Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

02 серпня 2019 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позов обґрунтувала тим, що відповідач не приймає участі в утриманні дитини, яка проживає із нею. Вживала заходи до стягнення аліментів з відповідача, зокрема 03 травня 2019 року зверталась до суду із заявою про видачу судового наказу, однак 04 червня 2019 року їй було відмовлено у зв`язку з невідомим місцем перебування відповідача. Просила суд ухвалити рішення, яким стягнути в її користь з відповідача аліменти на утримання сина до досягнення ним повноліття в розмірі 1/4 його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, а також стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини за минулий час - з 03 травня 2019 року по 02 серпня 2019 року у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Додатково у позовних вимогах просила суд ухвалою оголосити розшук відповідача [PERSON] та розглянути справу за її відсутності. Ухвалою суду від 20 серпня 2019 року відкрито провадження у справі, постановлено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання. У призначені судові засідання позивач та відповідач не з`явились. За отриманою судом довідкою підрозділу УДМС України у Волинській області, відповідача [PERSON] 30 вересня 2010 року знято з реєстрації за останнім відомим місцем його проживання за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з цим, крім повідомлень відповідача за останнім відомим місцем його проживання, які повернулись до суду у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання, судом надавались оголошення на офіційній сторінці суду в порядку, передбаченому ч.11 ст.128 ЦПК України. Отже, відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, однак до суду не з`явився. Ухвалою суду від 04 листопада 2019 року оголошено розшук відповідача на підставі ст.132 ЦПК України. Позивач у позовній заяві просила провести розгляд справи за її відсутності. Згоди на ухвалення заочного рішення у справі до суду не подала. За неодноразовими викликами до суду не з`явилась. Відтак, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи за наявними у справі матеріалами, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. На підставі ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 11 травня 2005 року відділом реєстрації актів громадянського стану по місту Володимир-Волинський Володимир-Волинського міськрайонного управління вбачається, що [INFO] народився [PERSON] , актовий запис № 171. У графі батько зазначений [PERSON] , у графі мати - [PERSON] . Довідкою про зареєстрованих та заборгованість за надані житлово-комунальні послуги № 3085 від 02 серпня 2019 року стверджується, що неповнолітній син [PERSON] проживає разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до копії ухвали Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 04 червня 2019 року, у видачі судового наказу за заявою [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини з [PERSON] , яка була подана нею до суду 06 травня 2019 року, було відмовлено на підставі ч.9 ст.165 ЦПК України, у зв`язку з тим, що зареєстроване місце проживання фізичної особи - боржника встановлено не було. Інших доказів позивачем до суду не подано. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Сімейним кодексом України (далі - СК України). Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину. В силу статті 51 Конституції України та ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Частинами 1 та 2 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом положень ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно із ч.1 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно ч.3 цієї ж статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Як встановлено у справі неповнолітній [PERSON] проживає разом із матір`ю (позивачем). Відповідач не зареєстрований за місцем проживання дитини. Отже вимога позивача щодо стягнення аліментів з відповідача на її користь на утримання сина відповідає вимогам закону, оскільки відповідач не приймає участі в утриманні дитини та проживає окремо. Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Сторонами у справі не подано жодного доказу, яким би підтверджувались або спростовувались обставини, які входять до предмету доказування щодо визначення розміру присуджених аліментів. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд погоджується із доводами позивача щодо розміру аліментів, які підлягають стягненню з [PERSON] на утримання неповнолітнього сина, який слід визначити в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, таким чином задовольнивши позовні вимоги в цій частині повністю Одночасно суд роз`яснює сторонам, що відповідно до ч.1 ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. Стосовно позовної вимоги про стягнення аліментів за минулий час, то в цій частині суд не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Позивачем подано до суду доказ того, що вона вживала заходи щодо отримання аліментів шляхом звернення до суду із завою про видачу відповідного судового наказу, однак це жодним чином не є свідченням того, що відповідач свідомо ухилявся від їх сплати. Тому у задоволенні вимоги про стягнення аліментів за минулий час слід відмовити, оскільки обставини, на які посилається позивач в обґрунтування позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час, не доведені належними та допустимими доказами. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судових витрат при звернені з даним позовом до суду, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. Згідно п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial