Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

02.08.2018 року до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням звернулась позивач, яка зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] р, виданого на підставі розпорядження голови Комунарської районної адміністрації від 28.11.2006 року. З 14.01.1983 року у даній квартирі зареєстрована її донька - [PERSON], яка в квартирі більше 15 років не мешкає. [PERSON] разом зі своїм чоловіком виїхали за кордон, місце їх проживання невідоме. Відповідач не бере участі в утриманні квартири, не сплачують за комунальні послуги, але зніматися добровільно з реєстрації не бажає. Через наявність вказаної реєстрації [PERSON] не може оформити субсидію, хоча за розміром доходів має право на її отримання, сплата комунальних платежів в повному обсязі ставить її у тяжке матеріальне становище. Просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримала, просила задовольнити її позовні вимоги, так як реєстрація відповідача в квартирі перешкоджає в оформленні субсидії, а сплата комунальних послуг у повному обсязі ставить її у тяжке матеріальне становище. Додатково пояснила, що її донька більше 15 років не мешкає в квартирі, разом з чоловіком виїхали за кордон, їх місце проживання їй невідоме. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Представник позивача [PERSON] підтримав позицію [PERSON], просив позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про день, місце і час розгляду справи повідомлена належним чином, заяв та клопотань до суду не надано. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила, що вона проживає з 1974 року у будинку [ADDRESS], на одному поверсі з позивачем. З [PERSON] підтримує сусідські відносини, доньку позивача пам'ятає ще ученицею, остання більше 15 років не мешкає у квартирі. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] р, виданого на підставі розпорядження голови Комунарської районної адміністрації від 28.11.2006 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Зазначене підтверджено витягом з про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12967059 від 19.12.2006 року (а.с. 4-5). Факт не проживання [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] підтверджено актом обстеження житлових умов, складеного 10.07.2018 року (а.с. 7). Також факт не проживання відповідача підтверджено свідком [PERSON], допитаною в судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членівїх сімей та інших осіб. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 321 ЦК України встановлений принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі, в тому числі, рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Суд вважає, що позивач, як власник квартири має права вимагати усунення перешкод у користування та розпорядженні своїм майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином, на думку суду факт реєстрації відповідача за адресою квартири позивача, яка є її власністю, перешкоджає останній в повній мірі розпоряджатися та володіти своєю власністю, або може обмежити в його здійсненні, вимагає від неї додаткових матеріальних витрат по сплаті комунальних послуг, які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб у квартирі. Отже, порушені права власника та перешкоди в користуванні власністю цілком можливо усунути шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. У зв'язку з наведеним суд вважає, що право позивача порушено та підлягає судовому захисту, а позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню. Ухвалою суду від 16.08.2018 року на підставі ст. 136 ЦПК України [PERSON] було відстрочено сплату судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп. на строк не більш, як до ухвалення судового рішення.

Outcome: approved