Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

02.12.2016 року позивач ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» звернувся до суду із позовом до [PERSON] ( відповідач-1), [PERSON] ( відповідач-2) про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу типу- автобус, РУТА 20, реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску, білого кольору, який укладено 17.11.2015 року та скасування його державної реєстрації за [PERSON]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на виконанні у Вознесенському міськрайонному відділі ДВС Головного територіального управління юстиції Миколаївської області було відкрите виконавче провадження щодо виконання рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.01.2015 року про стягнення з боржника [PERSON] 132 634.52 грн. на користь ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс», в ході якого на майно боржника постановою державного виконавця від 02.03.2015 року було накладено арешт. Однак, відповідач [PERSON], який знав про заборону відчужувати все належне йому майно, розпорядився зазначеним автомобілем, тобто продав його відповідачу [PERSON] за довідкою-рахунком, виданою ТОВ «Захід-Авто-Ленд» 17.11.2015 року. Зважаючи на викладене, виходячи з положень ст. ст. 178, 203, 215, 328 ЦК України представник позивача і звернувся до суду з даним позовом, з метою захисту прав товариства в інтересах якого було арештоване зазначене майно, за рахунок якого останній мав отримати відшкодування. Ухвалами суду від 16.02.17 року та від 13.03.17 року за клопотанням представника позивача було залучено до участі у справі у якості співвідповідачів - Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області (відповідач-3) і Товариство з обмеженою відповідальністю «Захід-Авто-Ленд» ( відповідач-4). В судовому засіданні представники позивача Відкритого акціонерного товариства «Вознесенський спецагропромтранс» - [PERSON] та [PERSON] підтримали заявлені вимоги, просили задовольнити з підстав визначених у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча судом належним чином повідомлявся про слухання справи в порядку ч.5 ст. 74 ЦПК України. Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, оскільки арешт на майно [PERSON] накладався в межах суми боргу у розмірі 132634.52 грн., тоді як в порядку виконання, інший транспортний засіб -SETRA д.н. [NUMBER], який коштує більше ніж сума боргу, було передано стягувачу, до того ж постанова про арешт не була надіслана для відома і виконання державним виконавцем до органів сервісного центру і на час купівлі [PERSON] автобусу ніяких обтяжень не було. Представники Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області - Дмитрієв А.В., [PERSON] заперечували проти задоволення позову, посилаючись на ту обставину, що на момент придбання [PERSON]- транспортного засобу, в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна інформація щодо арешту або обтяжень була відсутня. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Захід-Авто-Ленд» в судове засідання не з'явився, від нього надійшла заява про невизнання позову, оскільки угода, укладена між ТОВ «Захід-Авто-Ленд» і відповідачем [PERSON] укладена у відповідності із вимогами чинного законодавства. Представник Вознесенського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Миколаївської області - [PERSON] не заперечував проти задоволення позову, оскільки відповідач [PERSON] знав як про борги перед позивачем, так і про накладення арешту на його майно і не мав права розпоряджатися ним до остаточного розрахунку із стягувачем. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, виконавче провадження № 46706592 по боржнику [PERSON] та на підставі наданих сторонами доказів, суд встановив наступне. В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 05.01.2010 року, [PERSON] належав автобус-D, РУТА-20, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], білого кольору ( а.с.10). 17.11.2015 року ТОВ «Захід-Авто-Ленд» видав довідку-рахунок ААЕ № 579348, згідно якої автобус--D, Рута- 20, шасі № [NUMBER] було продано [PERSON], та з якою остання звернулася із заявою № 77315159 від 26.11.2015 до сервісного Центру 4841 про проведення операції «Перереєстрація транспортного засобу на нового власника за довідкою-рахунок», в якій відповідач-2 просла зареєструвати вказаний транспортний засіб на неї, в подальшому автобус було зареєстровано на останню та видано свідоцтво про реєстрацію (а.с. 82-83, 11). Відповідно до дослідженого в судовому засіданні виконавчого провадження № 46706592 щодо боржника [PERSON]. на виконання наказу № 5016/4285/2011( 12/244), виданого 04.02.2015 року Господарським судом Миколаївської області було відкрито провадження постановою від 02.03.2015 року про стягнення 132 634.52 грн. на користь ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс». Постановою державного виконавця від 02.03.2015 року було накладено арешт на все майно боржника у межах суми боргу. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов'язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Відповідно до п. 3 зазначеного Порядку державна реєстрація транспортних засобів проводиться територіальними органами з надання сервісних послуг МВС (далі - сервісні центри МВС) з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій. Відповідно до п. 8 Порядку № 1388 державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі- правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчена підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. У п. 33 Порядку зазначено, що перереєстрація транспортних засобів проводиться у разі отримання свідоцтва про реєстрацію замість утраченого або не придатного для користування, зміни їх власників, місця стоянки, місцезнаходження або найменування власників - юридичних осіб, місця проживання або прізвища, імені чи по батькові фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, а також у разі зміни кольору, переобладнання транспортного засобу чи заміни кузова, інших складових частин, що мають ідентифікаційні номери. При перереєстрації транспортних засобів у разі зміни їх власників зняття з обліку таких транспортних засобів не проводиться. Із наведеного вище вбачається, що довідка-рахунок - це документ, який виконує функції договору купівлі-продажу автотранспортного засобу, згідно з якою власник автомобіля зобов'язується передати права на володіння транспортним засобом покупцеві, а той, у свою чергу, повинен сплатити власнику заздалегідь узгоджену суму і вступити в права власності. З урахуванням викладеного довідка-рахунок від 17.11.2015 року видана відповідачу-2, ТОВ «Захід-Авто-Ленд» підтверджує реалізацію транспортного засобу - автобус-D, РУТА-20, шасі № [NUMBER], перехід права власності на транспортний засіб від продавця [PERSON] до покупця [PERSON] та є оформленням договірних відносин купівлі-продажу транспортного засобу. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України (далі - ЦК України), іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс», на користь якого правадиться примусове стягнення з [PERSON] і було накладено арешт на майно боржника, має право оспорювати правочин і вимагати проведення реституції , оскільки ЦК України наділяє таким правом не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності (відсутності) цивільних прав або майна в інших осіб. Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» поширюється також на постанови державного виконавця, оскільки виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до ст. ст. 52, 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено підстави та порядок вирішення питання про арешт майна боржника для забезпечення реального і ефективного виконання рішення (іншого виконавчого документа), охорони матеріально-правових інтересів стягувача від можливих недобросовісних дій з боку боржника. Арешт майна боржника по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів боржника або пов'заних з ним інших осіб з метою подальшого виконання рішення, тобто забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя. Зазначені обмеження встановлюються постановою державного виконавця, вони діють до здійснення фактичного, повного виконання виконавчого документа, після чого зазначений захід примусового виконання, як то передбачено ст. ст. 49-50 зазначеного Закону скасовується. Судом встановлено, що постановою державного виконавця від 02.03.2015 року було накладено арешт на все майно боржника у межах суми боргу, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( а.с. 230-235). Суд критично ставиться до тверджень представника відповідача [PERSON], що на момент укладання договору купівлі-продажу автобуса-D, РУТА-20, реєстраційний номер [NUMBER] обтяження на майно боржника [PERSON], зазначене рухоме майно, не було накладено, оскільки ця обставина також спростовується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 19.10.2015 року щодо іншого транспортного засобу, який належить боржнику, щодо якого державним виконавцем провадилися виконавчі дії (а.с. 239). Крім того боржник [PERSON] був обізнаний про обов'язок повернути позивачу борг, про що свідчать матеріали виконавчого провадження, а саме його заява від 09.06.2015 року в.о. начальника ВДВС про місце знаходження належного йому транспортного засобу SETRA, ознайомлення із експертною оцінкою вартості зазначеного транспортного засобу, отримання постанови про арешт його майна ( а.с. 236-240). Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі №6-605цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів навіть той факт, що встановлені судом обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України № 1952-ІV від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо. Суд вважає, що відповідач [PERSON] був обізнаний про накладене на нього обмеження державним виконавцем щодо розпорядження майном і на момент продажу автобуса відповідачу [PERSON] фактично порушив права позивача, як стягувача по виконавчому провадженню, оскільки претензії ВАТ «Вознесенський спецагропромтранс» як на той момент( 17.11.2015 року), так і на час розгляду справи є обґрунтованими, бо дії по виконавчому провадженню знов поновлено, адже постанови державного виконавця щодо закінчення виконавчих дій неодноразово скасовувались Господарським судом Миколаївської області, в тому числі ухвалою від 20.04.2017 року. З урахуванням викладеного договір купівлі-продажу автобуса-D, РУТА 20, реєстраційний номер [NUMBER], який укладено 17.11.2015 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] і оформлений довідкою-рахунком ААЕ № 579348 є недійсним відповідно до вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України, оскільки транспортний засіб фактично продано останнім без будь-яких правових підстав. Що стосується іншої позовної вимоги щодо скасування державної реєстрацію транспортного засобу, то ця вимога не підлягає задоволенню, реєстраційні операції з транспортними засобами в Україні здійснюються підрозділами Державтоінспекції у відповідності до «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» затвердженого Постановою КМУ від 07.09.1998 №1388. Відповідно до п. 3 та 8 зазначеного Порядку державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться сервісними центрами МВС - за заявою власника, тому правових підстав для задоволення вищевказаної позовної вимоги на теперішній час не існує. Відповідно до положень ч. 6 ст. 154 ЦПК України суд скасовує заходи забезпечення позову, накладені ухвалою від 02.12.2016 року. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи те, що позивачем було сплачено судовий збір в сумі 3445 грн., то з відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача судовий збір 2067 грн., тобто по 1033. грн. 50 коп.

Outcome: partial