Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

02.07.2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою про поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме прохала поділити двокімнатну квартиру загальною площею 4,8 кв. м. за адресою [ADDRESS] , шляхом визнання за нею право власності на Ѕ частину вказаної квартири; стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позову позивачем [PERSON] зазначено, що вони з відповідачем [PERSON] перебували у шлюбі, який між ними було розірвано за рішенням суду. Під час шлюбу з відповідачем за спільні кошти була придбана квартира [ADDRESS] . Зважаючи на те, що шлюб з відповідачем розірвано, квартира придбана за спільні кошти, у добровільному порядку вирішити спір про поділ майна не вдається, позивач звернулась до суду із вказаним позовом. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 23.07.2019 року відкрито загальне позовне провадження з викликом всіх учасників справи. 15.08.2019 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, відповідно до якого останній заперечував частково проти позовних вимог, вказував, що частина грошових коштів, на які була придбана спірна квартира, а саме у розмірі 175980 грн. належали йому особисто (перебували на його депозитному рахунку, які у подальшому були ним зняті та зберігались у матері), а тому лише залишок коштів у розмірі 124020,00 грн. від загальної вартості вказаної квартири (300000,00 грн.) є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, відповідачем зазначено, що тільки 1/2 частина вказаної квартири є спільною сумісною власністю подружжя, яка і підлягає поділу між сторонами у справі. 05.09.2019 року до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що депозитні рахунки, на які вказував відповідач, були закриті за два з половиною роки до придбання ними спірної квартир у шлюбі, а тому відповідач або його матір могли розпорядитися ними до придбання спірної квартири. Вказувала, що під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири вона не підписувала та нотаріусом не була посвідчена жодна заява про визнання нею грошових коштів у визначеному відповідачем розмірі його особистою власністю та під час укладення договору відповідач не заявляв про таке. Також, позивачем зазначено, що відзив на позов, в силу вимог ст. 178 ЦПК України, не є зустрічним позовом, а тому зустрічних позовних вимог не може містити. Таким чином, вимоги відповідача про визнання за ним права власності на частину спірної квартири, заявлені у відзиві, не можуть бути розглянуті судом як зустрічні позовні вимоги. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 24.09.2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судовому засіданні 23.10.2019 року позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Адвокат відповідача, [PERSON] , у судовому засіданні прохав суд визнати 1/2 частину квартири особистою власністю відповідача [PERSON] ; в рахунок поділу майна подружжя визнати за позивачем право власності на 1/4 частину спірної квартири, а за відповідачем визнати право власності на 1/4 частину квартири. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, встановив наступне. Як вбачається із матеріалів справи, сторони по справі з 28.02.2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними було розірвано на підставі рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16.07.2018 року № 554/4913/18, що набрало законної сили 15.08.2018 року. Встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі відповідно до договору купівлі-проваджу від 02.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Оканенко Т.Є., покупцем [PERSON] придбано квартиру за адресою [ADDRESS] . Під час укладення вказаної угоди, нотаріусом посвідчено заяву [PERSON] про надання згоди чоловіку - [PERSON] на купівлю та укладення договору купівлі-проваджу від 02.06.2016 року квартири за адресою [ADDRESS] . У заяві зазначено, що вказане майно купується за спільні кошти та буде об`єктом спільної сумісної власності. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 171033303 від 20.06.2019 р., вбачається, що вказана квартира на підставі зазначеного договору купівлі-проваджу зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Пункт 3 частини 1 статті 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Верховний Суд у постановах від 18.06.2019 року по справі № 711/5108/17 та від 24.05.2017 року по справі № 6-843цс17 зробив правовий висновок про те, що тлумачення статті 60\~СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У справі, що розглядається, відповідачем [PERSON] заявлено, що 1/2 частина спірної квартири придбана на його особисті кошти. На підтвердження вказаного факту відповідачем [PERSON] надано до суду довідку АТ «КБ «ПриватБанк» від 05.08.2019 року, згідно з якої вбачається, що на ім`я відповідача у вказаній банківській установі було відкрито депозитні рахунки: на суму 7 000 доларів США (дата закриття рахунку - 05.12.2013 року) та на суму 6 000 доларів США (дата закриття рахунку - 26.02.2014 року). Зважаючи на те, що шлюб між сторонами у справі було укладено 28.02.2014 року, тому вказані грошові кошти на депозитних рахунках, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, були особистою приватною власністю відповідача [PERSON] . У судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є матір`ю відповідача у справі, пояснила суду, що її син, [PERSON] , у 2013 2014 роках працював за кордоном, а зароблені кошти зберігав у банку. У грудні 2013 року він приніс додому 1 000 доларів США та сказав, щоб ці кошти зберігались вдома. Потім у лютому 2014 року син приніс ще 6 000 доларів США і також сказав щоб ці кошти зберігались вдома. У кінці травня 2016 року син забрав свої 7 000 доларів США, а на початку червня 2016 року придбав квартиру для поліпшення своїх житлових умов. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона була присутня коли її брат, [PERSON] , у грудні 2013 року приніс додому та віддав їх матері, [PERSON] , 1000 доларів США та сказав щоб ці кошти зберігались удома, а потім у лютому приніс ще 6000 доларів США і також сказав щоб ці кошти зберігались удома. У кінці травня 2016 року брат, [PERSON] , забрав свої грошові кошти та у червні 2016 року придбав квартиру для поліпшення своїх житлових умов. \~ \~ \~ \~Стороною відповідача зазначалось, що причиною зняття відповідачем особистих коштів та припинення їх зберігання за банківськими депозитними угодами, стала банківська криза 2014 року. На думку суду, юридичний факт місця зберігання відповідачем власних грошових коштів не впливає на правовий режим таких грошових коштів, тобто не спростовує права особистої приватної власності відповідача на них. Таким чином, матеріалами справи та показами допитаних у судовому засіданні свідків, підтверджується той факт, що у відповідача [PERSON] до укладення шлюбу із позивачем, [PERSON] , були власні грошові кошти у сумі 7 000 доларів США, на які ним було придбано спірну квартиру. Позивач, на рахунок заперечень, зазначала про те, що відповідач або його матір могли витратити вказані кошті до часу придбання спірної квартири. Однак в рахунок своїх заперечень не надано жодного доказу. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не\~може ґрунтуватися\~на припущеннях. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи знайшов свого підтвердження той факт, що на придбання спірної квартири відповідачем [PERSON] були витрачені його особисті кошти у сумі 7 000 доларів США, що в еквіваленті курсу долара (25,14) до гривні НБУ, становить 175 980 грн. Як вбачається із змісту договору купівлі-продажу від 02.06.2016 року спірна квартира придбана за 300 000 грн. У відсотковому відношенні, особисті кошти відповідача [PERSON] у сумі 175 980 грн. від загальної вартості спірної квартири, становлять - 58,66% від вартості квартири, а спільні сумісні кошти подружжя [PERSON] та [PERSON] у сумі 124 020 грн. - 41,34% від загальної вартості квартири. Враховуючи положення п. 3 ч. 1 ст. 57, ст. 60 СК України, правовий висновок Верховного Суду, який зроблено у справах № 711/5108/17 та № 6-843цс17, беручи до уваги те, що по справі встановлено, що спірна квартира придбана частково за особисті кошти відповідача [PERSON] з метою поліпшення ним своїх житлових умов, а частково - за спільні сумісні кошти подружжя, тому 1/2 частина квартири є особистою частковою власністю відповідача [PERSON] , а інша 1/2 частина спірної квартири - є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між подружжям. Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки за вищенаведеними висновками суду, в рахунок поділу спільного сумісного майна подружжя за позивачем [PERSON] підлягає визнанню право власності на 1/4 частину спірної квартири, а у власності відповідача [PERSON] підлягає залишенню 3/4 частини цієї квартири. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, судові витрати, понесені позивачем підлягають розподілу пропорційно задоволеним позовним вимогам. А тому, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути половину від суми сплаченого позивачем судового збору у розмірі 1\~048,75 грн.

Outcome: partial