Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

03 квітня 2019 року [PERSON] звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом, предметом якого є: стягнення з відповідача 3 500 доларів США в рахунок заборгованості за договором позики від 23 червня 2016 року. В обґрунтування позову зазначив, що 23 червня 2016 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] взяв у нього в борг 3 500 доларів США строком на 2 місяці, що підтверджується відповідною розпискою, складеною у присутності двох свідків. Оскільки відповідач в обумовлений договором строк добровільно суму позики не повернув, [PERSON] змушений звернутися з позовом до суду. В судовому засіданні позивач вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Дав пояснення, що у 2013 році до нього звернувся [PERSON] , просив надати в борг грошові кошти на лікування доньки. Оскільки позивач був знайомий з братом відповідача, розуміючи сімейну ситуацію [PERSON] , [PERSON] позичив останньому 8 400 доларів США строком на 2 місяці. У визначений сторонами строк відповідач своїх зобов`язань не виконав - позику не повернув. Після звернення позивача до [PERSON] та його батьків, останніми в рахунок погашення частини заборгованості, а саме 4 000 доларів США, був переданий автомобіль, строк виконання відповідачем зобов`язань був продовжений на 1 рік. Також, позивачу стало відомо, що відповідач збрехав щодо хвороби доньки, тобто отримав гроші шахрайським шляхом. Зрештою, по закінченню обумовленого строку зобов`язання в повному обсязі не було виконано, у зв`язку із чим 23 червня 2016 року сторонами укладено договір позики на суму залишку заборгованості, тобто 3 500 доларів США, яка мала бути погашена протягом 2 місяців. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 19, 20, 24-26). 11 червня 2019 року суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку, визначеному статтею 281 ЦПУ України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, ухвалив розглядати справу в заочному порядку. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 23 червня 2016 року між сторонами був укладений договір позики. В підтвердження зазначеного факту до матеріалів справи долучено розписку, підписану відповідачем (а.с. 7). За змістом розписки, [PERSON] отримав від [PERSON] у борг 3 500 доларів строком на 2 місяці. Вирішуючи цивільно-правовий спір, що переданий на розгляд суду, слід виходити з наступного. Статтею 202 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК) визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Зазначений правовий висновок, зроблений Верховний Судом України, викладений в Постанові судової палати у цивільних справах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13. Згідно з положеннями ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Таким чином, наявність боргового документу у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов`язання свідчить про невиконання останнього. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень Враховуючи викладене, а також ту обставину, що позивач свій процесуальний обов`язок доказування виконав - надав суду оригінал розписки на підтвердження факту невиконання боржником своїх зобов`язань за договором позики, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та наявність підстав для його задоволення. Вирішуючи питання щодо валюти повернення заборгованості, суд виходить з такого. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст.193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України відсутня. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Зазначена правова позиція збігається з правовим висновком, якого дійшла Велика Палата Верховного Суд у справі № 373/2054/16-ц (Постанова від 19 січня 2019 року). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, що складаються із суми судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду, слід виходити з такого. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням викладеного, а також того факту, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, суд стягує на користь позивача сплачену ним суму судового збору в розмірі 951 грн 68 коп.. На підстав викладеного,

Outcome: approved