Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

04.01.2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача на його користь вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 2 062 грн., компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні у розмірі 6 186.60 грн., моральну шкоду у розмірі 3 000 грн. Посилався на те, що він 29 липня 2013 року наказом № 49-к від 29.07.2013 року був прийнятий на роботу до відповідача на посаду провідного фахівця лабораторії генетики з випробувальним терміном 3 місяці. При прийомі на роботу було оговорено, що він буде виконувати роботу юрисконсульта та маркетолога. Відповідно його ознайомили з посадовою інструкцією провідного фахівця лабораторії генетики з юридичної роботи та маркетингових досліджень. Наказом № 72-к від 29.10.2013 року він був звільнений з роботи з підстав, передбачених п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, з 29 жовтня 2013 року. Однак він вважає, що його повинні були б звільнити з роботи з підстав, передбачених п.6 ст. 36 КЗпП України , а отже відносно нього грубо порушене законодавство про працю з боку керівництва відповідача. При звільненні йому, у відповідності до вимог ст. 44 КЗпП України, не виплатили грошову компенсацію у розмірі не менше середньомісячного заробітку та своєчасно не провели повний розрахунок. 04.02.2014 року позивач уточнив та збільшив позовні вимоги, просив визнати формулювання причин та статті припинення трудового договору між ним та відповідачем за угодою сторін за п.1 ст. 36 КЗпП України невірною, змінити формулювання причин та статті припинення трудового договору між ним та відповідачем у зв»язку з відмовою працівника від продовження роботи у зв»язку зі змінами суттєвих умов праці за п. 6 ст. 36 КЗпП України. Поновити йому строки на звернення до суду з позовом про зміну формулювання причин звільнення з роботи, оскільки вони пропущені із поважних причин. У судовому засіданні позивач підтримав та доповнив позовні вимоги. Просив визнати формулювання причин та статті припинення трудового договору між ним та відповідачем за угодою сторін за п.1 ст. 36 КЗпП України невірною, змінити формулювання причин та статті припинення трудового договору між ним та відповідачем у зв»язку з відмовою працівника від продовження роботи у зв»язку зі змінами суттєвих умов праці за п. 6 ст. 36 КЗпП України. Стягнути на його користь вихідну допомогу відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України у розмірі 6180 грн. , середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 6186.60 грн., 3 000 грн. моральної шкоди. Поновити йому строки на звернення до суду з позовом про зміну формулювання причин звільнення з роботи, оскільки вони пропущені з поважних причин. Пояснив, що він немає такої освіти, щоб працювати в лабораторії генетики, а має вищу юридичну та економічну освіту, а тому при прийомі його на роботу відповідач порушив вимоги трудового законодавства, прийняв його на роботу провідного спеціаліста генетика, але обумовив, що він буде виконувати роботу юрисконсульта та маркетолога. Про що була виготовлена його посадова інструкція. Оскільки робота була йому вкрай необхідна він погодився на такі умови. Він був прийнятий на роботу з випробувальним терміном на три місяці, а коли цей строк пройшов, йому запропонували звільнитись з роботи, на що він своєї згоди не дав. Взагалі коли він працював у відповідача, то всі ставились до нього погано, особливо деякі працівники, які порушували закон, а він як юрист робив відповідні зауваження та заперечував проти незаконних дій . Коли він відмовився від звільнення, змінили його посадову інструкцію, яка вже була пов»язана безпосередньо з роботою провідного спеціаліста лабораторії генетики. Він зрозумів, що за своєю освітою не може виконувати таку роботу та написав заяву про звільнення його з роботи за згодою сторін з 29.10.2013 року. Адміністрація погодилась з таким звільненням, видала наказ про його звільнення з роботи з 29 жовтня 2013 року, видали трудову книжку в день звільнення, але повний розрахунок в день звільнення з ним не провели. Він отримав кошти тільки 31 жовтня 2013 року. Вважає, що його примусили написати таку заяву про звільнення, створили умови при яких він не міг виконувати роботу, яка була передбачена посадовою інструкцією. Вважає, що адміністрація суттєво змінила його умови праці, а отже він повинен бути звільнений за п. 6 ст. 26 КЗпП України, як особа, яка відмовилась від продовження роботи у зв»язку зі зміною істотних умов праці. Представник відповідача не визнав позовні вимоги, просив в їх задоволенні відмовити, пославшись на те, що відповідач при звільненні позивача діяв в межах чинного законодавства, що позивач не надав суду жодного доказу в підтвердження його незаконного звільнення, сам особисто написав заяву про своє звільнення за угодою сторін з 29 жовтня 2013 року, хоча міг продовжувати роботу за посадою на яку був прийнятий на роботу , або звільнитись з інших підстав. Просив також застосувати до позовних вимог позивача строки позовної давності, які позивач пропустив без поважних причин і жодного доказу в підтвердження поважності пропущеного строку на звернення до суду не надав. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків. Встановлено, що позивач 29 липня 2013 року наказом № 49-к від 29.07.2013 року був прийнятий на роботу до відповідача на посаду провідного фахівця лабораторії генетики з випробувальним терміном 3 місяці ( а.с. 11) та був ознайомлений із посадовою інструкцією провідного фахівця лабораторії генетики ( з юридичної роботи та маркетингових досліджень ( а.с. 12-16). 28.10.2013 року була розроблена нова посадова інструкція, з якою позивач ознайомився та отримав 29.10.2013 року ( а.с. 16 - 19). 29.10.2013 року позивач подав заяву про його звільнення з роботи за угодою сторін з 29 жовтня 2013 року, при цьому мотивував своє звільнення відсутністю у нього належної освіти, досвіду роботи та суттєвою зміною умов праці. Наказом №72-к від 29.10.2013 року [PERSON] звільнений з роботи з підстав, передбачених ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 29.10.2013 року ( а.с. 20) 31.10.2013 року з ним був проведений повний розрахунок ( а.с 23). Відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений із ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв»язку з чим вони визначаються з працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку. Припинення трудового договору за п.1 ч. 1 ст. 38 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція ( ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника так і від власника або уповноваженого ним органу. Матеріалами справи встановлено, що позивач заяву про своє звільнення написав власноручно, чого він сам не заперечував у судовому засіданні. Посилання позивача на ту обставину, що заяву про звільнення ним написано під тиском зі сторони відповідача не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки відповідач не надав жодного доказу в підтвердження вказаної обставини. Більш того з цього приводу на час звільнення з роботи позивач не звертався до відповідних організацій у зв»язку , а саме з тим, що на нього вчинявся тиск з метою звільнення його з роботи. До Територіальної державної інспекції з питань праці у Полтавській області позивач з цього приводу звернувся тільки 30 грудня 2013 року, тобто через два місяці після звільнення ( а.с. 5-7) Відповідно до роз»яснень наданих у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 « Про судову практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що у разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ними органом про припинення трудового договору за п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише за взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу і працівника. Із матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся лише 22.11.2013 року, до відповідача із заявою про виплату йому вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку та середньомісячної заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільненні ( а.с.8-10), але жодним чином не просив про анулювання їхньої домовленості про його звільнення або зміни формулювання звільнення з роботи. До суду з вимогами про зміну формулювання звільнення з роботи позивач звернувся лише 04.02.2014 року, пропустивши строки звернення до суду, що передбачені ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Більш того у визначений ч.1 ст. 233 КЗпП України строк з питанням про його незаконне звільнення з роботи позивач також не звертався , а ні до відповідача, а ні до Територіальної державної інспекції з питань праці у Полтавській області не дивлячись на те, що він має юридичну освіту та претендував на виконання роботи пов»язаної з юриспруденцією. Та обставина, що відповідач суттєво змінив посадову інструкцію позивача, як провідного спеціаліста лабораторії генетики, не є підставою , для задоволення позовних вимог, бо позивач мав можливість не погодитись з виконанням робіт, що передбачені новою посадовою інструкцією, про що написати відповідну заяву, однак саме він прийняв рішення про звільнення його з роботи за угодою сторін, при цьому сам визначив дату свого звільнення з якою погодився відповідач. Разом з тим, посилання відповідача на те, що затримка повного розрахунку при звільненні позивача виникла не з їхньої вини не може бути прийняті судом до уваги, оскільки діючим трудовим законодавством роботодавець не звільняється від своєчасного проведення виплат, передбачених ст. 116 КЗпП України, у разі затримки проведення коштів через банківську установу чи державне казначейство. Виходячи із розміру середньомісячної заробітної плати середньоденний заробіток позивача, без вирахування податків і зборів становить 89 грн. 65 коп. Позивач звільнений з роботи 29 жовтня 2013 року , а відповідач провів з ним повний розрахунок 31 жовтня 2013 року , отже на один день затримав вказаний розрахунок, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середньоденний заробіток позивача за один день прострочення розрахунку при звільненні у розмірі 89.65 грн. Підлягають стягненню з відповідача на користь держави судові витрати у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial