Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

03.07.2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він разом з [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.05.2006 року, виданого згідно рішення виконкому від 25 квітня 2006 року №139. Згодом його син [PERSON] одружився з відповідачкою та зареєстрував її у вказаній квартирі. Сімейне життя не склалося і 23.03.2017 року шлюб між ними було розірвано, дітей від спільного життя вони не мають. Тому відразу ж після розірвання шлюбу відповідачка забрала свої речі і виїхала з квартири, вже більше року там не проживає, не оплачує комунальні послуги, однак продовжує бути в ній зареєстрованою. Позивачка вказує, що на даний час він позбавлений можливості оформити субсидію в опалювальний період, оскільки відповідачка не бажає зніматися з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Тому звернувся до суду з вказаним позовом, яким просить усунути перешкоди в користуванні власністю та визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явився, подав заяву, якою просив справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримав повністю. Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, подали заяви, в яких позов підтримали, просили справу розглянути у їх відсутність. Представник Відділу з питань державної реєстрації Охтирської міської ради в судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності. В зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Ухвалою суду від 12.07.2018 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на 11.09.2018 року з повідомленням сторін. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.05.2006 року, виданого згідно рішення виконкому від 25 квітня 2006 року №139 (а.с.6). 25.12.2015 року син позивача [PERSON] уклав шлюб з відповідачкою та зареєстрував її у квартирі за адресою: [ADDRESS]. Від спільного життя дітей не мають. Сімейне життя не склалося, і 23.03.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.7). Згідно довідки Відділу з питань державної реєстрації Охтирської міської ради №15-11/2637 від 10.07.2018 року та довідки Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Приозерний» №14 від 05.06.2018 року вбачається, що [PERSON] дійсно зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.5, 10). Згідно акту обстеження фактичного проживання в [ADDRESS] від 18.06.2018 року, складеного головою правління та жителів будинку по [ADDRESS], що відноситься до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Приозерний», вбачається, що [PERSON], будучи зареєстрованою у вказаній квартирі, фактично в ній не поживає з 23.03.2017 року (а.с.10). Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (пункт другий вказаної статті). Право приватної власності, згідно частини четвертої наведеної статті Основного закону України, є непорушним. Зазначені положення кореспондуються з вимогами статті 319 ЦК України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 вказаного кодексу визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до пункту 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним судом України у постановах від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16, 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а, від 30.06.2015 року у справі №21-1438а15, від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом на підставі досліджених доказів встановлено, що право позивача порушено, оскільки реєстрація місця проживання відповідачки [PERSON] за даною адресою тягне додаткові витрати з боку позивача по сплаті за комунальні послуги, він позбавлений можливості оформити субсидію в опалювальний період, не має змоги розпоряджатися нею в повній мірі. Встановлено також, що відповідачка не є власником квартири, не є членом сім'ї співвласників квартири, тобто позивача та третіх осіб, і не є на даний час наймачем квартири (її частини), після розірвання шлюбу з 23.03.2017 року не проживає у вказаній квартирі. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Згідно ст.163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і межах строків, встановлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої та частиною четвертою ст.71 цього Кодексу. Згідно ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а у разі спору - судом. Окрім того, відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. З огляду на встановлені обставини, аналізуючи докази та даючи їм оцінку, вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 13 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами і не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, підлягає задоволенню повністю. У зв'язку з задоволенням позову на підставі вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у сумі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved