Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

03 березня 2020 року позивач [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що є власницею зазначеної квартири у якій окрім неї зареєстрований онук - [PERSON] , який з 13 січня 2016 року у квартирі не мешкає, оскільки змінив місце фактичного мешкання забравши свої особисті речі. Позивачка зазначила, що оскільки її онук - відповідач [PERSON] який вже є повнолітньою особою добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає, витрат на утримання квартири не покриває, на нього нараховуються комунальні платежі які позивачка сплачує самостійно. На підставі зазначених обставин звернулась до суду із цим позовом. Ухвалою суду від 12 березня 2020 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 10 квітня 2020 року. Через неявку в судове засідання сторін розгляд справи було відкладено на 14 травня 2020 року. 14 червня 2021 року, заочним рішенням суду, позов задоволено. 24 вересня 2020 року до суду звернувся [PERSON] із заявою про перегляд заочного рішення суду від 14 травня 2020 року у цивільній справі № 212/1641/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа ВИКОНАВЧИЙ КОМІТЕТ ПОКРОВСЬКОЇ РАЙОННОЇ В МІСТІ КРИВОМУ РОЗІ РАДИ в особі відділу реєстрації місця проживання громадян про позбавлення права користування житловим приміщенням. Ухвалою від 06 листопада 2021 року скасовано заочне рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 травня 2020 року, справа №212/1641/20. Призначено справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: ВИКОНАВЧИЙ КОМІТЕТ ПОКРОВСЬКОЇ РАЙОННОЇ В МІСТІ КРИВОМУ РОЗІ РАДИ про позбавлення права користування житловим приміщенням до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначити судовий розгляд на 17 листопада 2020 року. 12 січня 2021 р. до суду надійшла уточнена позовна заява, в якій [PERSON] просить усунути перешкоди у користуванні - квартирою [ADDRESS] , та визнати [PERSON] , [INFO] , таким що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , що є підставою для зняття [PERSON] , з реєстраційного обліку за зазначеною квартирою. На підтвердження зазначених в уточненій позовній заяві обставин надає довідку про повернення субсидії, квитанцію, талон-повідомлення єдиного обліку №277, висновок спеціаліста СМЕ № 7 від 05.01.2021, АКТ від 23.11.2020, свідоцтво про народження, довідку з відділу РАГС від 04.02.09, свідоцтво про розірвання шлюбу від 05 січня 1978, свідоцтво про укладення шлюбу від 27 вересня 1980, свідоцтво про розірвання шлюбу від 21 грудня 1989, висновок ЛКК № 865 від 26.11.2020. Представник Відповідача адвокат Солод Р.Г. подав до суду Відзив на уточнену позовну заяву у якому зазначає, що не погоджується з уточненою позовною заявою, просить відмовити в її задоволенні. Зазначає, що Відповідач неодноразово намагався вселитись та проживати в спірній квартирі, а також пропонував оплачувати 50% платежів за комунальні послуги. На таких же умовах [PERSON] пропонував [PERSON] вселитись до спірної квартири у березні 2020 року. 03 січня 2021 року [PERSON] знову намагався вселитись до спірної квартири наслідком чого був виклик патрульної поліції, яку викликала Позивач. В судовому засіданні позивач [PERSON] , представник позивача - адвокат Митрошин С.В. позовні вимоги підтримали, послалися на обставити, що зазначенні в уточненій позовній заяві. Відповідач [PERSON] , представник відповідача - адвокат Солод Р.Г. проти позовних вимог заперечували, послалися на обставини, що зазначення у відзиві на позовну заяву. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на праві власності (договір дарування квартири від 12.02.1999 року) належить квартира за адресою [ADDRESS] . Також зазначена інформація підтверджена наданою до матеріалів справи довідкою КП ДОР « КБІ » від 13 березня 2020 року. Відповідно до довідки № 13 від 02 березня 2020 року, виданою відділом місця проживання громадян Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради за адресою: [ADDRESS] окрім власника [PERSON] зареєстрований й відповідач по справі [PERSON] . Відповідно акту, складеного сусідами мешканцями [ADDRESS] від 11 лютого 2019 року , які засвідчені уповноваженою особою ТОВ КК «ДОМ. КОМ» зазначено, що [PERSON] дійсно з 13 січня 2016 року виїхав разом із матір`ю за іншою адресою і по теперішній час не мешкає за місцем реєстрації у квартирі [ADDRESS] . Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну, в особі її державних органів, позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших члені» сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 16 цього Кодексу. Згідно з ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з наймачем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка), неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки та інші). Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що [PERSON] вимушено мешкає за адресою [ADDRESS] з батьком у якого дружина та п`ятеро дітей. Неодноразово намагався вселитись та проживати у спірній квартирі, що і підтвердила Позивач. Суд також звертає увагу, не надала до суду доказів стосовно наявності у приватній власності помешкання [PERSON] , яке може бути придатним для його проживання. Додатково суд враховує практику Верховного Суду, а саме Постанову від 09 грудня 2020 року в якій зазначається наступне. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Судом також встановлено, що причиною неможливості проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] саме неприязні стосунки породжені користуванням спірним житлом. Про це свідчить звернення Позивача до органів поліції при намаганні [PERSON] вселитись до спірної квартири, що підтверджується талоном-повідомлення єдиного обліку № 277 від 04.01.2021, а також показами [PERSON] . Суд критично відноситься до заявлених Позивачем в уточненій позовній заяві збитків що виражаються у необхідності сплати житлово-комунальних послуг, які Позивач несе по причині реєстрації Відповідача. Як встановлено в ході розгляду справи, Відповідач неодноразово пропонував Позивачу вселитись до спірної квартири з 50 відсотковою оплатою комунальних послуг. Таким чином Позивач фактично відмовляється від компенсації збитків з боку Відповідача. Також суд критично відноситься до неможливості Позивача розпорядитись квартирою шляхом продажу, так як потенційні покупці відмовляються купувати житлове приміщення, виходячи з наступного. Позивачка не надала до суду жодного належного та допустимого доказу, про існування відмов потенційних покупців усних та/або письмових, а тому зазначені в уточнену позові факти не знаходять свого підтвердження. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Виходячи з викладеного, суд позбавлений можливості прийти до обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в зв`язку з недоведеністю позивачем обставин, на які він посилається при зверненні до суду. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed