Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

02 квітня 2019 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивачі мотивують тим, що їм на праві приватної власності у рівних частках належить житловий будинок під [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрований [PERSON] , [INFO] . Проте, з березня 2011 року останній за місцем реєстрації не проживає без поважних причин та в добровільному порядку знятися з реєстрації не бажає, тим самим створюючи їм перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні власністю. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] та [PERSON] просять визнати [PERSON] таким, що втратив право користування їх будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 05 квітня 2019 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом з призначенням її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження та викликом заявлених свідків (а. с. 29-30). У судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] заявлені вимоги підтримали. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Повідомлення про вручення поштового відправлення - судової повістки про виклик у судове засідання повернулося без вручення у зв`язку з тим, що за місцем реєстрації останній не проживає. На підставі ч. 10 ст. 130 ЦПК України суд розглядає справу у відсутність відповідача (а. с. 35). Представник третьої особи - Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області у судове засідання не з`явився. Селищний голова надіслав листа про розгляд справи без участі їх представника, з позовом згодні (а. с. 40). Статтею 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, враховуючи, що належним чином повідомлений відповідач у судове засідання не з`явився без повідомлення причин, відзив на позов не подав, а також, що позивачі проти заочного вирішення справи не заперечують, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Заслухавши позивачів [PERSON] та [PERSON] , свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , повно, всебічно і об`єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, суд приходить до наступних висновків. Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317 ЦК України право власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. В силу ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Аналогічні положення закріплені і в ст. 150 ЖК України. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У відповідності з положеннями ст. 167 ЖК України - у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату особою права користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. За приписами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23 листопада 2018 року позивачам на праві приватної власності в рівних частках належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (а. с. 5-13). За вказаною адресою з 29 березня 2005 року зареєстрований відповідач [PERSON] що підтверджується записом у будинковій книзі (а. с. 18-21). Відповідно до довідки депутата Миколаївської селищної ради, станом на 01 квітня 2019 року відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але з 2011 року не проживає (а. с. 16). Крім того зазначена обставина підтверджується актом, складеним 01 квітня 2019 року у присутності свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також показами останніх у судовому засіданні, згідно з якими відповідач не проживає за вказаною вище адресою з березня 2011 року та його особисті речі у будинку відсутні (а. с. 14). Таким чином, судом встановлено, що відповідач не є співвласником або наймачем житлового будинку [ADDRESS] , який на праві власності належить позивачам [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах, понад вісім років без поважних причин не проживає у ньому, а лише зареєстрований, не приймає участі в його утриманні та сплаті комунальних послуг, між сторонами не досягнуто будь-якої домовленості щодо укладення договору найму (оренди) житла. Суд вважає, що реєстрація відповідача у житловому будинку, що належить [PERSON] та [PERSON] , порушує права останніх, оскільки перешкоджає здійсненню ними права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат суд приходить до наступних висновків. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на 01 січня 2019 року становить 768 грн. 40 коп. Звертаючись до суду з однією позовною вимогою немайнового характеру, кожен з позивачів сплатив по 768 грн. 40 коп. судового збору (а. с. 1-2), тоді як відповідно до вказаної норми закону вони повинні були сплатити по 384 грн. 20 коп. (768,40 : 2). Тобто, 768 грн. 40 коп. судового збору сплачено позивачами [PERSON] та [PERSON] понадміру, а тому вказані витрати покладаються на останніх. Виходячи з вищенаведеного, стягненню з відповідача на користь позивачів підлягають 768 грн. 40 коп. в рахунок відшкодування сплаченого при зверненні до суду з даним позовом судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved