Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-27 00:00:00

03 грудня 2014 року Управління Пенсійного фонду України в Гребінківському районі Полтавської області (далі - Позивач) звернулось із вказаним вище позовом до [PERSON] (далі-відповідач), мотивуючи тим, що у період з 29.07.2009 року по 29.02.2012 року відповідачу незаконно нараховано та виплачено пенсію в розмірі 22 301,62 грн., у добровільному порядку відповідач відмовляється повертати кошти. З огляду на вказане, просить суд стягнути з відповідача вказані грошові кошти. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, відповідач та її представник проти задоволення позову заперечують. Зясувавши обставини та оцінивши докази, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин. Відповідач заявила про застосування позовної давності у спорі до ухвалення рішення. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, що підлягає застосуванню щодо заявлених вимог позивачем. Ч. 1 ст. 261 ЦК України встановлює, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається із копії тимчасового посвідчення особи громадянина України на імя відповідача від 11.02.2009 року, яким керувався позивач при виплаті пенсії, строк дії посвідчення продовжений до 10.10.2009 року /а.с. 4/. Таким чином, з настанням вказаної дати, зважаючи на те, що відповідач не представила документів, що підтверджували б в подальшому її право на отримання пенсії (вказане не заперечується і самим позивачем), позивачу повинно було бути відомо про порушення свого права, зокрема, безпідставність отримання пенсії відповідачем. Згідно ч. 1 ст. 265 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Зважаючи на те, що 01.06.2012 року відповідач підписала із позивачем графік погашення заборгованості по переплаченій сумі пенсії, 01.06.2012 року перебіг позовної давності по заявленим вимогам позивача перервався, оскільки у позивача у такому разі були підстави вважати вказаний графік визнанням боргу відповідачем. Таким чином, строк позовної давності щодо заявлених вимог не сплив, відповідно заява відповідача про застосування позовної давності у спорі є безпідставною та не підлягає задоволенню. Водночас, згідно зі статтею 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті, зокрема, пенсії, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Зважаючи на те, що відповідачу з 29.07.2009 року пенсія виплачувалась на підставі поданих нею документів, зокрема, і тимчасового посвідчення особи громадянина України на імя відповідача від 11.02.2009 року, строк дії якого визначався до 10.10.2009 року. Однак позивач, незважаючи на закінчення дії вказаного посвідчення продовжував виплачувати після вказаної дати пенсію, що не заперечується самим позивачем, а також підтверджується письмовими доказами, зокрема, повідомленнями відповідачу /а.с. 9, 10/. Таким чином, відповідні виплати позивач здійснив добровільно, за відсутності рахункової помилки з його боку. Водночас, добросовісність з боку набувача презюмується, таким чином позивач повинен відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України довести протилежне. Однак доказів вказаного суду не надав. На підтвердження своєї позиції посилається на ст. 102 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 року, згідно якої пенсіонери зобов'язані повідомляти органу, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. У разі невиконання цього обов'язку і одержання у зв'язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду. Однак вказана норма не підлягає застосуванню до даних правовідносин, оскільки при призначенні пенсії позивач керувався тимчасовим посвідченням особи громадянина України на імя відповідача від 11.02.2009, із визначеним строком дії до 10.10.2009 року. Відповідно до ч. 2 ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону. З огляду на дану норму Закону, пенсія на підставі тимчасового посвідчення особи громадянина України на імя відповідача від 11.02.2009 року, із визначеним строком дії до 10.10.2009 року, повинна була бути призначена на період до 10.10.2009 року і відповідно у відповідача не виникало обовязку згідно ст. 102 Закону України «Про пенсійне забезпечення» повідомляти позивача про обставини, що спричиняють припинення її виплати, адже позивачу вони були відомі. Як вбачається із ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 року та ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові, стягуються тільки у випадку зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім'ї тощо). Однак відповідач 29.07.2009 року подала для оформлення пенсії документи, правдивість яких позивачем не заперечується. Таким чином, суд не вбачає наявності зловживань та недобросовісності з боку відповідача при отриманні пенсії, з приводу якої заявлено вимоги у даній справі. Водночас, суд не приймає підписання відповідачем графіку погашення заборгованості від 01.06.2012 року /а.с. 13-14/ як вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу. Оскільки у суму боргу включена і сума виплаченої пенсії з 29.07.2009 року по 10.10.2009 року /а.с. 2, 4, 8, 13-14/, а це період, коли відповідач мала право на отримання пенсії, оскільки дія тимчасового посвідчення особи громадянина України на імя відповідача від 11.02.2009 року була продовжена до 10.10.2009 року /а.с. 4/. А отже, зважаючи на зазначене, а також на вищевикладені норми чинного законодавства графік погашення заборгованості від 01.06.2012 року суперечить чинному законодавству. Крім того, відповідач не сплачувала кошти на погашення заборгованості згідно графіку погашення заборгованості від 01.06.2012 року /а.с. 13-14/, що не заперечується позивачем та підтверджено письмовими доказами, в тому числі і змістом позовної заяви. А тому, саме тільки підписання відповідачем графіку погашення заборгованості від 01.06.2012 року /а.с. 13-14/ не можна вважати вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу. З огляду на вказане, зважаючи на те, що позивач добровільно, за відсутності рахункової помилки зі свого боку та недобросовісності з боку набувача виплачував відповідачу пенсію у період з 29.07.2009 року по 29.02.2012 року на загальну суму 22 301,62 грн., то відповідно до статті 1215 ЦК України поверненню зазначена сума не підлягає, що узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13. А тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст. 257, ч. 1 ст.261, ч. 1 ст. 265, ст. 1215 ЦК України, ст. ст. 102, 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 року, ч. 2 ст. 45, ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року, постанови Верховного Суду України від 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13,

Outcome: dismissed