Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

03 липня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , у якому просила суд, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 03 вересня 1983 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано. За час сумісного життя у шлюбі сторонами було набуто (придбано) спільне майно, а саме: житловий будинок загальною площею 43,3 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до інформаційної довідки право приватної власності на вказаний будинок зареєстровано за відповідачем [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу АЕВ №600625, посвідченого 03 серпня 2001 року державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Крутько Л.П., р.№2-2463. Оскільки вказаний житловий будинок було придбано сторонами за час перебування в зареєстрованому шлюбі, в інтересах їх сім`ї, тому відповідно до норм ст.ст. 60,61 Сімейного кодексу України вищезазначене домоволодіння є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, позивач вважає правомірним визнання за нею права власності на Ѕ частину спірного житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами. Ухвалою суду від 03 липня 2019 року відкрито провадження по справі. Сторони в підготовче судове засідання не з`явилися, кожен окремо, звернулися з заявою про розгляд справи у їх відсутність, позивач свій позов підтримала (а.с.32), відповідач позов визнав (а.с.31). На підставі ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] знаходилися у зареєстрованому шлюбі в період з 03 вересня 1983 року по 04 жовтня 2016 року, про що свідчать копія свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.5) та копія рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2016 року, яке набрало законної сили 04 жовтня 2016 року (а.с.10). Суду подано копію договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 03 серпня 2001 року державним нотаріусом Новомосковської районної нотаріальної контори Крутько Л.П., зареєстрованого в реєстрі за №2-2463 (а.с.6), у відповідності до якого [PERSON] являється власником житлового будинку [ADDRESS] . Право приватної власності на підставі вищезазначеного договору купівлі - продажу на спірний житловий будинок зареєстровано 14.04.2003 року в Новомосковському районному КП БТІ «Інвентаризатор» за [PERSON] , № запису 924 в книзі №4, про що свідчить Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.8), що також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованою станом на 01.07.2019 року (а.с.11). Як вбачається з відмітки у паспорті позивача (а.с.7), [PERSON] зареєстрована та проживає в спірному будинку з 03 лютого 2016 року. До спірних правовідносин, суд вважає за необхідне застосувати норми чинного Сімейного кодексу України, з урахуванням особливостей щодо статусу майна, встановлених на час дії КпШС України, оскільки спірний будинок був придбаний у 2001 році. Так, за статтею 22 КпШС України, діючого на момент придбання спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Поряд з цим, відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Така норма закону встановлює презумцію права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі. Такі ж роз`яснення містяться у і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Зазначеним вище договором купівлі-продажу житлового будинку стверджується, що спірне нерухоме майно набуте чоловіком та дружиною в період шлюбу, а тому повинно бути визнане спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В судовому засіданні не надано жодного доказу про існування між подружжям будь-якої домовленості щодо часток у спільному майні подружжя, як і не встановлена наявність шлюбного договору, а тому суд вважає, що даний об`єкт нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя, частки подружжя у житловому будинку з надвірними побудовами та спорудами, розташованого по [ADDRESS] , є рівними. У відповідності до ч. 2 ст.76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Тому, зважаючи на подану відповідачем заяву про визнання позову, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності обставин набуття майна подружжям та добровільності їх визнання. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved