Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

02 вересня 2013 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача. В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне. Постановою Новоазовського райсуду Донецької області від 22 вересня 2011 року по кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст.190 ч.2, 364 КК України, відповідач у справі звільнена від кримінальної відповідальності на підставі ст.1 пункту «г» ст.6 Закону України «Про амністію у 2011 році» від 08 липня 2011 року. По даній кримінальній справі він, позивач, і його дружина [PERSON] були визнані потерпілими, оскільки зазначеними злочинами їм були спричинені матеріальні збитки і моральна шкода за встановлених судом і викладених у постанові суду обставин, а саме, що 14 грудня 2009 року, у денний час, [PERSON] по запрошенню голови обслуговуючого кооперативу човникової станції «Волна» [PERSON] прибула у с.Широкине Новоазовського району Донецької області на територію зазначеного кооперативу, який розташований по вул.Береговій,1, для участі у зборах членів зазначеного кооперативу під головуванням члена правління кооперативу [PERSON] з питання придбання права власності на самовільно зведені об'єкти на зазначеній території, а також земельні ділянки для їх обслуговування. На зборах [PERSON], представившись заступником начальника - начальником Східного відділу Маріупольського управління інспекції ДАБК, виступила перед присутніми на зборах членами кооперативу і, достовірно знаючи про самовільне будівництво на території ОКЧС «Волна» членами кооперативу, умисно, будучи посадовою особою і державним службовцем, зловживаючи своїм службовим становищем, з корисливих мотивів, а також в інтересах своєї дочки, приватного підприємця [PERSON], шляхом обману і зловживання довірою, з метою заволодіння майном членів кооперативу, переконала їх у можливості за грошову винагороду оформити у законному порядку право власності на самовільно зведені об'єкти з наступним отриманням права власності на земельні ділянки під зазначеними будівлями. Продовжуючи зловживати своїм службовим становищем, [PERSON] умисно, з метою заволодіння грошовими коштами членів кооперативу, шляхом обману і зловживання довірою, переконала їх у необхідності перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок своєї дочки, приватного підприємця [PERSON] за надання послуг з оформлення нею правовстановлюючих документів на самовільно збудовані об'єкти, а також земельні ділянки під ними, пообіцявши оформити документи про право власності продовж двох тижнів з моменту отримання грошових коштів на зазначений нею розрахунковий рахунок. [PERSON] зазначила, що вартість послуги становить від 2500 до 3000 грн. з кожного члена кооперативу за один об'єкт. Члени кооперативу могли перерахувати гроші на розрахунковий рахунок ПП [PERSON], віддати їй особисто або передати через її дочок [PERSON] і [PERSON], які не були обізнані про злочинні наміри [PERSON]. Він, позивач, і його дружина передали [PERSON] через її дочку [PERSON] готівкою 5840 грн.. Зазначену суму його дружина передала [PERSON] 05 січня 2010 року приблизно о 10 годині в узгодженому з [PERSON] місці, а саме на майданчику у м.Новоазовську біля літака, за оформлення правовстановлюючих документів на два гаража. На один гараж на його, позивача, ім'я, а на другий - на ім'я його дружини, тобто по 2920 грн. за оформлення кожного правовстановлюючого документа. Разом з його дружиною [PERSON] свої гроші в сумі 3200 грн. передавала [PERSON] член кооперативу [PERSON] за оформлення правовстановлюючих документів на свій гараж. Його, позивача, дружина [PERSON] померла [INFO], заповівши йому, [PERSON], все своє майно, яке він прийняв в установленому законом порядку. Отже, злочинними діями [PERSON] йому спричинена матеріальна шкода в сумі 5840 грн., а також моральна шкода в сумі 4 тис. грн.., яка полягає у душевних стражданнях у зв'язку з протиправним заволодінням його грошовими коштами. З посиланням на ст.ст.1167-1168 ЦК України, ч.5 ст.28 КПК України позивач просив суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] на його, позивача, користь 5840 грн. у відшкодування матеріальних збитків, і 4000 грн. у відшкодування моральної шкоди, спричинених у результаті злочину, а також стягнути з відповідача на його користь витрати з правової допомоги адвоката 600 грн. (а.с.3-4). До початку розгляду справи по суті, після постановлення ухвали суду про витребування копії спадкової справи до майна померлої [PERSON] з нотаріальної контори, представник позивача уточнив позовні вимоги. Просив винести судове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 2920 грн. матеріальних збитків і 4000 грн. моральної шкоди, спричинених позивачу в результаті скоєння відповідачем злочину (а.с.49). Позивач у судове засідання не явився, звернувшись до суду з письмовою заявою про розгляд справи в його відсутність за участю його адвоката [PERSON] (а.с.4,66). Представник позивача адвокат [PERSON], який діє на підставі ордеру і свідоцтва про заняття адвокатською діяльністю (а.с.17-18), а також договору про надання правової допомоги і заяви позивача (а.с.4,32,50), у судовому засіданні 21 листопада 2013 року підтримав позовні вимоги позивача з зазначених у позовній заяві і заяві про зменшення позовних вимог підстав, просив задовольнити їх, оскільки у відповідності до ст.61 ЦПК України, постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» суд повинен оцінювати добуті у ході розгляду кримінальної справи і цивільного позову докази відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, а в ході розгляду кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] за ст.190 ч.2, 364 ч.1 КК України було встановлено, що саме в результаті винних дій [PERSON] спричинені матеріальні збитки потерпілому [PERSON] в сумі 2920 грн.. Своїми заявами до суду позивач і його представник просили закінчити розгляд справи у їх відсутність (а.с.65-68). У судовому засіданні відповідач [PERSON] суду пояснила, що стосовно неї була порушена кримінальна справа у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст.190 ч.2, 364 ч.1 КК України, справа була предметом розгляду у Новоазовському райсуді. Протягом всього часу розгляду кримінальної справи в суді, а до того - під час досудового слідства, вона доказувала, що не причетна до вчинення інкримінованих їй злочинів. Вона, не визнавши свою провину у скоєнні зазначених злочинів, погодилася на закриття провадження у кримінальній справі на підставі акту про амністію у 2011 році, оскільки на день винесення постанови суду вона досягла 55-річного віку. У постанові про закриття провадження у справі на підставі акту про амністію судом зазначена фабула злочинів, які встановлені органом досудового слідства, а не судом, тому її провина у скоєнні зазначених злочинів не знайшла свого підтвердження при розгляді кримінальної справи в суді. Були допитані численні свідки, а не тільки вона і потерпілі. У судовому засіданні при розгляді кримінальної справи вона пояснювала суду, і це підтвердилося показаннями свідків і письмовими доказами, що вона не приймала участі у зборах членів кооперативу «Волна» у с.Широкине не 14 грудня 2009 року, не 19 грудня 2009 року, бо навіть була відсутня у Новоазовському районі у ці дні. Вона не відкривала на своє ім'я ніяких розрахункових рахунків, на які б потерпілі могли перераховувати гроші, їй особисто або через когось потерпілі не передавали гроші готівкою, тому з її вини потерпілому [PERSON], як і іншим потерпілим у кримінальній справі, не спричинена матеріальна і моральна шкода. З зазначених підстав просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача адвокат [PERSON], який діє на підставі договору про правову допомогу і свідоцтва про заняття адвокатською діяльністю на а.с.15-16, просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивача, оскільки наявність постанови про закриття провадження у кримінальній справі з підстав застосування до [PERSON] акту про амністію не є підставою для того, щоб стягувати з [PERSON] як відповідача у цивільному позові матеріальні збитки і моральну шкоду, спричинені нібито у результаті скоєння злочину. Обвинувального вироку суду нема, у зв'язку з чим нема підстав для задоволення позову [PERSON]. Суд, вислухав у судовому засіданні представників сторін, відповідача, свідка, дослідивши письмові докази у цивільній справі, а також матеріали цивільної справи №2/238/29/13 за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до інспекції ДАБК у Донецькій області, третя особа [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди і кримінальної справи №1-73/11 за обвинуваченням [PERSON] за ст.ст.190 ч.2, 364 ч.1 КК України, проаналізувавши добуті докази в сукупності, вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено в судовому засіданні, що 28 вересня 2010 року прокурором Новоазовського району була порушена кримінальна справа у відношенні [PERSON] за фактом зловживання службовим становищем, яке заподіяло істотну шкоду охоронюваним законом правам та інтересам окремих громадян, і шахрайства, що завдало значної шкоди потерпілим, за ознаками злочинів, передбачених ст.ст.364 ч.1, 190 ч.2 КК України (т.1 крим.справи, а.с.1). Постановою прокурора Новоазовського району Донецької області від 27 грудня 2010 року [PERSON] притягнута по зазначеній кримінальній справі як обвинувачена і їй пред'явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст.364 ч.1, 190 ч.2 КК України (т.4 крим.справи, а.с.106-108). Після проведення досудового слідства зазначена кримінальна справа була спрямована для розгляду до Новоазовського райсуду і була предметом розгляду у зазначеному місцевому суді. 22 вересня 2011 року постановою Новоазовського райсуду [PERSON] на підставі пункту «г» ст.1, ст.6 Закону України «Про амністію» від 08 липня 2011 року була звільнена від кримінальної відповідальності за ст.ст.190 ч.2, 364 ч.1 КК України у зв'язку з тим, що досягла 55-річного віку. Провадження у кримінальній справі було закрите. Цивільні позови потерпілих були залишені без розгляду. Було вирішено питання з речовими доказами (а.с.5-6). З пояснень у судовому засіданні осіб, які беруть участь у цивільній справі, а також з матеріалів кримінальної справи судом встановлено, що у кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] за ст.ст.190 ч.2, 364 ч.1 КК України [PERSON] був визнаний потерпілим і цивільним позивачем. У цивільному позові [PERSON] як потерпілий і цивільний позивач просив стягнути з [PERSON] на його користь 2920 грн. завданої злочином матеріальної шкоди (т.3 крим.справи, а.с.81-88). Згідно ч.1-2 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та вчинені вони цією особою. Оскільки в матеріалах цивільної і кримінальної справ нема доказів тому, що мали місце неправомірні (злочинні) дії та вчинені вони відповідачем [PERSON], бо у кримінальній справі не був постановлений судом обвинувальний вирок щодо підсудної [PERSON], суд за правилами ст.61 ч.4 ЦПК України розглядає справу шляхом оцінювання іншої прийнятої в рамках кримінальної справи постанови (тобто постанови про закриття провадження у кримінальній справі від 22 вересня 2011 року) згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, як того вимагає п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». З постанови суду у кримінальній справі від 22 вересня 2011 року про закриття провадження у кримінальній справі стосовно [PERSON] у зв'язку із застосуванням до неї акту про амністію від 08 липня 2011 року, суд зазначив, що органом досудового слідства [PERSON] звинувачується в умисному, з корисливих спонукань і в інтересах третіх осіб використанні службового становища, яке спричинило суттєву шкоду інтересам окремих громадян, а також в умисному заволодінні чужим майном шляхом обману і зловживання довірою, яке спричинило значну шкоду потерпілим. У цій же постанові суду зазначено, що досудовим слідством встановлено, що в результаті злочинних дій [PERSON] потерпілим, в тому числі потерпілому [PERSON], була спричинена значна матеріальна шкода, зокрема потерпілому [PERSON] - на суму 2920 грн.. У зазначеній постанові судом зазначено, що у судовому засіданні підсудна [PERSON], не визнаючи себе винною, заявила клопотання про застосування до неї Закону України «Про амністію» від 08 липня 2011 року, оскільки вона на день набрання чинності зазначеним актом про амністію досягла 55-річного віку (а.с.5-6). У відповідності до ст.62 Конституції України і ст.212 ЦПК України суд не може погодитися з твердженнями позивача і його представника в тій частині, що постановою про закриття провадження у кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] від 22 вересня 2011 року підтверджено, що мали місце протиправні дії з боку [PERSON], встановлені органом досудового слідства, і що вчинені вони саме цією особою. Такий висновок суду підтверджений добутими у судовому засіданні письмовими доказами і свідченнями у судовому засіданні свідка [PERSON]. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] доводиться їй матір'ю. Вона, [PERSON], у 2009 році працювала інженером фірми «Стратегія регіонального розвитку», фірма орендувала приміщення у будівлі Новоазовської райдержадміністрації, де був розташований офіс інспекції ДАБК. Її мати на той час працювала заступником начальника інспекції ДАБК. Дату вона вже не може назвати, вона була на роботі, був робочий час, коли до неї на робоче місце прийшов [PERSON] і попросив допомоги у підготовці документів для складання позовних позовів до суду про визнання права власності на човникові гаражі, розташовані у човниковому кооперативі «Волна», а також про визнання права власності на земельні ділянки, які розташовані під цими гаражами. Оскільки така робота була їй знайома у зв'язку з роботою у зазначеній фірмі, вона погодилася на пропозицію [PERSON]. [PERSON] як голова човникового кооперативу «Волна» зібрав членів кооперативу у с.Широкине, члени кооперативу привезли документи, вона їх зібрала, щоб перевірити і підготувати як додатки до позовних заяв, які складала не вона, а адвокат. Ніяких договорів вона або її мати [PERSON] з членами кооперативу не укладали. Укладала договори з членами кооперативу її рідна сестра [PERSON], у якої було свідоцтво про зайняття роботою з підготовки офіційних документів. Договори з [PERSON] члени кооперативу підписували особисто, їх зразок вона передала їм через голову кооперативу. На зборах членів кооперативу була присутня бухгалтер кооперативу, яка зібрала з членів кооперативу гроші готівкою за зібрання і оформлення документів до суду, а також виготовлення експертних висновків. Бухгалтер кооперативу перераховувала гроші на розрахунковий рахунок приватного підприємця [PERSON], яка розраховувалася з експертами після виготовлення ними висновків і сплачувала ці послуги за квитанціями, які надавала для звіту членами кооперативу, щоб підтвердити, на що саме витрачені їх гроші. Всі пакети документів були виготовлені і передані адвокату для доручення їх до позовних заяв. Їй не відомо, чому саме не були винесені позитивні для членів кооперативу судові рішення. Особисто вона виконала свою роботу, про це свідчать акти виконаних робіт. [PERSON] не спілкувалася з членами кооперативу з питань підготовки документів і отримання грошей, не мала вона або [PERSON] ніяких стосунків щодо цього із [PERSON]. На зборах членів кооперативу її матері [PERSON] не було, про це вона свідчила і в суді при розгляді кримінальної справи. З протоколу допиту [PERSON] на досудовому слідстві і з його позовної заяви до суду судом встановлено, що особисто він гроші [PERSON] не передавав, а передавала їх його дружина [PERSON], нині покійна, у м.Новоазовську біля пам'ятника льотчикам у центрі міста. Особисто він і його дружина на зборах членів кооперативу 14 грудня 2009 року, де вирішувалося питання про визнання права власності на самочинно зведені гаражі-елінги, не були присутні. Про те, що відбувалося на цих зборах, його дружині було відомо зі слів голови кооперативу «Волна» [PERSON], який повідомив, що на зборах членів кооперативу була присутня [PERSON] (а.с.3,зворот; т.3 крим.справи, а.с.84-85). Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків наряду з іншими є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути наряду з іншими відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичні особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Аналіз положень статей 1166 і 1167 ЦК України дозволяє стверджувати, що загальними умовами відшкодування заподіяної шкоди є: протиправність поведінки заподіювача; причинний зв'язок між діями заподіювача шкоди та наслідком у вигляді заподіяної шкоди; вина заподіювача шкоди. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що у судовому засіданні не знайшло підтвердження спричинення позивачу матеріальних збитків і моральної шкоди в результаті скоєння відповідачем злочинів, передбачених ст.ст.190 ч.2, 364 ч.1 КК України, у зв'язку з чим суд в світі вимог ч.4 ст.61, ст.212 ЦПК України і зазначених вище норм Цивільного кодексу України відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON]. Оскільки ч.5 с.28 КПК України в редакції, яка була чинною до 19 листопада 2012 року, за правилами якого розглянути кримінальна справа стосовно [PERSON], позивач звільняється від сплати судового збору, суд за правилами ст.88 ЦПК України відносить витрати зі сплати судового збору за рахунок держави, оскільки відмовляє у задоволенні позовних вимог позивачу.

Outcome: dismissed