Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

03 грудня 2013 року позивачка [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Харкова з позовом до відповідача Київського відділу державної виконавчої служби ХМУЮ про звільнення майна з-під арешту, а саме автомобіля Mitsubishi Outlander 2.4 Sport (надалі автомобіль), двигун номер-шасі- (рама кузов) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який зареєстрований за гр. [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ, серія [NUMBER] виданого ВРЕР №1 ГУМВСУ Харків від 03.07.2013 року. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалася на те, що придбавши автомобіль у гр. [PERSON] за довіреністю вона позбавлена можливості користуватися ним на свій розсуд через те, що на нього накладений арешт, відповідно до ухвали слідчого судді Київського районного суду від 17 вересня 2013 року за кримінальним провадженням №42013220080000196 від 22.07.2013 року. Постановою прокурора Прокуратури Київського району м. Харкова від 07 жовтня 2013 року кримінальне провадження 42013220080000196 від 22.07.2013 року було закрито за відсутністю складу злочину у діях [PERSON] та [PERSON], однак арешт на автомобіль позивачки за цією постановою не був знятий. Представник позивачки в судове засідання не з'явився, надав заяву в якій просив розгляд справи проводити без його участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що представником позивача заявлено клопотання про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Всебічно з'ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає розгляду задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] придбала цей автомобіль у гр. [PERSON], якій діяв за довіреністю від 15.07.2013 року, що видав йому гр. [PERSON], яка міститься в матеріалах справи. На підтвердження правочину з передачі автомобіля у власність позивачці, [PERSON] у порядку передоручення за довіреністю від 25.07.2013 року уповноважив позивачку володіти, користуватися та розпоряджатися автомобілем, а також отримав від позивача за розпискою від 25.07.2013 року грошові кошти у сумі 13 300 доларів США в рахунок продажу автомобіля. Копія довіреності від 25.07.2013 року та розписки від 25.07.2013 міститься в матеріалах справи. У зв'язку з закінченням строку дії довіреності від 25.07.2013 року ВТК №255302, гр. [PERSON], 07.11.2013 року уповноважив позивачку володіти, користуватися та розпоряджатися даним автомобілем на свій розсуд, про що видав довіреність від 07.11.2013 року ВТК 314575, яка дійсна до 07.11.2016 року, копія додана до матеріалів справи. Позивачка не може вільно володіти, користуватися та розпоряджатися автомобілем, через те, що на нього накладений арешт, відповідно до ухвали слідчого судді Київського районного суду від 17 вересня 2013 року за кримінальним провадженням №42013220080000196 від 22.07.2013 року. Постановою прокурора Прокуратури Київського району м. Харкова від 07 жовтня 2013 року кримінальне провадження 42013220080000196 від 22.07.2013 року було закрито за відсутністю складу злочину у діях [PERSON] та [PERSON], але арешт на майно скасований прокурором не був. На запит суду Київська районна прокуратура м. Харкова повідомила суд про те, що на час розгляду справи вищезгадана постанова прокуратури ні ким не була оскаржена та набрала законної сили. Відповідно до вищевикладених фактів, суд вважає, що арешт цього автомобілю, порушує права позивачки на володіння, користування та розпорядження автомобілем, який був придбаний до накладення на нього арешту, що підтверджується довідкою №53/823 від 25.07.2013 року, копія якої міститься в матеріалах справи, а тому арешт, якій накладено на автомобіль позивача повинен бути скасований. Позивачка як власник автомобілю, який володіє ним на законних підставах, має право на звернення до суду за захистом своїх цивільних прав та інтересів шляхом усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до п. 2 Постанови ВСУ N 20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» судами розглядаються й інші позови, пов'язані з охороною права приватної власності. Відповідні положення щодо захисту права приватної власності поширюються також і на особу, яка хоча не є власником, але володіє майном з підстав, передбачених законом чи договором. Відповідно до правової позиції ВСУ України від 15.05.2013 року у справі №6-26цс13 вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У зв'язку з тим, що автомобіль не вибував з володіння позивачки, але арешт позбавляє її права користуватися цим автомобілем, , що гарантується їй ст. 391 ЦК України, яка закріплює, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, суд вважає за доцільним захистити права власності позивачки від порушень не пов'язаних із позбавленням володіння шляхом задоволення її позовних вимог та звільнення автомобіля з-під арешту.

Outcome: approved