Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

03.10.2019 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, літньою кухнею та житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] В шляхом заборони [PERSON] утримувати свійських тварин та птахів в господарській будівлі літ. «Л» та в інших господарських будівлях, спорудах, сараях чи інших пристосованих для цього приміщеннях, що розташовані за адресою: [ADDRESS] » на відстані ближче 15 метрів до літньої кухні та житлового будинку позивача розташованих за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та зазначив, що підставою обґрунтованості позовних вимог позивача є порушенням відповідачем ч. 2 ст. 386 ЦК України. Відповідач подала відзив на позовну заяву. Представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників та дослідивши матеріали справи суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] купила 2/3 частини жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та розташований на земельній ділянці розміром 600 кв.м, що підтверджується договором купівлі - продажу від 01 жовтня 1986 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Пилипенко Н.С. (зареєстровано в реєстрі за № 2-6041) та зареєстровано у Чернігівському міжміському бюро техінвентаризації (запис занесений в реєстрову книгу № 123) з реєстровим № 5364 стор. 288 від 08 жовтня 1986 року. Відповідач є власником 2/3 частини жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 25 жовтня 2018 року, [PERSON] було виділено в натурі 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] . Згідно технічного паспорту на житловий будинок (домоволодіння) від 10 листопада 1986 року та тривалий час потому, заперечення щодо облаштування уборної (місце розташування сараю «Л») жодними співвласниками не висловлювалися. Відповідач придбала вже збудований сарай «Л» на місці уборної. До вказаного сараю в 90 роках прибудувала маленьку частину півтора метра на півтора, про що домовлялася з попереднім власником будинку. Вказаний сарай був не узаконений, цегляний та провела його ремонт. Коли придбав частину будинку позивач, то вже сарай був. Після цього до сараю відповідач збудувала навіс із шиферу. Актом № 504 перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 19 вересня 2016 року за ініціативою [PERSON] встановлено, що рік побудови сараїв відповідача до 1990 років. Питання усунення перешкод у користуванні власністю, а саме земельною ділянкою, «шляхом демонтажу самовільно збудованого сараю літ. Л» вже були предметом судового розгляду (справа № 750/12431/16-ц). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом у справі (№ 750/12431/16-ц) встановлено та не заперечувалося в судовому засіданні сторонами, що «сарай «Л» знаходиться по межі земельної ділянки, а впритул до вказаного сараю знаходиться літня кухня позивача разом з його сараєм, які примикають також до сараю «Л» та розміщені по межі земельної ділянки, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині знесення сараю «Л» слід відмовити, оскільки відповідач не здійснювала будівництво сараю, який був побудований попереднім власником до придбання частини будинку позивачем, про що не заперечували представники позивача, а знаходження сараю «Л» не здійснює позивачу будь-яких перешкод в користуванні земельної ділянки, оскільки впритул до сараю відповідача по межі земельної ділянки останньої, де розміщений вказаний сарай знаходиться літня кухня та сарай з навісом, які належать позивачу». Також встановлено, що відповідно до висновку експерта № С-60 від 27 квітня 2017 року, птиця у цьому сараї не утримується. Згідно вимог ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розмішені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах. встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частинами 2, 4 ст.120 Земельного кодексу України визначено, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідач у поданому до суду відзиву вказала, що кролів взагалі не утримує вже понад 10 років, а наявність кліток не свідчить про їх утримання та розведення. Одночасно подала суду заяву, в якій зазначила, що станом на 11.11.2019 у домоволодінні відсутні будь-які свійські тварини та птахи. Вказаний факт підтверджений у заяві свідками та засвідчений головою вуличного комітету Деснянського району м. Чернігова. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод(1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних Інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювало і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс тощо). Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т.ін.). Абсолютність прав власника зовсім не означає, що ніхто і ніколи не може їх обмежити. Разом з тим, як вбачається з ст.319 ЦК, обмеження права власності не підлягають розширеному тлумаченню. Закріплений у п.1 ч. 2 ст. 319 ЦК принцип, відповідно до якого дії власника щодо його майна не повинні суперечити закону, є загальним універсальним обмеженням прав власника. Відсутність прямої заборони в законі надає власнику широке коло можливостей для здійснення права власності, в той час як заборона на здійснення певних дій є механізмом стримування власника. Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем фотокартки про розміщення сараю відповідача, в якому знаходяться кури не містять дати їх виготовлення, а також не доводять здійснення позивачу з боку відповідача перешкоди у користуванні його власністю, зокрема земельною ділянкою, літньою кухнею та будинком, оскільки між земельними ділянками встановлена огорожа. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив суду, що є батьком позивача та проживає в будинку [ADDRESS] . Коли [PERSON] почала утримувати курей та кролів, після дощу вода із курячим послідом потрапляє на ділянку позивача, також стало неможливо повісити білизну в дворі, так як вона вбирає в себе запах курячого посліду. Сидіти на дворі за столиком із друзями також неможливо, оскільки від стола до сараю, де утримує [PERSON] курей та кролів, відстань близько 6 метрів і відчувається неприємний запах. Останні три, п`ять, сім років, запах від курей став нестерпний. Вікно кухні, яке виходить до сараю [PERSON] взагалі ніколи не відчиняється, оскільки зразу до будинку заходить неприємний запах. На даний час свідку не відомо чи тримає [PERSON] курей та кролів, проте клітки для кролів у неї є. Допитаний свідок [PERSON] суду повідомив, що пару разів у місяць буває в гостях у [PERSON] (батька позивача). Курей та кролів, яких утримує [PERSON] бачив. В дворі стоїть дуже сильний неприємний запах, на вулиці знаходитися неможливо. Останній раз бачив курей в кінці вересня 2019 року. Свідок [PERSON] суду повідомив, що він перебуває у дружніх відносинах з позивачем. Сарай [PERSON] знаходиться близько до літньої кухні позивача, а тому на подвір`ї позивача відчутно різкий тваринний запах, проте курей та кролів він не бачив, лише чув їх запах. Останні рази був у гостях у позивача в травні, червні та жовтні 2019 року, запах птахів чув, проте їх самих не бачив. Свідок [PERSON] суду повідомив, що має дружні відносини з батьком позивача та інколи зустрічається з ним то у нього, то у позивача. Проте, останнім часом стало не дуже зручно зустрічатися у позивача, оскільки на його подвір`ї відчутний неприємний запах курей. Останній раз був у гостях у [PERSON] 14 жовтня 2019 року, на подвір`ї знаходитися було неможливо, оскільки було відчутно неприємний запах курей. Курей він не бачив, оскільки між подвір`ями позивача та відповідача знаходиться стіна. Крім того, вказав, що насиченість запаху залежить також від вітру, так як інколи запах не такий різкий. Свідок [PERSON] суду повідомила, що вона є головою вуличного комітету. На даний час кролів [PERSON] уже не тримає, а курей вона тримає постійно, так як вона є її сусідкою, їй це відомо. Крім того, вказала, що санітарні норми утримання тварин не витримані, оскільки двір у [PERSON] дуже малий. Влітку 2019 року, коли до [PERSON] приїжджала комісія із райвиконкому, вона також заходила до її двору та бачила, що кури на той час були в загородці, а в клітці - один кріль. Свідок [PERSON] суду повідомив, що коли бував у гостях у [PERSON] , то на його подвір`ї був присутній сторонній запах, який поширювався із сусідньої території. Це був запах фекалій курей та кролів. Їжу, яку вони готували на вулиці, їсти було неможливо, оскільки вона вбирала в себе цей запах. Останній раз був у гостях в позивача у вересні 2019 року, неприємні запахи були, проте самих тварин він не бачив. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства(ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Норма частини 2 ст. 386 ЦК України визначає, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено відсутність в домоволодінні відповідача свійських тварин та птахів, а позивач не надав суду беззаперечних доказів щодо здійснення з боку відповідача перешкод у користуванні позивачу земельною ділянкою, літньою кухнею та житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] В, тому суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову з підстав заявлених позивачем щодо усунення перешкоди у користуванні земельною ділянкою, літньою кухнею та житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] В шляхом заборони [PERSON] утримувати свійських тварин та птахів в господарській будівлі літ. «Л» та в інших господарських будівлях, спорудах, сараях чи інших пристосованих для цього приміщеннях, що розташовані за адресою: [ADDRESS] » на відстані ближче 15 метрів до літньої кухні та житлового будинку позивача розташованих за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: dismissed