Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

04.10.2019р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, який в подальшому, 24.10.2019р. було уточнено (а.с. № 3-6, 10-13). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 28.10.2019р. позов прийнято до розгляду та призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. № 15). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 28.10.2019р. було задоволено заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову та накладено заборону на вчинення будь-яких дій, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, яке на праві власності належить [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. № 30). В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнень від 24.10.2019р., позивач зазначив, що між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав грошові кошти в розмірі 15 000 дол. США. На підтвердження укладення договору позики, відповідачем 23.08.2018р. була складена розписка, проте з огляду на те, що в розписці були допущені технічні описки в двох містах в датах (рік - замість 2017р. - 1917р. та замість 2018р. - 1918р.), 24.10.2019р. [PERSON] було складено розписку в уточненій редакції, відповідно до якої відповідач підтвердив, що саме 15.09.2017р., а не 15.09.2017р. він отримав від позивача грошові кошти в розмірі 15 000 дол. США та підтвердив строк виконання зобов`язання протягом двох років. Відповідач у визначений умовами договору строк суму позики (строк позивач рахував з 15.09.2017р. до 15.09.2019р.) не повернув. Враховуючи викладене, просив стягнути з відповідача суму позики у розмірі 15 000 дол. США. В наданому суду 03.12.2019р. відзиві на позов відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав з тих підстав, що позивач за власної ініціативи восени 2012р. попросив розмістити 15 000 дол. США у банківський установі, за які позивач отримував щомісячні дивіденди, проте будь-яких договорів з ним не було укладено. Після припинення сплати дивідендів, [PERSON] у 2018р. під тиском змусив відповідача скласти розписку про отримання 15 000 дол. США, та перебуваючи в стані психоемоційного шоку, відповідачем була допущена описки в датах, а саме замість 2017р. - 1917р., а замість 2018р. - 1918р. Через рік позивач змусив переписати розписку з виправленою датою, що було зроблено відповідачем через побоювання за сім`ю. При винесенні рішення просив врахувати його майновий стан, а також те, що сума 15 000 дол. США була погашена щомісячними виплатами позивачу, за виключеннями 60 дол. США, які відповідач не може підтвердити (а.с. № 39-40). В судовому засіданні 16.12.2019р. позивач та його представник - адвокат Роговська А.О. (діє на ордеру від 16.12.2019р.) позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Додатково зазначили, що грошові кошти в сумі 15 000 дол. США були отриманні відповідачем особисто, без зазначення цілей їх використання, що підтверджує розписка, яка написана власноручно відповідачем з зазначенням суми, дати повернення, що і не оскаржує сам відповідач у своєму відзиві на позов. Будь-яких доказів того, що розписка була написана під тиском, відповідачем не надано. Позивач зазначав також, що після подачі позову він 05.11.2019р. вручив відповідачу і претензію про добровільне виконання зобов`язань, на яке відповідач не відреагував. Відповідач та його представник - адвокат Петренко М.Г. (діє на підставі ордеру від 16.12.2019р.) проти задоволення позову заперечували з тих підстав, що відсутні будь-які правові підстави для задоволення позовних вимог, оскільки розписка була написана під тиском, а по - друге не посвідчує справжню правову природу відносин, що склалися між сторонами. Ухвалою суду від 16.12.2019р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) відповідачу було відмовлено у задоволенні клопотання про виклик свідка (а.с № 59). Відмовляючи у задоволенні такого клопотання, суд виходив з положень ч.2 ст. 78 ЦПК України, де зазначено, що обставини, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до положень ч.1 ст.247 ЦПК України під час судового розгляду справи судом здійснене повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вислухав пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази за правилами ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Як встановлено судом, [PERSON] 15.09.2017р. від [PERSON] отримав грошові кошти в розмірі 15 000 дол. США, про що складена розписка 23.08.2018р. В розписці зазначено, що грошові кошти відповідачем отримані 15.09.1917р., про що складена розписка 23.08.1918р. (а.с.№ 7). 24.10.2019р. відповідачем була складена розписка, в якій [PERSON] підтвердив свої зобов`язання за розпискою від 23.08.2018р. та у зв`язку з тим, що при її складані були допущені помилки в датах, її зміст було уточнено, та замість ріку отримання грошей у борг «1917р.» вказано «2017р.» (а.с. № 14). 05.11.2019р. відповідачем була отримана вимога позивача про повернення боргу (а.с.№ 50зв). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Таким чином, з урахуванням правових позиції ВСУ України, викладених в постановах від 02.07.2014р. та 18.09.2013р., суд відхиляє як необґрунтоване твердження відповідача та його представника відповідача про те що, розписка не посвідчує справжню правову природу відносин між сторонами, що насправді грошові кошти були отримані у розмірі 15 000 доларів США ще у 2012р. на ведення аграрного бізнесу, що відповідач до 2018р. регулярно сплачував позивачу відсотки, 15.09.2017р. ніяких грошей у борг не брав, а розписку про отримання боргу 15.09.2017р. він написав 23.08.2018р. під тиском відповідача, оскільки перестав сплачувати йому відсотки. У постанові Верховного Суду України від 24.02.2016р. у справі № 6-50цс16 зазначено, що письмова форма договору є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми. Отже, підписуючи договір позики [PERSON] , підтвердив факт отримання ним грошових коштів. Посилання відповідача та його представника на те, що даний договір було укладено під тиском з боку позивача, суд не може прийняти до уваги, оскільки дані твердження не підтверджені жодним доказом (заява в поліцію, тощо). Під час надання у судовому засіданні 16.12.2019р. пояснень, відповідач, навпаки, на запитання головуючого, зазначив, що після написання розписки, він в поліцію не звертався, не пояснивши чому саме не звертався. Варто зазначити, що 24.10.2019р. відповідач підтвердив складення 23.08.2018р. розписки про отримання 15.09.2017р. грошей (а.с. № 14). Складення [PERSON] цієї розписки 24.10.2019р., а також отримання 05.11.2019р. під особистий підпис вимоги про повернення боргу, є, навпаки, підтвердженням того, що тиску на відповідача не відбувалось. Так само, суд критично оцінює заперечення відповідача про те, що розписка була складена ним 23.08.2018р. в такому психоемоційному стані, який не дозволяв йому розуміти наслідки її написання, оскільки достатніх доказів цьому суду не надано (положення ст. 80 ЦПК України). Наданий відповідачем висновок лікаря Дзевицької Е.А . НКМЦ «Головна біль» від 03.12.2019р. про діагноз [PERSON] - «соматорная вегетативная дисфункция. Тензионная цефалгия. Инсомния. Психогенное депрессивное расстройство. Астено-невротический синдром» (а.с. № 41) не може бути прийнятий до уваги, як доказ психоемоційного стану, який би унеможлював для [PERSON] здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (ознаки дієздатності - ст. 30 ЦК України). Клопотань про призначення судової психіатричної експертизи з питаннями судовому експерту про те, чи здатен був відповідач 23.08.2018р. своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання, [PERSON] або його представник адвокат Петренко М.С., у справі не заявляли. Рецепти на ліки, які додані відповідачем до відзиву (а.с. № 42) так само у розумінні ст. 80 ЦПК України не є достатніми доказами психоемоційного стану відповідача 23.08.2018р. під час складання розписки про отримання 15.09.2017р. грошей у позивача, оскільки вони датовані 28.11.2019р. Не знайшли підтвердження при розгляді справи і ті обставини, на які посилався відповідач, зазначаючи, що 15.09.2017р. він грошей не брав, брав ці гроші у 2012р. на ведення аграрного бізнесу, з отриманих прибутків сплачував позивачу відсотки до 2018р. Сам факт того, що 24.10.2019р. відповідач вдруге, після 23.08.2018р., підтверджує факт отримання саме 15.09.2017р. грошей у борг (а.с. № 14), спростовує ці заперечення [PERSON] За вищезазначеного, суд дійшов висновку, що розписка про отримання 15.09.2017р. [PERSON] грошей, відповідає правовій природі договору займу грошових коштів, складення її під тиском позивача або в такому психоемоційному стані, який би свідчив про недієздатність позивача 23.08.2018р., суду не надано, отже сума боргу у розмірі 15 000 дол. США підлягає стягненню з відповідача на користь. Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, гривня як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Вищевказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 01.03.2017р. у справі № 6-284цс17. Частиною 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом НБУ на день ухвалення рішення. Згідно офіційного курсу НБУ станом на 16.12.2019р. - 1 дол. США складає 2349,7996грн. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошові кошти у розмірі 15 000 дол. США, що становить 352 350 грн. (з розрахунку 15 000 дол. США х 23,49грн. - а.с. № 60). Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого при подачі позову та при подачі заяви про забезпечення позову судового збору в розмірі 4 012грн.30коп. (3 810грн. + 202грн. 30коп. = 4 012грн.30коп.). При цьому, суд виходить з такого розрахунку. Позивачем при подачі позову було переплачено судовий збір на 181грн.95коп., а саме сплачено в розмірі 3 810грн. (а.с. № 2), тому судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову [PERSON] сплатив вже в розмірі 202грн. 30коп. (а.с. № 20). На підставі викладеного,

Outcome: approved