Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

04.04.2017р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] і [PERSON] про солідарне стягнення інфляційних витрат, відсотків за користування безпідставно набутими грошовими коштами. Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 10.05.2017р. відкрито провадження по справі (а.с. № 56). В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві зазначав, що 04.04.2012р. він уклав із [PERSON] попередній договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], вартістю 67 000 доларів США, що еквівалентно 536 000 грн. За умовами договору вона одразу отримала завдаток в сумі 350 євро і 2 600 доларів США, а згодом - 07.05.2012р. ще 744 долари США. Сама квартира була придбана відповідачкою за кредитні кошти ПАТ «ОТП Банк», тому однією з умов попереднього договору стала домовленість сторін про заміну сторони кредитного договору з ПАТ «ОТП Банк» з відповідачки на позивача, а у разі відмови банка від такої заміни повернення суми завдатку позивачеві. ПАТ «ОТП Банк» відмовив відповідачці у переуступці боргу, а договір купівлі-продажу квартири в майбутньому сторони не уклали. Тому, за умовами попереднього договору з 07.08.2012р. у [PERSON] виник обовязок повернути завдаток на загальну суму 3 344 доларів США та 350 євро, який вона на виконала. Позивачеві відомо, що 21.08.2012р. [PERSON] уклала договір купівлі-продажу спірної квартири, однак завдаток так і не повернула. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.10.2012р. з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті кошти за попереднім договором купівлі-продажу від 04.04.2012р. в сумі 30 252 грн., три проценти річних від простроченої суми - 191,46 грн., пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої в строк суми за кожний день прострочення платежу в розмірі 957,29 грн. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.02.2013р. рішення суду першої інстанції скасоване, в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені відмовлено. Відповідачка тривалий час не виконувала рішення суду ані в добровільному порядку, ані в примусовому. Лише 10.02.2016р. на виконання рішення суду сплатила позивачеві 30 757,47 грн., у звязку із чим виконавче провадження було закрите. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.03.2016р. частково задоволені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків, завданих несвоєчасним повернення коштів. Стягнуто з [PERSON] збитки у вигляді різниці курсу валюти в сумі 66\~037,13 грн., в іншій частині позовних вимог було відмовлено. Проте рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.05.2016р., залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.11.2016р., рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.03.2016р. скасоване і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено повністю, з тих підстав, що курсова різниця не є збитком в розумінні ст. 22 ЦК України, а спірні правовідносини виникли у зв'язку з невиконанням рішення суду, а тому до них не застосовуються норми, які передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання. Отже, в обраний первісно позивачем спосіб захисту його право захищено не було. Тому, звертаючись до суду із даним позовом, він обрав інші підставу і спосіб захисту права, які полягають у заявленні вимог про солідарне стягнення сум інфляційних витрат та відсотків з відповідачів, як з подружжя. На думку позивача, дані суми є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, якими подружжя на підставі ст. 65 СК України розпоряджаються за взаємною згодою при укладенні договорів одним із подружжя в інтересах сімї. [PERSON] укладала попередній договір купівлю-продажу квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. Укладення цього договору у розумінні ч.3 ст. 61 СК України відбувалося в інтересах сім'ї, а тому одержаний нею завдаток також є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тому позивач звернувся із вимогами до подружжя. Обраховуючи суми інфляційних витрат, позивач керувався нормами ст.ст. 525, 526, 530, 599, 611 ЦК України, які встановлюють відповідальність за невиконання грошового зобовязання у вигляді отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, висновок про застосування яких до правовідносин, що витікають із зобовязань зроблений Верховним Судом України у постановах від 21.09.2016р. у справі № 6-2739цс15 і від 23.09.2015р., у справі № 6-1206цс15. Враховуючи, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.10.2012р. з [PERSON] стягнуто кошти в сумі 30 252 грн., які вона повинна була повернути 07.08.2012р., а повернула лише 10.02.2016р., вважає, що наявні правові підстави для нарахування інфляційних витрат в порядку ст. 625 ЦК України за період з 07.08.2012р. до 10.02.2016р. в сумі 25 659,74 грн. (згідно розрахунку позивача) (а.с. № 7). Крім того, посилаючись на ст. 1212 ЦК України, спираючись на правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016р. у справі № 6-2491цс15, позивач вважає, що з відповідачки підлягають стягненню % за користування безпідставно набутим майном (коштами), обраховані відповідно до норми ст. 536 ЦК України. Таку позицію позивач пояснює тим, що умовою попереднього договору була домовленість про заміну сторони у кредитному зобовязанні. Але ПАТ «ОТП Банк» відмовлено позивачеві у переуступці боргу, а основний договір купівлі-продажу сторони так і не уклали, тому у відповідачів відпала підстава набуття завдатку і виник обовязок його повернення. При тому, що тривалість користування чужими грошовими коштами протягом спірного періоду (з 07.08.2012р. по 10.02.2016р.) позивачка не обґрунтувала. Говорячи про відсутність пропуску позовної давності, звертав увагу суду на правову позицію Верховного Суду України у постанові від 26.04.2017р. у справі № 3-1522гс16, згідно якої правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання і до правових наслідків порушення грошового зобовязання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК). В наданій суду 29.01.2018р. заяві представник позивача [PERSON] (дошлюбне прізвище Яковенко (а.с. № 70)), яка діє на підставі довіреності 21.10.2015р. (а.с. № 67) позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити і розглянути справу без її участі та без фіксації судового процесу технічними засобами (а.с. № 119). До суду також надавала письмові пояснення по справі (а.с. № 98-100, 120-121) Представник відповідачки [PERSON] адвокат [PERSON] (яка діє згідно договору про надання правової допомоги від 19.06.2017р. - а.с. № 65, 66) у письмовій заяві, наданій суду 29.01.2018р. (а.с. № 125) зазначила, що проти позовних вимог заперечує повністю з підстав, викладених у письмових запереченнях від 14.11.2017р. та від 29.01.2018р. (а.с. № 90 93, 113-116). Так, у письмових запереченнях представник відповідачки посилалась на те, що предявлення позивачем позову і до [PERSON] не відповідає вимогами норми ч. 4 ст. 31 ЦПК України (в редакції закону від 18.03.2004р.), згідно якої кожна із сторін має право вимагати виконання судового рішення в частині, що стосується цієї сторони. Останній не є стороною у судовій справі про стягнення завдатку, а тому не повинен відповідати за зобовязаннями, що витікають у звязку із несвоєчасним його поверненням. Також представник відповідачки вважала, що позивачем пропущено загальний трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних витрат, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за попереднім договором 17.08.2012р. З урахуванням загального строку позовної давності у три роки, позивач пропустив строк позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних витрат, що є підставою відмови у позові. Вважала, що позиція позивача є суперечливою. Так, норма ч. 2 ст. 625 ЦК України, на яку він посилається, вказує на стягнення інфляційних збитків за наявності між сторонами договірних правовідносин. В той же час, заявляючи вимогу про стягнення відсотків вказує, що відбулося безпідставне (позадоговірне) користування його грошовими коштами і посилається на норми ст.ст. 536, 1212 ЦК України та правовий висновок ВСУ від 02.03.2016р. у справі № 6-2491цс15, намагаючись довести, що зобовязання набуло статусу позадоговірного з моменту винесення рішення суду про стягнення коштів. Така позиція не відповідає обставинам справи, адже відповідачка набула кошти на підставі договірних правовідносин. Попередній договір не був розірваний або визнаний судом недійсним, а навпаки, судом був підтверджений факт його укладення і наявність зобовязань. З огляду на викладене просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідач [PERSON] або його представник в судові засідання, призначені судом на 20.06.2017р., 25.09.2017р., 14.11.2017р., 29.01.2018р. не зявився, про день і час слухання справи був повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи є відповідні докази, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надав (а.с. № 58, 73, 89, 112). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України ухвалити рішення в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксації судового процесу технічними засобами. З урахуванням наявності письмових заперечень сторони відповідачки [PERSON], суд вважає за можливе винесення рішення суду на загальних засадах, встановлених главами 6 та 9 розділу III ЦПК України, оскільки підстав для винесення по справі заочного рішення суду, передбачених ст. 280 ЦПК України немає. Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №\~2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р. справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу Суд, зясувавши позиції сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги\~ задоволенню не підлягають\~ з\~ наступних\~ підстав. Судом встановлено, що 04.04.2012р. [PERSON] уклав із [PERSON] у простій письмовій формі попередній договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], вартістю 67 000 доларів США (а.с. № 32). Як вбачається з договору, відповідачка одразу отримала завдаток в сумі 350 євро і 2 600 доларів США, а 07.05.2012р. ще 744 долари США. В розділі «Особливі умови» попереднього договору зазначено, що у випадку, якщо угода не буде вчинена з вини банку, завдаток повертається покупцеві у повному обсязі. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.10.2012р. у справі № 412/10838/2012 (201/662/16-ц) з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті кошти за попереднім договором купівлі-продажу від 04.04.2012р. в сумі 30 252 грн., три проценти річних від простроченої суми - 191,46 грн., пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банка України від несплаченої в строк суми за кожний день прострочення платежу в розмірі 957,29 грн. (а.с. № 19, 20). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.02.2013р. рішення суду першої інстанції скасоване, в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені і сумі 957,29 грн. відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін (а.с. № 21). Як встановлено судом першої інстанції у вищезазначеній справі, ПАТ «ОТП Банк» відмовив позивачеві у переуступлення боргу з відповідачки і наданні кредиту на купівлю квартири, що було підтверджено листом начальника відділу продажів продуктів роздрібного бізнесу відділення «Вознесенське» АТ «ОТП Банк» у м. Дніпропетровськ за вих. № 301-1-3- 3/566 від 07.08.2012р. Тому позивач звернувся до відповідачки з проханням повернути кошти у зв'язку із відмовою банку надати йому кредит та неможливістю укласти договір купівлі-продажу квартири. Отже позивач вважав, що з 07.08.2012р. (дата відмови банку) у [PERSON] виник обовязок повернення завдатку на загальну суму 3 344 доларів США та 350 євро, який відповідачка не виконала. Рішення суду, яке набрало законної сили 26.02.2013р., вона також тривалий час не виконувала, що підтверджено відповіддю державного виконавця Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 17.11.2015 р. за вих. № 20074/15 (а.с. № 28). Лише 10.02.2016р. на виконання рішення суду сплатила позивачеві 30 757,47 грн., що підтверджується постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ про закінчення виконавчого провадження (а.с. № 29). До того ж, як встановлено, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.03.2016р. були частково задоволені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків, завданих несвоєчасним повернення коштів. Стягнуто з [PERSON] збитки у вигляді різниці курсу валюти в сумі 66 037,13 грн. У задоволенні решти позову відмовлено. Це рішення скасоване рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.05.2016р. і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено повністю, з тих підстав, що курсова різниця не є збитком в розумінні ст. 22 ЦК України, а спірні правовідносини виникли у зв'язку з невиконанням рішення суду, а тому до них не застосовуються норми, які передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.11.2016р. рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін (а.с. № 33 38). Зі змісту наведених рішень суду видно, що до цього вимога про стягнення суми інфляційних витрат позивачем в суді не заявлялася. Заявляючи наразі таку вимогу, позивач керується нормами ст.ст. 525, 526, 530, 599, 611 ЦК України, які встановлюють відповідальність за невиконання грошового зобовязання у вигляді отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, висновок про застосування яких до правовідносин, що витікають із зобовязань зроблений Верховним Судом України у постановах від 21.09.2016р. у справі № 6-2739цс15 і від 23.09.2015р. у справі № 6-1206цс15. При цьому позивач зауважував, що наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань боржника, тому наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України щодо сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Разом із тим, обґрунтовуючи свою позицію, позивач не звернув уваги на те, що попередній договір купівлі-продажу, який містить положення щодо завдатку (авансу), був укладений в іноземній валюті (доларах США та євро). Ураховуючи умови договору, положення ст.ст. 629, 570 ЦК України, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, стягнув із відповідачки основну суму боргу в гривневому еквіваленті до курсу долара США та євро, згідно розрахунку позивача на день зверненні до суду (17.08.2012р.), тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог 30\~252грн. При цьому, стягнення заборгованості у гривні не свідчить про зміну умов договору стосовно валюти платежу (з долара (чи євро) на гривню), а є лише перерахунком суду суми боргу на національну валюту. Нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991р. № 1282-ХІІ передбачено, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28.03.2012р. у справі 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні. Оскільки між сторонами укладено договір завдатку в іноземній валюті, суд не може застосувати до цих правовідносин положення закону, який регулює порядок сплати боргу, визначеного договором у гривні. За правовою позицією Верховного Суду України у справі за № 6-284цс17 від 01.03.2017р. згідно зі статтею 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Враховуючи, що між сторонами були наявні зобовязання в іноземній валюті, не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення інфляційних витрат, оскільки їх нарахування суперечить вимогам закону. Стосовно вимог позивача про стягнення відсотків у звязку із безпідставно набутим майном (у даному випадку коштами), нарахованих відповідно до ст. 536 ЦК України, суд звертає його увагу на таке. Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України, на яку посилається позивач, говорячи про безпідставно набуті відповідачкою кошти, регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акту, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Обєктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Вiдповiдно до ч. 1 , п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України обєктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно із ч.ч. 1, і 2 ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень частини 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, частини першої ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. 1 та 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає суду можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобовязанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст.ст. 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Як видно з матеріалів справи, відповідачка набула майно (кошти) за існування достатньої правової підстави - за укладеним попереднім договором про завдаток (не за основним договором купівлі-продажу, який сторони так і не уклали), у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству (кошти передані позивачем добровільно), з метою подальшої оплати вартості квартири. Оскільки правочин (попередній договір) не був визнаний судом недійсним, не був розірваний, суд дійшов висновку про безпідставність посилань позивача на те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачкою безпідставно у розумінні ст. 1212 ЦК України. Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст. 1212 ЦК України, на яку посилався позивач, як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Суд, окрім вказаного, звертає увагу позивача на згадувану ним правову позицію Верховного Суду України в постанові від 02.03.2016р. у справі № 6-2491цс15. У даній справі вищий суд вважав, що підлягає застосуванню норма ч. 1 ст. 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які витікають з визнаного судом недійсного правочину. До того ж суд вказав, що у разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до ст. 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу. Разом із тим, з відповідачки вже було стягнуто 3 % річних від простроченої суми остаточним рішенням суду, що додатково вказує, що санкція до неї вже застосована, як за невиконання грошового зобовязання у строк. Це унеможливлює нарахування відсотків, як за безпідставно набуті кошти, адже призводить до подвійної відповідальності. Варто зазначити, що вимоги позивача про солідарне стягнення коштів з відповідачів, що базується на його позиції про статус боргу, як обєкту права спільної сумісної власності подружжя, якими подружжя згідно ст. 65 СК України розпоряджаються за взаємною згодою, не відповідає жодному зі способів захисту порушеного права, встановлених законом. Дійсно, відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Проте норми СК України застосовуються судом при розгляді справ, що витікають із сімейних правовідносин, зокрема, при поділі майна подружжя, де суд враховує боргові зобовязання подружжя. Дана справа не витікає із сімейних правовідносин і не стосується поділу майна подружжя, а тому посилання позивача на норми СК України є безпідставними. Приймаючи до уваги вищевикладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з урахуванням відмови у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача і не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed