванням уточнень посилався на те, що 25 квітня 2013 року він домовився з [PERSON] про придбання у нього автомобіля марки ЗАЗ 110267, 2004 року випуску, державний номер [NUMBER]. З метою розрахунку за вищевказаний автомобіль, позивач передав [PERSON] 1 800 доларів США, на підтвердження чого, відповідач [PERSON] написав розписку, в якій зазначив, що отримав кошти від позивача за продаж автомобіля та ніяких претензій стосовно укладеної угоди до позивача не має. Оскільки всі істотні угоди між позивачем та відповідачем [PERSON] було узгоджено та ніяких заперечень стосовно ціни та предмета угоди у них не виникало, [PERSON] видав на ім'я позивача довіреність від 25.04.2013 року, надавши позивачу повноваження щодо повного розпорядження, користування та володіння транспортним засобом, як його власника, тобто після накладення арешту на все майно [PERSON] та оголошення автомобіля у розшук. Таким чином, позивач вважає, що транспортний засіб не підлягає вилученню, та був проданий позивачу на законних підставах. 10 березня 2014 року належний позивачу автомобіль було затримано та направлено на майданчик тимчасового зберігання, оскільки автомобіль перебував у розшуку на підстави постанови державного виконавця про розшук майна боржника від 26.02.2014 року. Враховуючи викладене, позивач просить суд визнати договір купівлі-продажу автомобіля від 25.04.2013 року дійсним, визнати право власності та звільнити з-під арешту транспортний засіб. (а.с. 46-48) Позивач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримав в повному обсязі та наполягав на задоволенні позову. (а.с. 61) Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що не може бути визнаний судом недійсний правочин, який не було вчинено у відповідності до чинного законодавства України, тому що у позивача відсутні правові підстави для визнання договору купівлі-продажу автомобіля від 25.04.2013 року дійсним, а отже і відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на транспортний засіб марки ЗАЗ 110267, 2004 року випуску, державний номер [NUMBER], внаслідок чого не має підстав для звільнення автомобіля з-під арешту, тому представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. (а.с. 30-35, 61) Інші сторони у судове засідання не з'явились, про час, день та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. (а.с. 18-19, 24, 42-43, 52, 54-56) Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлено, що 26.03.2012 року заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська була розглянута цивільна справа за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, за результатами розгляду якої позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» були задоволені в повному обсязі та стягнуто з [PERSON] заборгованість по кредитному договору у розмірі 22 137 грн. 66 коп. На підставі зазначеного заочного рішення суду від 26.03.2012 року, яке набрало законної сили, було видано виконавчий лист від 26.03.2012 року, який був пред'явлений до виконання до виконавчої служби, що підтверджується копією заочного рішення від 26.03.2012 року та копією виконавчого листа від 26.03.2012 року, наявними в матеріалах справи. (а.с. 57-60) Встановлено, що 22.08.2012 року державним реєстратором на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в рамках виконавчого провадження № 33930269 винесеної державним виконавцем Кіровського ВДВС ДМУЮ було накладено обтяження на все рухоме майно, яке належить [PERSON] з забороною його відчуження, з терміном дії обтяження до 22.08.2017 року, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна на запит органу державної влади від 22.08.2012 року, наявною в матеріалах справи. (а.с. 49-50) Крім того, встановлено, що 26.02.2014 року головним державним виконавцем Кіровського ВДВС ДМУЮ при примусовому виконанні виконавчого листа № 2/0418/869/2012 виданого 06.04.2012 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу у розмірі 22 479 грн. 04 коп., було встановлено, що боржник у передбачений для самостійного виконання строк рішення суду не виконав, згідно довідки за боржником зареєстрований транспортний засіб, тому на підставі ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем було оголошено в розшук автомобіль марки ЗАЗ 110267, 2004 року випуску, державний номер [NUMBER], з метою фактичного виконання рішення суду, що підтверджується копією постанови про розшук майна боржника від 26.02.2014 року, наявною в матеріалах справи. (а.с. 9) Судом встановлено, що 25.04.2013 року між позивачем та відповідачем [PERSON] була укладена розписка, за умовами якої, [PERSON] продав [PERSON] автомобіль марки ЗАЗ 110267, державний номер [NUMBER] за 1 800 доларів США, що підтверджується копією розписки від 25.04.2013 року, наявною в матеріалах справи. (а.с. 7) Також судом встановлено, що 25.04.2013 року відповідачем [PERSON] була видана [PERSON] та [PERSON] довіреність, відповідно до якої кожен самостійно має право розпоряджатися від його імені, в тому числі продати, обміняти, передавати в оренду, позичку, заставляти за ціну та на умовах автомобіль на свій розсуд, а також при здійснені повноважень за цією довіреністю користуватись автомобілем марки ЗАЗ 110267, 2004 року випуску, державний знак [NUMBER], яка належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] від 25.04.2013 року, що підтверджується довіреністю від 25.04.2013 року, наявною в матеріалах справи. (а.с. 6) Встановлено, що 20.03.2014 року інспектор ДПС здійснив огляд та затримання транспортного засобу ЗАЗ 110267, державний знак [NUMBER], шляхом доставляння його для зберігання на майданчик тимчасового затримання, який розташований за адресою: м. Кобеляки, вул. Дружби, 1, оскільки власником транспортного засобу є [PERSON], що підтверджується копією акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 20.03.2014 року, наявною в матеріалах справи. (а.с. 8) Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовим актами України. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній форми досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Статтею 640 ЦК України встановлено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Частиною 1 ст. 182 ЦК України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до роз'яснень викладених в пункті 8 Постанови № 9 Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (надалі - Постанова № 9) не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Рішенням суду не може бути зобов'язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Частиною 1 ст. 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Пунктом 13 Постанови № 9 роз'яснено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК (не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про дорожній рух», транспортний засіб полягає в обов'язковій державній реєстрації, що передбачає здійснення комплексу заходів, пов'язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою, і за необхідності дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформлення і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Підстави набуття права власності на транспортні засоби чітко визначені цивільним законодавством. Відповідно до п.п. 2, 3, 7 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів та інших видів транспорту, затвердженого постановою КМУ від 07.09.1998 року № 1388 (у ред. постанови КМУ від 23.12.2009 року № 1371) (надалі - Порядок № 1388) передбачено порядок набуття права власності на транспортний засіб з обов'язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу на підставі документів, що підтверджують право власності. Пунктом 8 Порядку № 1388 встановлено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Суд при вирішені вимог позивача в частині визнання угоди дійсною, приймає до уваги, що договір-купівлі продажу транспортного засобу вважається дійсним, якщо сторонами між якими він був укладений були виконанні вимоги закону щодо форми його укладення, яка повинна бути письмовою відповідно до ст. 207 ЦК України та постанови КМУ від 07.09.1998 року № 1338, якою затверджений «Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», обов'язковим нотаріальним посвідченням договору згідно ст. 640 ЦК України, та державною реєстрацією в відповідних реєстраційних органах відповідно до ст. 182 ЦК України, за результатами здійснення зазначених дій, договір купівлі-продажу транспортного засобу може бути визнаний у судовому порядку дійсним. Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не були дотриманні вимоги закону про нотаріальне посвідчення правочину та державну реєстрацію, оскільки момент вчинення такого правочину відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України, пов'язується з державною реєстрацією та нотаріальним посвідчення, що не було здійснено позивачем при укладанні довіреності між сторонами, а отже суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для визнання укладеного між сторонами договору купівлі-продажу автомобіля дійсним, та вважає його таким, що не створює прав та обов'язків для сторін. Окрім цього, суд приймає до уваги, що відповідач перед відчуженням транспортного засобу позивачу, не зняв його з обліку в підрозділі ДАІ на підставі своєї заяви, у зв'язку з чим, спірний автомобіль залишився зареєстрованим за відповідачем та був переданий відповідачем позивачу на підставі довіреності, яка відповідно до норм викладених в ст.ст. 238, 244 ЦК України не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль, оскільки особа, яка видала довіреність, може в будь-який час її скасувати відповідно до положень ст. 249 ЦК України. Таким чином, суд, аналізуючи подані позивачем докази у справі, приходить до висновку, що позивачем не надано суду безперечних доказів підстав набуття права власності на спірний автомобіль марки ЗАЗ 110267, 2004 року випуску, державний номер [NUMBER], у зв'язку із чим, суд приходить до висновку щодо відсутності правової підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на автомобіль ЗАЗ 110267, 2004 року випуску, державний номер [NUMBER]. Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги, що сукупність доказів наявних в матеріалах справи, свідчить про те, що в установленому порядку договір купівлі-продажу спірного автомобіля між його власником і позивачем не укладався, а з огляду на викладені посилання позивача, як на підставу набуття права власності на автомобіль за довіреністю, є безпідставними, тому що суперечать вищезазначеним вимогам закону, суд вважає необхідним відмовити позивачу у задоволення позовних вимог в частині визнання права власності, у зв'язку з чим, не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині виключення автомобіля з акту опису й арешту майна, оскільки вказані вимоги є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі, а тому враховуючи вищезазначене та аналізуючи наявні у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed