Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

04.06.2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить визнати недійсним договір дарування 1/3 частки квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , укладеного 29.03.2019 року між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдарованою), що посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гура Максимом Григоровичем, зареєстрованого у реєстрі за №303 та стягнути з відповідачів понесені судові витрати, посилаючись на ті обставини, що 29 січня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, на умовах якого відповідачем було отримано у борг грошові кошти в розмірі 4700,00 доларів США у строк до 25 лютого 2019 року. Відповідач грошові кошти в обумовлені строки позивачці не повернув, у зв`язку із чим вона була вимушена звернутись з вимогою про сплату боргу, а потім з позовом до суду. Для забезпечення позовних вимог було додано заяву про накладення арешту на належну відповідачеві 1/3 частку квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідач, дізнавшись про вказаний позов та заяву про забезпечення позову для уникнення майбутнього стягнення із нього боргу на підставі рішення суду, подарував 1/3 частку квартири своїй матері [PERSON] на підставі оспорюваного договору дарування. При цьому для приховання дійсних намірів відчуження майна, а саме для уникнення стягнення боргу, договір було посвідчено після звернення до суду (29 березня 2019 року), датою укладення договору сторони зазначили дату двадцятого березня 2019 року, тобто за два дні до звернення суду. Оспорюваний правочин укладений після того, як Відповідач дізнався про загрозу арешту належного йому майна на підставі заяви про забезпечення позову. Крім того, про відсутність реального наміру дарувати майно свідчить й оцінка сторонами вартості частки, яка дарувалась, а саме при ринковій вартості частки у 87 827,67 грн. сторони визначили вартість подарунку саме у розмірі позовних вимог заявлених до стягнення. Вважає, що оспорюваний договір є фіктивним, оскільки не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на встановлення [PERSON] перешкод у звернення стягнення на майно боржника, яке було подароване. Тобто дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення Позивачки можливості поновлення порушених її законних прав. Ухвалою суду від 20.06.2019 року відкрито провадження по справі, позивачеві наданий строк на надання відзиву. 2 серпня 2019 року відповідачка [PERSON] надала відзив на позов, в якому зазначила, що [PERSON] дійсно звернулася до суду із позовом до [PERSON] 22.03.2019 року, однак провадження у справі було відкрито лише 23.04.2019 року, підготовче засідання проведене без участі [PERSON] 13.05.2019 року, в якому було задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову; 11.06.2019 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя у справі без участі сторін було ухвалене заочне рішення. Таким чином, висновок позивача про обізнаність [PERSON] , станом на день укладення спірного договору (29.03.2019 року), про наявність судових справ відносно нього є припущенням з боку позивачки. Крім того, зазначення дати укладення спірного договору - 20.03.2019 року, є помилкою, яка виникла з необачності сторін договору і нотаріусу та яка на цей час виправлена, тому висновки позивача про те, що оформлюючи договір дарування спеціально було зазначено 20.03.2019 року, як дату його укладення, є необґрунтованими припущеннями. Перед укладенням договору дарування, для визначення вартості частки, вона замовляла довідку про вартість, згідно з якою ринкова вартість 1/3 частини квартири станом на 29.03.2019 року складала 126635,00 грн., тому саме вказану вартість було записано нотаріусом в договорі під час його нотаріального посвідчення. Окрім іншого, її син [PERSON] в лютому 2019 року знявся з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS] , що також підтверджує реальність його намірів здійснити відчуження своєї частки квартири. Укладення вказаного договору було заплановане заздалегідь задовго до його оформлення, коли син вирішив змінити місце роботи та виїхати з міста Запоріжжя, тому дарування відбулося з метою передачі їй права власності на його частку квартири і для спрощення в майбутньому здійснити продаж чи обмін квартири без залучення нашого сина. 12.8.2019року позивач надала заперечення на відзив. 15.08.019 року відповідачка [PERSON] надала свої заперечення до суду. Ухвалою суду від 09.09.2019 року підготовче провадження закрито, справа призначена до розгляду. У судове засідання позивачка та відповідач [PERSON] не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причину неявки до судового засідання суду не повідомили. [PERSON] надав заяву щодо розгляду справи у його відсутність. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, вважає їх законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] просить у задоволені позову відмовити. Представник відповідача вважає, що позовні вимоги обґрунтовані лише припущеннями з боку позивача, а тому задоволенню не підлягають. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, розглянувши матеріали провадження, оглянувши у судовому засіданні матеріали цивільної справи ЄУН 337/1052/19, Провадження № 2/337/1257/2019 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Жодне рішення не може грануватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено наступне: 29.03.23019 року між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдарованою) було укладено договір дарування 1/3 частки квартири яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гура Максимом Григоровичем двадцять дев`ятого березня дві тисячі дев`ятнадцятого року та зареєстрований у реєстрі за №303. [PERSON] у встановленому законному порядку зареєструвала своє право власності та несе відповідні витрати щодо його утримання. [PERSON] у спірному квартирі не проживає, витрат не утримання не несе, знявся з реєстрації до укладення відповідного правочину. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав. Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно зі статтею 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом; право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним; права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним. Відповідно до частини першої та другої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що фактично єдиною метою здійснених майнових дій від імені боржника є введення в оману кредиторів -позивача шляхом виведення активів боржника з метою їх збереження за заінтересованими особами від звернення стягнення за наявними грошовими зобов`язаннями боржника перед кредиторами, створення видимості належної юридичної форми відчуження майна, оскільки 29 січня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на умовах якого останнім було отримано у борг грошові кошти в розмірі 4700,00 (чотири тисячі сімсот) доларів США. За домовленістю сторін вказані грошові кошти Відповідач зобов`язався повернути у строк до 25 лютого 2019 року, що підтверджується борговою розпискою. Відповідач грошові кошти в обумовлені строки позивачці не повернув, у зв`язку із чим вона була вимушена звернитись з вимогою про сплату боргу, а коли відповідач не виконав вимогу позивачка для захисту порушених прав вимушена була звернутись із позовною заявою про стягнення боргу до Хортицького районного суду. Однак як вбачається з матеріалів цивільної справи, відповідач позов з додатками та судові виклики не отримував, судові відправлення повернулися у зв`язку з відсутністю адресата, участі у судових засіданнях відповідач [PERSON] не брав, ухвала про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спільне житло винесена після укладення оспорюваного правочину, рішення ухвалено заочно, з матеріалами провадження [PERSON] ознайомлений лише 24.07.2019 року, тобто після звернення [PERSON] до суду з позовом про визнання правочину недійсним. При вирішенні заявлених позовних вимог, суд враховує усталену практику, а саме те, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину; саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків; у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Виз знання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме; у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Крім того, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише удавано, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. ( постанова Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 522/11043/14-ц ) Враховуючи, що жодним належним доказом відсутність з боку дарувальника та обдарованого наміру створити певні юридичні наслідки у вигляді передання права власності позивачем не доведена, а сама фіктивність правочину не може обґрунтовуватися лише припущеннями того, що фактично єдиною метою здійсненного правочину є створення видимості належної юридичної форми відчуження майна з метою виведення з активів на які може бути накладено звернення за рішенням суду , суд вважає, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed