Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

04 жовтня 2016 року [PERSON] звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області із позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання останніх такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою від 07.06.2016р. судом у складі головуючого судді Литовки М.І. відкрито провадження у цивільній справі № 589/3994/16-ц за даним позовом. В обґрунтування позову [PERSON] зазначав, що у 1969 році його сім`ї, яка складалась з батьків позивача та самого позивача була надана квартира [ADDRESS] з двох кімнат та в якій він з того часу постійно проживає. На даний час вказана квартира не приватизована і знаходиться в комунальній власності. Після укладення позивачем у 1990 році шлюбу з [PERSON] , остання стала проживати у спірній квартирі, де в подальшому була зареєстрована. Крім того, в цій квартирі також були зареєстровані спільні діти сторін [PERSON] та [PERSON] . Як зазначає позивач, у 2010 році [PERSON] поїхала працювати до м.Київ, з того часу відносини між подружжям погіршились, внаслідок чого в січні 2012 році [PERSON] з власної ініціативи, разом з дітьми, забравши належні їй речі та меблі почала проживати окремо, до спірної квартири не приходила, комунальні послуги не сплачувала. У зв`язку з цим, у 2013 році позивач звернувся до суду з позовом про визнання колишньої дружини та їхніх спільних дітей такими, що втратили право користування житлом. Проте рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 09.04.2014р. у задоволенні цього позову відмовлено з огляду на встановлення поважних причин непроживання відповідачів у спірному житлі, та задоволений зустрічний позов відповідачів про вселення до спірної квартири. На підставі цього рішення у 2015 році [PERSON] була вселена до квартири [ADDRESS] , отримала від позивача екземпляр ключів від дверей та того ж дня покинула житло та більше там не з`являлась, її речі в квартирі відсутні, при цьому діти сторін до цього житла ані добровільно, ані в примусовому порядку не вселялись, а 23.08.2014р. донька [PERSON] взагалі знялась з реєстраційного обліку у вказаній квартирі на час навчання. А відтак, вказуючи на те, що [PERSON] та [PERSON] більше 6 місяців не проживають у спірному житлі та не мають такого наміру, участі у сплаті комунальних послуг не приймають, при цьому будь-яких перешкод у цьому позивач їм не чинив, останній просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою. В свою чергу, 09.11.2016р. [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом надання можливості здійснити її перебудову на дві ізольовані житлові кімнати відповідно до розробленого проекту, зобов`язавши позивача не чинити в цьому перешкод. В обґрунтування зустрічного позову зазначили, що змушені були покинути спірне житло, яким мають право користуватися через те, що позивач постійно вчиняв сварки та бійки. В подальшому на час вселення [PERSON] до спірної квартири в порядку примусового виконання судового рішення про вселення, у квартирі позивач став проживати разом з новою дружиною, у зв`язку з чим виникла необхідність у розділенні особових рахунків та встановлення порядку користування квартирою. Для вирішення останнього питання [PERSON] у 2015 році звернулась до суду. Спірна квартира складалась з двох ізольованих кімнат, однак позивач в ході розгляду справи навмисно демонтував перегородку в одній з кімнат, сполучивши її таким чином з коридором, що унеможливило виділення кімнати в користування та потягло за собою відмову в задоволенні позову [PERSON] про визначення порядку користування квартирою. В подальшому, позивач звернувся і до виконавчого комітету Шосткинської міської ради з заявою щодо заборони видачі [PERSON] дозволу на перепланування квартири, внаслідок чого відповідачі позбавленні можливості здійснити перепланування з ізоляцією кімнат для забезпечення їм подальшого безперешкодного користування цим житлом. Ухвалою суду від 09.11.2016р. зустрічна позовна заява була прийнята до спільного розгляду з первісним позовом. Позивач надав до суду заперечення на зустрічну позовну заяву, за змістом яких зазначив, що проведення перепланування квартири, як про це зазначають відповідачі у своєму зустрічному позові, призведе до зменшення житлової площі квартири на 2,5 кв.м. та він проти такого заперечує. Перегородка, про яку зазначають відповідачі, була встановлена ще за життя попереднього наймача квартири (матері позивача) для зручності в користуванні приміщенням без відповідного дозволу органу місцевого самоврядування, та, як тільки необхідність у ній відпала, така була знесена, а планування квартири таким чином приведене у первісний стан. Також позивач зазначає, що відповідачі свідомо та добровільно без поважних причин не проживають у спірній квартирі. [PERSON] вселилася у вказану квартиру за рішенням суду лише формально - одразу ж покинула житло та не стала проживати у ньому. 22.02.2017р. позивач надав додаткові заперечення, в яких, окрім вже зазначених вище обставин, вказав, що він та відповідачі не ведуть спільне господарство та не є однією сім`єю, а тому він не має наміру проживати ні з ким із них в ізольованій кімнаті, крім того кухня у спірній квартирі має невелику площу - 4,5 кв.м., на якій неможливо вмістити дві окремі родини. А перепланування, про яке зазначають відповідачі у зустрічному позову, потребує письмового дозволу виконавчого комітету Шосткинської міської ради, однак наразі такий відсутній. 30.06.2017р. за результатом автоматизованого розподілу дана цивільна справа передана для розгляду судді Курбановій А.Р., у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку. Ухвалою від 03.07.2017р. справу прийнято до провадження новим складом суду. 19.07.2018р. позивач подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, який за своїм змістом відповідає раніше поданим запереченням. В процесі вирішення справи позивач відмовився від позовних вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , у зв`язку з чим ухвалою суду від 17.12.2019р. провадження у справі в цій частині вимог закрито. В судовому засіданні позивач позовні вимоги первісного позову підтримав, проти зустрічного - заперечував з підстав, викладених у заявах по суті справи. Представник позивача підтримала позицію свого довірителя, додатково зазначила, що відповідач [PERSON] не конкретизувала, які саме перешкоди створював їй позивач у користуванні спірним житлом після вселення, при цьому, на думку представника позивача, відсутність ізольованої кімнати у квартирі не була такою перешкодою. Відповідач [PERSON] (позивач за зустрічним позовом) проти первісного позову заперечувала, зазначила, що будучи вселеною в спірне житло вважала неможливим проживати там, оскільки у позивача інша родина, з якою вона не може співіснувати без ізоляції обох кімнат, це буде спричиняти незручності всім мешканцям квартири. Підтримала вимоги зустрічного позову. Представник відповідача заперечував проти позову [PERSON] , зазначив, що хоча після вселення [PERSON] і був наданий новий комплект ключів від квартири, однак проживати у ній остання не мала змоги з огляду на те, що така складається з двох кімнат, одна з яких є неізольованою, це унеможливлює спільне проживання у квартирі одразу двох сімей. Весь цей час відповідач хоча фактично й не проживала у спірному житлі, проте не втратила до нього інтерес, намагалась визначити порядок користування ним, а отже [PERSON] не є такою, що втратила право користування житлом, а вважається тимчасово відсутньою у ньому. Щодо вимог зустрічного позову пояснив, що відповідачі були змушені звернутись з зустрічним позовом, оскільки не вбачають іншого шляху вирішення питання проживання двох сімей в одній квартирі. Вважають, що для вирішення цього питання необхідне отримання дозволу на перепланування квартири шляхом ізоляції кімнат, однак позивач створює у цьому перешкоди. Відповідач [PERSON] підтримав позицію представника відповідача [PERSON] . Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися. Від третіх осіб у справі маються заяви про розгляд справи без участі їхніх представників, кожна окремо, вказує, що у вирішенні спору покладається на розсуд суду. Суд, заслухавши сторін, їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, дійшов до наступного. З матеріалів справи /а.с. 10, 11/ вбачається, що квартира [ADDRESS] не приватизована та належить до комунальної власності. Згідно з положеннями ст. 63 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Наймачем вказаної квартири є [PERSON] , який зареєстрований та проживає у ній /а.с. 10, 79/. У вказаній квартирі також зареєстрована з 18.12.1990р. [PERSON] (колишня дружина позивача), а з 25.12.1990р. - син [PERSON] . Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області у справі №589/2269/13-ц від 09.04.2014р. за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання останніх такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , та зустрічним позовом [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про їх вселення до квартири та зобов`язання відповідача за зустрічним позовом не чинити перешкод у користуванні квартирою, у первісному позові відмовлено, а зустрічний позов задоволений. Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи. Вказане судове рішення набрало законної сили та має преюдиціальне значення для вирішення цієї справи. Даним судовим рішенням, зокрема, встановлено, що [PERSON] , [PERSON] були вселені наймачем [PERSON] (матір`ю позивача [PERSON] ) відповідно до ст. 65 ЖК Української РСР і зареєстровані у квартирі [ADDRESS] у встановленому порядку. При цьому, у задоволенні позову [PERSON] про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування спірним житлом, відмовлено з огляду на встановлення поважних причин непроживання відповідачів у ньому - створення позивачем перешкод, які полягали у постійних сварках, нестерпних умовах для проживання, а в подальшому - зміні позивачем замків від квартири. В свою чергу, зустрічний позов про вселення відповідачів до вказаної квартири був задоволений. На підставі цього рішення 29.01.2015р. [PERSON] була вселена до квартири [ADDRESS] та цього ж дня їй наданий екземпляр ключів від вхідних дверей вказаної квартири, що підтверджується відповідним актом державного виконавця /а.с. 16/, а 27.03.2015р. виконавче провадження за виконавчим листом № 589/2269/13-ц про її вселення закінчено фактичним виконанням на підставі п. 8 ч.1 ст. 49 Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV «Про виконавче провадження», чинного на той час /а.с. 17/. За доводами позову після вселення [PERSON] до спірної квартири, остання жодного дня у ній не проживала, а тому вона є такою, що втратила право користування цим житлом. В свою чергу, сама [PERSON] пояснює свою відсутність в спірному житлі неможливістю проживати у вказаній квартирі разом з новою сім`єю позивача через відсутність ізоляції між собою кімнат, що вважає поважною причиною свого непроживання у спірній квартирі, та просить зобов`язати позивача не чинити перешкод у користуванні квартирою шляхом надання можливості здійснити її перебудову на дві ізольовані житлові кімнати відповідно до розробленого проекту. Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд виходить з наступного. За змістом ст. 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Якщо особи перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Пункт 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.) Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України та ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений права користування житловим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом за відповідним рішенням суду. Виходячи із положень Конституції України про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність реєстрації не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Частиною 3 ст. 71 ЖК Української РСР закріплено перелік випадків, за яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Згідно з ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. При цьому, наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився. Судом встановлено, що після примусового вселення 29.01.2015р. [PERSON] в спірній квартирі не проживала. Ця обставина підтверджується наявними в матеріалах справи актами від 27.09.2016р. та від 05.07.2018р., підписаними сусідами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , з яких вбачається, що [PERSON] з 27.01.2012р. не проживає в квартирі [ADDRESS] /а.с. 24, 25, 146/. Вказану обставину сусіди підтвердили в судовому засіданні під час допиту їх в якості свідків. Так, [PERSON] суду повідомила, що у квартирі [ADDRESS] до 2012 року позивач проживав з відповідачем та їхніми спільними дітьми. Наразі позивач проживає у вказаній квартирі з іншою дружиною. Відповідачів за вказаною адресою свідок не бачила вже близько 6 років. Жодних скандалів за ці останні 6 років вона не чула. За словами свідка, в квартирі встановлений той самий замок, що й був під час вселення [PERSON] за рішенням суду, з того часу він не змінювався. Свідок періодично буває в квартирі позивача, однак речей відповідачів після їхнього виїзду вона там не бачила. Свідок [PERSON] пояснила, що позивач проживає у спірній квартирі ще з часу будівництва самого будинку, спочатку з батьками, а потім з дружиною [PERSON] та дітьми. Приблизно у 2011 чи 2012 році (точного часу свідок не пам`ятає) стосунки між ними погіршилися і сторони розійшлись, [PERSON] зібрала свої речі та виїхала з житла, з того часу вона її не бачила. Вже близько 5 років позивач проживає у спірній квартирі з іншою жінкою, живуть дружно. Про спроби [PERSON] повернутись до житла свідку не відомо. Свідок [PERSON] повідомила, що сторін знає тривалий час, у них була нормальна сім`я, однак [PERSON] через невідомі свідку причини пішла від чоловіка та більше в його квартирі не з`являлась. Наразі позивач створив нову сім`ю. Протоколом засідання комісії по встановленню фактів тимчасової відсутності мешканців міста від 12.02.2016р. /а.с. 23/ також встановлено факт відсутності [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Цей факт не оспорювався і самою [PERSON] під час розгляду цієї справи. Вичерпного переліку поважних причин відсутності особи в житлі законодавство не встановлює, в зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Однак, аналізуючи доводи [PERSON] про поважність причин її непроживання через неізольованість між собою кімнат, суд оцінює такі твердження критично з огляду на наступне. На момент вселення 29.01.2015р. [PERSON] до спірної квартири обидві кімнати у ній були ізольовані, що підтверджується копією технічного паспорта /а.с. 45-46/, виготовленого станом на 28.01.2015р. (за день до вселення) на замовлення самої [PERSON] . В ході розгляду справи під час дослідження документів відповідач також підтвердила цей факт. Відповідно до рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 09.02.2016р. у справі № 589/4817/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , за участю в якості третьої особи, яка не заявляла самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] про встановлення порядку користування спірною квартирою, що набрало законної сили /а.с. 21-22/, відмовляючи у цьому позові, суд виходив з того, що одна з кімнат квартири на час розгляду тої справи стала прохідною, а тому виділити її у користування будь-кому з учасників було неможливо. При цьому, у зустрічному позові у справі, що вирішується, [PERSON] вказує, що перегородка, яка відокремлювала дві кімнати, була зламала позивачем саме під час розгляду справи № 589/4817/15-ц, яка перебувала провадженні суду з 30.09.2015р. Наведене свідчить про те, що перешкоди, про які зазначала [PERSON] на обґрунтування заперечень проти позову, на момент вселення її до спірної квартири, не існували. Незважаючи на це, [PERSON] так і не стала користуватися цим житлом в наступні шість місяців після вселення. В ході розгляду даної справи [PERSON] не змогла навести поважні причини того, чому вона не переїхала після вселення до квартири, вказуючи лише на тривалі неприязні стосунки між сторонами та попередню неправомірну поведінку позивача, через яку вона вперше покинула житло. При цьому, [PERSON] не довела факту існування такої поведінки вже на час її примусового вселення. У цьому контексті також слід зазначити, що за змістом ч. 2, 6 ст. 79 Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV «Про виконавче провадження» (чинного на час вселення [PERSON] ) примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому. У разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф. Проте, незважаючи на наявність судового рішення про її вселення, [PERSON] до державного виконавця з метою повторного примусового вселення не зверталась. Наведене в сукупності дає суду підстави вважати, що реальні перешкоди у здійсненні [PERSON] права користування спірним житлом, позивач не чинив. Таким чином, дослідженими доказами підтверджено, що відповідач більше шести місяців після свого вселення (з 29.01.2015р. і щонайменше до 30.09.2015р.) не проживала у вказаній квартирі, поважних причин такої відсутності протягом всього вказаного періоду судом не встановлено. Враховуючи, що [PERSON] була на законних підставах зареєстрована у спірному житлі, проте відсутня без поважних причин у цій квартирі понад шість місяців з моменту вселення, у суду є законні підстави для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Подальше непроживання через відсутність ізольованих кімнат або ж будь-які інші причини на вказані висновки суду не впливають та не мають правового значення при вирішенні даного спору, адже закон пов`язує втрату особою права користування житлом саме з її відсутністю понад встановлений 6-місячний строк, при цьому поважність причини подальшого, понад цей строк, непроживання особи не є підставою для поновлення такого права. Враховуючи викладене, позовна вимога [PERSON] до [PERSON] про визнання останньої такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , підлягає задоволенню. В свою чергу, висновки суду про втрату [PERSON] права користування вказаним житлом тягнуть за собою необхідність відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог самої [PERSON] про усунення їй перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] , які заявлені на захист цього права і наявність якого [PERSON] не доведена. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] про усунення йому перешкод у користуванні спірною квартирою задоволенню також не підлягають з огляду на наступне. Зміст зустрічних позовних вимог [PERSON] зводиться до зобов`язання позивача не чинити перешкоди у користуванні цією квартирою шляхом надання можливості здійснити її перебудову на дві ізольовані житлові кімнати відповідно до розробленого проекту, а самі перешкоди полягають у тому, що позивач, як наймач, не дає згоду на таке перепланування спірного жилого приміщення в порядку ст. 100 ЖК Української РСР, що призвело до відмови виконавчого комітету Шосткинської міської ради другому відповідачу [PERSON] у видачі дозволу на перепланування спірної квартири. Згідно з ч. 3 ст.12, ст.ст.76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Проте, належних доказів існування перешкод з боку позивача у користуванні житлом [PERSON] , останній не надав. Дійсно відповідно до п. 5 рішення виконавчого комітету Шосткинської міської ради № 232 від 27.08.2015р. «Про планування, забудову та інше використання території міста» [PERSON] надано дозвіл на перепланування спірної квартири. В жовтні 2015 року був розроблений проект перепланування квартири зі зміною житлової площі на 2.5м, але без втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування /а.с. 41-44/. Проте після звернення [PERSON] з запереченнями щодо надання дозволу на перепланування, рішенням виконавчого комітету Шосткинської міської ради № 295 від 22.10.2015р. «Про планування, забудову та інше використання території міста» /а.с. 59, 78, на звороті/ попереднє рішення визнано таким, що втратило чинність. У листі заступника міського голови від 06.06.2016р. за вих. № 01-03/1505-21 зазначено, що подальший розгляд питання щодо надання дозволу на перепланування вказаної квартири є неможливим через заперечення проти цього саме з боку наймача квартири - [PERSON] відповідно до ст. 100 ЖК Української РСР /а.с. 47/. Перевіряючи те чи можна оцінювати заперечення позивача - наймача спірної квартири, на підставі якого прийнято рішення виконавчим комітетом Шосткинської міської ради про скасування раніше наданого ним же дозволу на перепланування квартири, як перешкоду у користуванні [PERSON] житлом, слід взагалі встановити, чи потребує перепланування квартири дозволу на це органу місцевого самоврядування. Дійсно відповідно до редакції ст. 100 ЖК Української РСР, що була чинна до 05 квітня 2015р., передбачалося, що переобладнання і перепланування жилого приміщення допускаються за згодою наймача, членів сім`ї, які проживають разом з ним, та наймодавця і з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. У разі відмови наймодавця, наймача або членів його сім`ї у згоді на переобладнання чи перепланування жилого приміщення спір може бути вирішено в судовому порядку, якщо на переобладнання чи перепланування є дозвіл виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. Отримання вказаного дозволу було врегульовано Павилами утимання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 р. N 76, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 р. за N 927/11207. Між тим Законом України від 12 лютого 2015 року N 191-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)», який набрав чинності ще 05 квітня 2015 року, статтю 100 ЖК Української РСР викладено у новій редакції, відповідно до якої виконання наймачем робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребують отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується. Виконання робіт, визначених частиною першою цієї статті, внаслідок яких змінюється площа, кількість чи склад приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду, допускається за письмовою згодою наймодавця (орендодавця), якщо інше не передбачено договором найму (оренди). Таким чином, даною нормою закону чітко передбачено лише необхідність отримання в останньому випадку письмової згоди наймодавця, а не дозволу на проведення таких робіт від органу місцевого самоврядування. Вказана норма була чинною як на час звернення [PERSON] за дозволом на перепланування, так і [PERSON] - до суду з даним зустрічним позовом і є чинною на час розгляду цієї справи. Більш того, за весь час [PERSON] особисто за отриманням згоди до наймодавця на перепланування спірної квартири не звертався, розгляд цього питання не ініціював. [PERSON] був вселений до спірного житла лише 02.12.2019р. при примусовому виконанні виконавчого листа № 589/2269/13-ц від 10.04.2017р. відповідно до акту державного виконавця від 02.12.2019р. /а.с. 192/. Жодних перешкод для користування цим житлом за цей час судом не встановлено. Вказані обставини виключають можливість задоволення зустрічного позову, а отже у задоволенні такого слід відмовити. При цьому, суд звертає увагу [PERSON] , що відповідно ст. 67 Закону України від 2 червня 2016 року N 1404-VIII «Про виконавче провадження» (чинного на даний час) примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому. У разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 75 цього Закону. Згідно зі статтею 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн 20 к. На підставі викладеного,

Outcome: approved