Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

02.07.2020 року позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що 01.04.2020 року її знайомий [PERSON] , в березні 2019 року взяв у неї в борг 5500 доларів США, про що особисто написав декілька розписок. Так, 11.03.2019 року відповідач написав розписку про отримання від неї коштів в розмірі 1500 дол. США, як завдатку за продаж в її користь земельної ділянки, загальною площею 2.3157 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в с. Гаразджа Луцького р-ну Волинської області на території Піддубцівської сільської ради (далі - земельна ділянка). У даній розписці [PERSON] також взяв на себе зобов`язання до 23.03.2019 року переоформити не неї належну останньому земельну ділянку. Однак, відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав та коштів їй не повернув. 19.03.2019 року [PERSON] написав іншу розписку, за змістом якої отримав від неї 5000 дол. США за продаж земельної ділянки. Проте, отримавши кошти в якості завдатку, відповідач ніякого договору-купівлі продажу на її користь не вчинив. В подальшому, обіцяючи повернути отримані від неї кошти, з метою підтвердження відповідних намірів, 19.03.2019 року відповідач написав ще одну розписку, відповідно до якої надав їй в оренду земельну ділянку терміном на 49 років, шляхом укладання договору оренди. Разом з тим, на момент вчинення боргових розписок він не мав у своїй власності земельної ділянки та іншого нерухомого майна. В свою чергу, земельну ділянку [PERSON] набув у власність лише 17.06.2020 року, в порядку спадкування. Вказує, що позику коштів, яка відбулася в березні 2019 року, відповідач обґрунтовував їх подальшим вкладенням у виготовлення технічної документації на приватний будинок та земельні ділянки, які він мав у майбутньому успадкувати після смерті свого батька. Термін повернення коштів у борговій розписці вони не обумовлювали, однак між ними була усна домовленість про повернення отриманих коштів до кінця 2019 року або оформлення одного з об`єктів нерухомого майна - житлового будинку чи земельної ділянки на її користь. На протязі 2019 та 2020 років вона неодноразово телефонувала до відповідача [PERSON] з проханням повернути взяті у борг кошти, однак останній фактично відмовився виконувати взяті на себе зобов`язання. З огляду на наведене вважає, що між нею та [PERSON] існують не виконані боргові зобов`язання за договором позики (борговою розпискою). Враховуючи викладене, просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 5500 дол. США., а також судові витрати по справі, які складаються зі сплати судового збору в розмірі 1883,40 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 4000 грн. В судовому засіданні представник позивача надав аналогічні пояснення викладеним у позові, заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Позивач в судовому засіданні суду пояснила, що в березні 2019 року вона надала [PERSON] в борг кошти в розмірі 5200 доларів США терміном на три місяці. В свою чергу, відповідач зобов`язався повернути кошти в обумовлений строк або переоформити на неї належну йому земельну ділянку. Разом з тим, для здійснення переоформлення вказаної земельної ділянки вона також передала 300 дол. США особі на прізвище « [PERSON] » без отримання від останнього відповідної розписки. Зазначила, що розписка про передачу їй в оренду землі була написана [PERSON] з метою підтвердження добросовісності його намірів, однак фактично будь-яких правовідносин з приводу такої оренди між ними не існувало. Просила позов задовольнити у повному об`ємі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час, місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяви, клопотання, відзив на позовну заяву від нього на адресу суду не надходили. Статтею 280 ЦПК України закріплена можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання. Враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, 11.03.2019 року [PERSON] була складена розписка, у якій останній зазначив, що він отримав від [PERSON] завдаток за земельну ділянку, яка знаходиться в с. Гаразджа, площею 2,3 га, в розмірі 1000 дол. США, а також зобов`язався переоформити вказане нерухоме майно на позивачку до 23 березня по факту сплати йому 4200 дол. США (а.с. 11). 19.03.2019 року [PERSON] було оформлено іншу розписку, відповідно до якої останній підтвердив продаж [PERSON] земельної ділянки, яка знаходиться в с. Гаразджа за 5200 дол. США, а також вказав про відсутність у нього будь-яких претензій з приводу відчуженого нерухомого майна. У даній розписці, [PERSON] також зазначив, що у разі зміни домовленостей, він зобов`яжеться повернути кошти в трикратному розмірі (а.с. 10). При цьому, 19.03.2019 року [PERSON] було складено документ «Договір оренди», в якому останній зазначив, що він надає в оренду [PERSON] земельну ділянку, яка знаходиться в с. Гаразджа терміном на 49 років, у постійне її користування з правом на приватизацію землі (а.с. 12). У своєму позові [PERSON] зазначила, що між нею та [PERSON] фактично існують не виконані боргові зобов`язання за договором позики (борговою розпискою), оскільки відповідач отримані згідно вищевказаних розписок кошти їй не повернув та земельну ділянку, яка виступала у якості забезпечення виконання взятих на себе зобов`язань, у її власність не передав. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Така правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України №6-1967цс15 від 11.11.2015 року. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Разом з тим, як вбачається із написаних [PERSON] розписок від 11.03.2019 року та 19.03.2019 року, а також документу, найменування якого «Договір оренди», жоден із них за своєю правовою природою не є договором позики. Так, у вказаних розписках відсутні як відомості про отримання грошей у борг, умови їх отримання, так і зобов`язання їх повернути позивачці [PERSON] . Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За наведених обставин, у суду відсутні будь-які правові підстави для стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] коштів у загальному розмірі 5500 дол. США., а тому в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Враховуючи вищезазначену норму чинного законодавства, судові витрати по справі, у зв`язку з відмовою в позові, суд вважає за необхідне залишити за позивачкою. На підставі ст.ст. 15, 16, 526, 549, 625, 1046, 1049 ЦК України,

Outcome: dismissed