Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

02 грудня 2013 року [PERSON] звернулася до Золочівського районного суду Харківської області з вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнень просила визнати сарай (загальною площею 59,4 кв.м.) літ «Б» та гараж (загальною площею 21.1 кв.м) літ «В», що знаходяться в смт. Золочів, Харківської області по вул. 8 Березня, 58-б спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], що належить кожному з них в рівних частках. Свої вимоги позивач та її представник мотивували тим, що за період шлюбу подружжям було придбано вказане майно, проте добровільно поділити його відповідач відмовляється. В судове засідання позивач та її представник не зявилися, подали заяву в якій уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити з вказаних мотивів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. До суду повернулися поштові повідомлення про неможливість вручення судової повістки за закінченням терміну зберігання. Однак, відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Таким чином, враховуючи відсутність відповідача за адресою його реєстрації, що підтверджена інформацією Золочівського районного сектору ГУ ДМС України в Харківській області, суд вважає його таким, що повідомлений про дату судового засідання належним чином. Враховуючи, що відповідачем не було надано заяви про розгляд справи за його відсутності, судом було прийнято рішення про розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів за відсутності відповідача. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 30 липня 1988 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що того дня був зареєстрований Одноробівською першою сільською радою Золочівського району Харківської області та у книзі реєстрації цивільних актів про укладення шлюбу вчинено напис №05. Після одруження подружжя обрало спільне прізвище [PERSON]. 29 серпня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Золочівського районного управління юстиції Харківської області зареєстровано розірвання зазначеного шлюбу, актовий запис №76. Після розірвання шлюбу прізвище подружжя лишилося незмінним. 16 лютого 2008 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Дергачівського районного управління юстиції Харківської області, а у книзі реєстрації шлюбів того ж дня вчинено запис №17 та видано відповідне свідоцтво серії 1-ВЛ №090468. Після одруження подружжя обрало спільне прізвище [PERSON]. 01 грудня 2000 року між відділом капітального будівництва управління сільського господарства Золочівської райдержадміністрації Харківської області та [PERSON] укладено договір-купівлі продажу сараю (загальною площею 59,4 кв.м.) літ «Б» та гаражу (загальною площею 21.1 кв.м) літ «В», що знаходяться в смт Золочів, Харківської області по вул. 8 Березня, 58-б. Даний договір того ж дня посвідчено приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON], за реєстровим номером 476. При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України та ЦК України, Кодексу про шлюб та сімю України, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, Сімейного Кодексу України, що також діяв в період шлюбу та на момент його розірвання. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України встановлює, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Стаття 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України обумовлює розмір часток кожного з подружжя при поділі спільного майна. Так в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Стаття 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України коментує поділ спільного майна подружжя. Зокрема якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Стаття 61 СК України передбачає, об'єкти права спільної сумісної власності. Так об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статті 63,70 СК України коментують здійснення подружжям права спільної сумісної власності, та розмір часток у цьому майні. Так дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Стаття 71 СК України визначає способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статті 10, 59, 60 ЦПК України передбачають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, судом встановлено, що спірне майно, а саме, сарай (загальною площею 59,4 кв.м.) літ «Б» та гараж (загальною площею 21.1 кв.м) літ «В», що знаходяться в смт Золочів, Харківської області по вул. 8 Березня, 58-б, придбанні подружжям [PERSON] за час їхнього шлюбу, в звязку з чим в розумінні положень ст. 22 КпШС України є обєктом спільної сумісної власності подружжя, а відповідно до положень ст. 28 того ж Кодексу належить їм в рівних частках. В спрямованій суду заяві відповідач просив провадження по справі зупинити до вирішення його позову до [PERSON] про поділ майна подружжя, предметом спору по якій в тому числі також є сарай (загальною площею 59,4 кв.м.) літ «Б» та гараж (загальною площею 21.1 кв.м) літ «В», що знаходяться в смт Золочів, Харківської області по вул. 8 Березня, 58-б. Суд при вирішенні спору виходив з того, що сторони перебувають у процесі перманентного розподілу спільного майна з моменту розірвання шлюбу, обопільно звертаючись до суду з позовами про розподіл майна, проте доказів наявності розподілу спірних гаражу та сараю, станом на момент вирішення справи, суду не надано. Відтак, вирішення спору щодо конкретного майна подружжя не є перешкодою для розподілу іншого майна, в звязку з чим суд доходить висновку про відсутність підстав для зупинення провадження по даній справі та вирішує спір по суті, задовольняючи уточнені позовні вимоги.

Outcome: approved