Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-01 00:00:00

02.08.2018 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя до відповідача [PERSON] 03.09.2018 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14.09.2018 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 19.11.2018 року. 19.11.2018 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений за клопотанням відповідача. Справу призначено до розгляду на 10.01.2019 року 10.01.2019 року в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву. Справу призначено до розгляду на 20.02.2019 року. 20.02.2019 року в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву. Справу призначено до розгляду на 02.04.2019 року 02.04.2019 року закінчене підготовче судове засідання . Справу призначено до розгляду на 11.06.2019 року. 11.06.2019 року розгляд справи відкладений в зв`язку з неявкою сторін в судове засідання. Справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 02.09.2019 року Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 02.09.2019 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати майно, придбане в період шлюбу з в відповідачем, а саме 2/3 квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. Визнати за нею та відповідачем право приватної власності на 1/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: 19 серпня 1995 року вона зареєструвала шлюб в відповідачем. В період шлюбу в них народилося двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] і син - [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя між ними не склалося. В 2015 році вони припинили шлюбні відносини, хоч проживали в одному помешканні. 29 травня 2015 року мали окремий бюджет і спільного господарства не вели За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24.07.2015 року шлюб між ними був розірваний. В період шлюбу, на час спільного проживання, ними , в інтересах їхньої сім`ї , було придбано в спільну сумісну часткову власність нерухомість. 02.12.2009 року ними за спільні кошти було придбано 2/3 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . На теперішній час між ними виникла суперечка з приводу спільного сумісного майна. Вона неодноразово пропонувала відповідачу поділити майно в добровільному порядку. Також пропонувала відповідачу залишити за ним все сумісне майно за умови сплати їй грошової компенсації від половини вартості майна. Але останній не погодився на її пропозицію. Проти поділу спірної квартири відповідач заперечує і не вважає необхідним її ділити. Відповідач вважає, що придбані ними 2/3 частки спірної квартири належить лише йому та обґрунтовує свою позицію тим, що майно йому необхідне більше ніж їй, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав за доводами, викладеними в позовній заяві. Також пояснив, що спір між його дарителькою і відповідачем з приводу розподілу спірної частини квартири виник у вересні 2018 року Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Свої заперечення обґрунтовував тим, що шлюб його довірителя і позивачки розпався в 2015 році. Відповідачка проживає з іншим чоловіком і не живе у спірній квартирі. Крім того в 2015 році відповідачка отримувала грошові кошти з карточки його довірителя на які придбала собі квартиру. Договір купівлі продажу був укладений за участі позивачки, і саме вона настояла на укладенні даного правочину. В дійсності спірна квартира є власністю батьків відповідача, які подарували дану квартиру сторонам. Крім того з часу розірвання шлюбу сплинув трирічний строк позовної давності. Тому просить його застосувати до вимог, заявлених позивачкою і відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Як встановлено в судовому засіданні сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 серпня 1995 року по 24.07.2015 року. Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24.07.2015 року шлюб між сторонами був розірваний, що підтверджується копією рішення суду . В період шлюбу в сторін народилося двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] і син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження. У період шлюбу сторони за договором купівлі-продажу 02.12.2009 року, серії ВММ № 068553 , який був посвідчений державним нотаріусом Верхньодніпровської районної нотаріальної контори Малашовою Г.В., зареєстрований в реєстрі за № 5045 від 02.12.2009 року сторони придбали 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] Набувачем за вищевказаним договором зазначений відповідач. Також в договорі купівлі-продажу частини квартири зазначається, що [PERSON] , перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] ( якою надана письмова згода на укладення даного правочину). Право власності на зазначену нерухомість було зареєстроване на ім`я відповідача, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданому КП «Верхньодніпровське БТІ». Таким чином судом встановлено, що спірна 2/3 частина квартири була придбана сторонами в період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя Чубенків незалежно від того за ким із подружжя було зареєстроване право власності на нерухоме майно. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч.1,2 ст. 60 СК України - Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1. 3 ст. 61 СК України - Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Відповідно до п .2 ч.1 ст. 57 СК України, - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України - Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України - У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у разі, якщо подружжя не вирішили питання щодо придбання частки неподільної речі одним з них, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Виходячи з того, що спірні 2/3 частини квартири були придбані сторонами в період шлюбу, відповідно дана частина квартири є спільною сумісною власністю сторін і за наведеного вище правового обґрунтування кожна із сторін має право власності на 1/3 її частку, тобто на половину придбаного майна. За даних обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі. Та за позичкою необхідно визнати право приватної власності на 1/3 частину спірної квартири. При цьому визначаючи право власності на 1/3 частини квартири за позивачем, суд вважає за необхідне визнати і за відповідачем право власності на 1/3 частину спірної квартири в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя з метою недопущення невизначеності правового статусу квартири в цілому, припинивши право спільної сумісної власності на спірну квартиру. Доводи представника відповідача, що оформленням придбання квартири займалась позивачка, тому був укладений саме договір купівлі-продажу квартири, а в дійсності частка квартири була подарована батьками відповідача. Суд вважає безпідставним, оскільки за договором купівлі-продажу спірної частини квартири продавцями квартири були [PERSON] і [PERSON] , а набувачем квартири - відповідач [PERSON] Договір купівлі-продажу підписаний відповідачем, як покупцем майна. Позивачка стороною в даному договорі не виступала ні від свого імені, ні за дорученням будь-якої із сторін. Договір купівлі-продажу частини квартири не оспорений, не розірваний і не визнаний недійсним. Вирішуючи питання щодо застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст.72 СК України - До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Таким чином трирічний строк позовної давності до правовідносин із поділу спільного сумісно майна подружжя обліковується не з часу розірвання шлюбу, а з часу коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Тобто коли один з подружжя звернувся до іншого з подружжя з приводу розподілу спільної сумісної власності і отримав відмову. Представник позивача зазначає, що спір між сторонами виник у 2018 році. Відповідачем і його представником не надано доказів та обґрунтування того, що спір про поділ спірної квартири існував між сторонами на час розірвання шлюбу. В рішенні суду 14.07.2015 року про розірвання шлюбу між сторонами зазначено, що після розірвання шлюбу не будуть порушенні особисті немайнові та майнові права сторін. Крім того рішення суду про розірвання шлюбу набрало чинності 04.08.2015 року, а позивач звернулась з даним позовом про розподіл майна до суду 02.08.2018 року. За даних обставин суд приходить до висновку, що позивачем поданий позов про розподіл спільної сумісної власності в межах строку позовної давності і не вбачає підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Доводи представника відповідача, що в 2015 році позивачка отримувала грошові кошти з банківської картки відповідача, які їй не належать, не відносяться до предмету даного спору. І якщо у позивачки не було права на отримання даних грошових коштів, відповідач наділений правом подати позов про стягнення даних грошових коштів з позивача, який розглядається самостійно. Оскільки грошові кошти отримувались за доводами представника відповідача в 2015 році, тобто не на час придбання спірної частини квартири. Відповідно дані відносини між сторонами не відносяться до правовідносин про розподіл частки квартири, як спільного сумісного майна подружжя. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених вимог, за даних обставин понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704 грн. 80 коп. покладаються на позивачку відповідально до вартості частини майна, що виділене позивачу, а з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп., відповідно до вартості частки квартири, що виділяється у власність відповідача .

Outcome: approved