Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

02 квітня 2015 року [PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовною заявою в якій просив суд стягнути з Державного підприємства Дослідне господарства «Богунівська еліта» Інституту сільського господарства Причорноморя національної академії аграрних наук України (далі відповідач) на його користь моральну шкоду. При цьому позивач вказує, що 02 квітня 2012 року Іванівським районним судом Одеської області було ухвалено рішення, відповідно до якого відповідача зобовязано сплатити йому кошти у розмірі 41390 гривень, які фактично він отримав за платіжним дорученням від 26 липня 2012 року №203, в результаті чого йому повернуто всю суму за договором у розмірі 205000 гривень (далі рішення від 02 квітня 2012 року). Винними діяннями відповідача щодо неповернення коштів йому завдано моральну шкоду у розмірі 40000 (сорок тисяч) гривень. В судовому засіданні позивач просив задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні пояснила, що заперечує проти задоволення позовних вимог виходячи з позиції зазначеної у запереченні посилаючись на те, що в діях відповідача по відношенню до позивача вини не вбачається (а.с. 29-31). Сторонам в ухвалі про відкриття провадження у справі від 18 червня 2015 року роз'яснено, що вони зобов'язані подати до суду усі наявні, належні та допустимі докази й надано строк для подання до суду доказів (а.с. 26-27). Суд забезпечивши сторонам сприяння всебічному, повному з'ясуванню обставин справи вирішив справу на підставі наступних доказів наданих сторонами. З виписних епікризів вбачається, що позивач неодноразово в період з 2009 по 2016 роки знаходився на лікуванні з приводу наявності віддалених наслідків закритої черепно-мозкової травми у 1986 році та захворювання на міжхребтовий остеохондроз шийного, грудного, поперекового відділів хребта (а.с. 14-16, 100-108). З довідки до акту огляду МСЕК вбачається, що позивачу встановлено безстроково другу групу інвалідності (а.с. 17-18). Рішенням від 02 квітня 2012 року договір поставки від 03 березня 2006 року №10 (далі договір поставки) та додаткову угоду від 23 травня 2006 року до договору поставки (далі додаткова угода) визнано недійсними в результаті їх фіктивності, та з відповідача на користь позивача було стягнуто кошти у розмірі 41390 гривень. Позивачу було повернуто всі кошти одержані від нього відповідачем у розмірі 205000 гривень. Рішення набрало законної сили (а.с. 20-24). За висновком судово-психологічної експертизи від 19 лютого 2016 року №7164, зробленого експертом на підставі спілкування з позивачем вбачається, що внаслідок дій відповідача позивачу спричинені страждання, позивач тривалий час переживає глибокі моральні страждання, викликані діями відповідача, психологічні переживання та страждання позивача знаходяться в причинному зв'язку з діями відповідача, позивачу завдані страждання (моральна шкода) діями відповідача, а можливий розмір грошової компенсації за завдані позивачу страждання (моральну шкоду) становить від 60,48 мінімальних заробітних плат до 604,8 мінімальних заробітних плат (далі висновок експерта, а.с. 77-86). З платіжного доручення від 26 липня 2012 року №203, вбачається, що позивачу відповідно до рішення від 02 квітня 2012 року було перераховано 41390 гривень 00 копійок (а.с. 147). Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, суд виходив з такого. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання ( ч.1 ст. 15 ЦК України). Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (22 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ст. 23 ЦК України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 ЦК України). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.(ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України). Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним . Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (ч. 1, 2, 3 ст. 234 ЦК України). Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч.1 ст. 236 ЦК України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди (п. 4, ч.1 ст. 611 ЦК України). Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст.1167 ЦК України). Застосовуючи зазначенні в рішенні нормативно-правові акти, беручи до уваги докази в їх сукупності та кожен окремо, суд виходить з таких мотивів. Системний аналіз наведених в рішенні норм свідчить, щофіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Фіктивний правочин визнаний судом недійсним не створює юридичних наслідків, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а завдані збитки та моральна шкода підлягають відшкодуванню саме винною стороною. Сторони не заперечували, що рішенням від 02 квітня 2012 року договір поставки та додаткова угода визнано недійсними, як такі, що вчиненні фіктивно. Рішення сторонами оскаржено не було, що свідчить про визнання ними обставин, встановлених судовим рішенням. За рішенням від 02 квітня 2012 року позивачу було повернуто кошти у розмірі 41390 гривень, а загалом позивач одержав 205000 гривень. Тобто позивачу повернуто все, що відповідач одержав на виконання договору поставки. З огляду на таке суд не вбачає в діях відповідача винної поведінки стосовно завдання моральної шкоди позивачу, так як фіктивний правочин визнаний судом недійсним не може створювати юридичних наслідків. Адже в діях щодо вчинення фіктивного договору вбачається вина обох сторін. За таких обставин, суд зауважує про неможливість прийняття до уваги висновку експерта. Вказана позиція з питання фіктивності правочину узгоджується з правовою позицією зазначеною у постанові Верховного суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Крім того, враховуючи положення ч. 2 ст. 23, ч. 1 ст. 1167 ЦК України слід констатувати, що судом не встановлено фактичних даних порушення законних прав позивача з приводу неповернення йому грошових коштів, що призвело до моральних страждань. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Однак, позивач розмір заподіяної на його думку моральної шкоди не обґрунтував, не вказав з чого складається саме такий розмір за кожною наведеною позивачем обставиною, якими доказами це підтверджується. Фактичні дані захворювання позивача з приводу наявності віддалених наслідків закритої черепно-мозкової травми у 1986 році та на міжхребтовий остеохондроз шийного, грудного, поперекового відділів хребта не можуть підтверджувати протиправність дій відповідача. Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, яку висловив Пленум Верховного Суду України в пунктах 3, 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Вирішуючи справу

Outcome: dismissed