Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

03 вересня 2018 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), для розгляду якої визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. У позовній заяві [PERSON] просив суд: - визнати дії (бездіяльність) відповідачів (виконавців послуг) щодо нього у період з 25 липня 2007 року по теперішній час протиправними; - встановити факт надання відповідачами (виконавцями послуг) житлово-комунальних послуг з постачання природного газу неналежної якості позивачу (споживачу) у період з 25 липня 2007 року по теперішній час; - зобов'язати відповідачів у місячний строк, відповідно до діючого порядку та правил здійснити перерахунок розміру плати за надання позивачу, який є пенсіонером МВС з 2005 року, і має пільгу на сплату 50 %, комунальних послуг з постачання природного газу, у зв'язку із наданням їх неналежної кількості і якості, з врахуванням не проживання матері позивача [PERSON] з липня 2007 року по теперішній час та не проживання його доньки [PERSON] у період з 11 вересня 2015 року по теперішній час у квартирі [ADDRESS], відповідно до пунктів 4, 4.2 Порядку, затвердженого Рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року № 409/1843 Про порядок звільнення наймачів (власників) квартир (приватних будинків) та членів їх сімей за період їх тимчасової відсутності від оплати за комунальні послуги (гаряче та холодне водопостачання, водовідведення, газопостачання). Ухвалою судді від 07 вересня 2018 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження /а. с. 68-69/. Від відповідача ДП «КиївГазЕнерджи» 16 жовтня 2018 року до суду надійшов відзив на позов, у якому вимоги [PERSON] не визнано /а. с. 76-80/. Представником ПАТ «Київгаз»16 жовтня 2018 року подано до суду заяву про застосування строку позовної давності щодо вимог позивача до ПАТ «Київгаз», посилаючись на те, що останній надавав послуги з постачання природного газу по 30 червня 2015 року включно, а вимоги позивача стосуються періоду починаючи з липня 2007 року, з приводу яких сплинув трирічний строк, оскільки до суду [PERSON] звернувся 03 вересня 2018 року /а. с. 90-91/. Позивач, не погоджуючись із доводами відповідача ДП «КиївГазЕнерджи», засобами поштового зв'язку направив до суду відповідь на їх відзив та відповідь на заяву відповідача ПАТ «Київгаз» про застосування строку позовної давності /а. с. 107-112, 115-118/. Окрім того, 12 грудня 2018 року від представника ПАТ «Київгаз» до суду подано письмові пояснення у порядку статті 43 ЦПК України та письмові пояснення від ДП «КиївГазЕнерджи» /а. с. 124-125, 136-139/. 17 грудня 2018 року від позивача надійшло клопотання про долучення до справи копій документів - письмових доказів на підтвердження своїх вимог, а 28 грудня 2018 року та 02 січня 2019 року - письмові пояснення, у яких сформував позовні вимоги в останній редакції /а. с. 145-146, 148-151/. Також 07 лютого 2019 року від відповідача ПАТ «Київгаз» подано додаткові письмові пояснення /а. с. 169/. Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін у справі, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивач зареєстрований з 14 липня 1992 року та постійно проживає в однокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS]. За вказаною адресою також з 24 грудня 2002 року зареєстрована донька позивача [PERSON] та з 19 грудня 1993 року по 23 червня 2016 року була зареєстрована мати позивача [PERSON] /а. с. 32, 48/. [PERSON] є звільненим у відставку за п. 65 «а» (за віком) з 03 березня 2005 року майором міліції, згідно з наказом № 252 о/с від 03 березня 2005 року /а. с. 31/. З матеріалів справи вбачається, що мати позивача - [PERSON] постійно проживає у м. Курганськ Краснодарського краю РФ. Позивач зазначає, що його донька також проживає окремо від нього - в іншій квартирі, на підтвердження чого надав суду копію договору найму від 11 вересня 2015 року /а. с. 32, 45-46, 48/. 29 червня 2016 року позивач звернувся до ДП «КиївГазЕнерджи» із заявою про неврахування його матері та доньки в нарахування за тарифом без лічильника, додаючи акт про непроживання від 21 червня 2016 року /а. с. 33, 38/. Як вбачається з копії акту від 21 червня 2016 року, наданого позивачем на підтвердження тимчасової відсутності його матері [PERSON] та доньки [PERSON] за адресою: [ADDRESS], мешканці квартир №№ 2, 4, 23 зазначеного будинку підтверджують те, що [PERSON] та [PERSON] не проживають з 03 вересня 2015 року за вказаною адресою /а. с. 38/. Також 01 липня 2016 року позивач подав аналогічну заяву від 30 червня 2016 року до ПАТ «Київгаз», на яку він отримав відповідь з відмовою у задоволенні вимог його заяви, посилаючись на те, що заявник не надав документи, що підтверджують факт тимчасової відсутності за основним місцем проживання членів його сім'ї /а. с. 34, 35-36/. 21 липня 2016 року [PERSON] подав до ДП «КиївГазЕнерджи» заяву про звільнення його матері [PERSON] та доньки [PERSON] від сплати за газопостачання за період їх тимчасової відсутності за тарифом без лічильника та здійснення відповідного перерахунку за минулі шість місяців /а. с. 37/. Встановлено, що у період з 25 липня 2007 року, що охоплюють вимоги позивача, по 31 червня 2015 року постачальником природного газу для побутових користувачів, що проживають у м. Києві, було ПАТ «Київгаз». Починаючи з 01 липня 2015 року по теперішній час постачальником природного газу є ДП «КиївГазЕнерджи», відповідно до Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 25 червня 2015 року № 1838. Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року № 409/1843 затверджено Порядок звільнення наймачів (власників) квартир (приватних будинків) та членів їх сімей за період їх тимчасової відсутності від оплати за комунальні послуги (гаряче та холодне водопостачання, водовідведення, газопостачання). Згідно з пунктом 1.2 вказаного Порядку наймач (власник) квартири (приватного будинку) та члени його сім'ї за період тимчасової відсутності мають право на несплату вартості ненаданих послуг з холодного та гарячого водопостачання, водовідведення, газопостачання при дотриманні певних умов, зокрема, при тимчасовій відсутності одного або декількох членів сім'ї: за умови своєчасного подання в житлово-експлуатаційну організацію та в управління експлуатації газового господарства документів, що підтверджують факт відсутності одного або декількох членів сім'ї. Згідно з пунктом 3 вказаного Порядку для звільнення від оплати наймач (власник) квартири (приватного будинку) повинен надати наступні документи, зокрема, у випадку, передбаченому пунктом 1.2 даного Порядку: заяву в житлово-експлуатаційну організацію та в управління експлуатації газового господарства про тимчасову відсутність одного або декількох членів сім'ї із зазначенням періоду та місця перебування; документ, що підтверджує факт перебування одного або декількох членів сім'ї в іншому місці (документ повинен містити кутовий штамп з реєстраційним номером, дату видачі, бути завірений печаткою); для працюючих - довідку з місця роботи про перебування у відпустці, відрядженні (із зазначенням терміну відпустки, відрядження). Відповідно до пункту 4 цього ж Порядку перерахунок за ненадані послуги з холодного та гарячого водопостачання, водовідведення, газопостачання проводиться у випадку, передбаченому пунктом 1.2 даного Порядку: після надання документа, що підтверджує факт відсутності одного або декількох членів сім'ї, не пізніше місячного терміну. За встановленим вказаним Порядком, для звільнення від оплати, у випадку, тимчасової відсутності одного або декількох членів сім'ї наймач (власник) квартири (приватного будинку) повинен надати наступні документи: 1) заяву в управління експлуатації газового господарства про тимчасову відсутність одного або декількох членів сім'ї із зазначенням періоду та місця перебування; 2) документ, що підтверджує факт перебування одного або декількох членів сім'ї в іншому місці (документ повинен містити кутовий штамп з реєстраційним номером, дату видачі,бути завірений печаткою). Разом з тим, вбачається, що поданий позивачем акт про непроживання від 21 червня 2016 року його матері та доньки не є документом, що підтверджує саме факт їхнього перебування в іншому місці, так само як і довідка з місця реєстрації про не проживання, оскільки своїм змістом констатує те, що особа відсутня у конкретному місці, а не перебуває в іншому. Договір найму від 11 вересня 2015 року, укладений на ім'я невстановленої особи - [PERSON], також не підтверджує тимчасову відсутність доньки позивача за зареєстрованою адресою її місця проживання. Тобто, належним документом у розумінні пункту 1.2 даного Порядку звільнення наймачів (власників) квартир (приватних будинків) та членів їх сімей за період їх тимчасової відсутності від оплати за комунальні послуги (гаряче та холодне водопостачання, водовідведення, газопостачання), є документ з місця фактичного, але тимчасового, перебування осіб, зареєстрованих за адресою проживання позивача, виданий уповноваженим суб'єктом - балансоутримувачем будинку/ЖБК/ОСББ, які ведуть облік мешканців та проводять нарахування за інші житлово-комунальні послуги. Після надання письмової заяви з відповідним підтверджуючим документом/документами, що підтверджує факт тимчасової відсутності за основним місцем проживання одного або декількох членів сім'ї, не пізніше місячного терміну здійснюється відповідний перерахунок. Як вище вказувалося, позивач [PERSON] є звільненим у відставку за п. 65 «а» (за віком) з 03 березня 2005 року майором міліції, згідно з наказом № 252 о/с від 03 березня 2005 року. Відповідно до статті 22 Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-XII, що втратив чинність, за працівниками міліції, звільненими зі служби за віком, хворобою або вислугою років, зберігається право на пільги згідно з цим Законом. Установлено, що пільги, передбачені частинами четвертою, п'ятою та шостою цієї статті, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За частиною четвертою, шостою вказаної статті 22 Закону було передбачено, що працівникам міліції та членам їх сімей надається 50-відсоткова знижка плати за користування житлом та комунальними послугами. За приписами абзацу другого частини п'ятнадцятої Розділу XI «ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ» Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII, за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб, що був доповнений згідно із Законом № 900-VIII від 23 грудня 2015 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їхніх сімей». Разом з тим, колишнім працівникам міліції та колишнім поліцейським пільги на оплату житлово-комунальних послуг Законом України «Про Національну поліцію» не передбачено. Відтак, посилання позивача на необхідність здійснення перерахунку розміру оплати на підставі наявності, на його думку, пільги у розмірі 50 % на оплату житлово-комунальних послуг, безпідставні, доводи про те, що відповідачі зобов'язані здійснити перерахунок розміру оплати, у зв'язку із тим, що [PERSON] та [PERSON] не проживають разом з ним за адресою надання послуги газопостачання: [ADDRESS], не обґрунтовано та не підтверджено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. Жодних доказів надання відповідачами житлово-комунальних послуг з постачання природного газу неналежної якості та кількості позивачу як споживачу у період з 25 липня 2007 року по теперішній час останнім суду не надано. Таким чином, позивачем залишилося недоведеним протиправність, як він наголошує, дій (бездіяльності) відповідачів щодо нього у період з 25 липня 2007 року по теперішній час, надання відповідачами йому житлово-комунальних послуг з постачання природного газу неналежної якості за вказаний період часу, як і підстави, на які він посилається у своїх вимогах, просячи зобов'язати відповідачів здійснити перерахунок розміру плати за надання позивачу комунальних послуг з постачання природного газу, у зв'язку із наданням їх неналежної кількості і якості. Судом враховуються роз'яснення, надані у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» про те, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки суд, на підставі встановлених судом обставин, що мають вирішальне значення у справі, прийшов до висновку про необґрунтованість позову, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, заява сторони відповідача ПАТ «Київгаз» про застосування строків позовної давності відхиляється. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed