Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

02.07.2013 року [PERSON] в особі свого представника за довіреністю [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до Сімферопольської міжрайонної державної податкової інспекції Автономної Республіки Крим Державної податкової служби про виділ у натурі 23/42 частки в житловому будинку з господарчо-побутовими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS], передавши їй у власність 31,0кв.м в житловому будинку в літ. «А» житлову кімнату № 4 площею 20,6кв.м, кухню № 3 площею 8кв.м, частину коридору № 1 площею 2,4кв.м, в господарчо-побутових будівлях - частину літньої кухні літ. «Б» площею 11,2кв.м, частину прибудови до літньої кухні літ. «Б» площею 11,2кв.м, частину підвалу літ. «б1» площею 1,8кв.м, сарай літ. «З». Свої вимоги мотивує тим, що позивачка є власником 23/42 часток житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями, розташованого по вул. [ADDRESS]. Право власності на 23/42 часток вказаного житлового будинку було визнано за нею в порядку спадкування після смерті [PERSON], померлого [INFO], на підставі рішення Білогірського районного суду від 14.07.2009 року. Іншим співвласником 19/42 часток в житловому будинку була [PERSON], яка померла [INFO] в м. Києві. Після смерті [PERSON] ніхто із спадкоємців за прийняттям спадщини не звертався, тому вважає, що належна [PERSON] частка нерухомого майна перейшла до держави в особі Сімферопольської міжрайонної державної податкової інспекції Автономної Республіки Крим Державної податкової служби. У відповідності до вимог ст.ст. 364, 358 ЦК України просить виділити у натурі належну їй частку із майна, яке є спільною власністю, зазначивши, що запропонований нею варіант виділення частки ґрунтується на усталеному порядку користування житловим будинком спадкодавцем [PERSON] За ухвалою суду від 25.07.2013 року по справі була проведена судова будівельно-технічна експертиза. 19.12.2013 року [PERSON] в особі свого представника за довіреністю [PERSON] уточнила (збільшила) свої позовні вимоги, про що надала письмову заяву, та просила виділити їй у власність в цілому житловий будинок літер «А» загальною площею 56,4кв.м, житловою площею 42,5кв.м з господарчо-побутовими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS]; припинити право спільної часткової власності на вказаний житловий будинок з господарчо-побутовими будівлями, стягнути з неї на користь відповідача грошову компенсацію в сумі 30081грн. за 19/42 часток вказаного нерухомого майна, мотивуючи їх тим, що за висновком проведеної судової будівельно-технічної експертизи виділити належну їй 23/42 частки нерухомого майна з технічної точки зору неможливо (а.с.96). Ухвалою суду від 14.01.2014 року до участі у справі в якості правонаступника відповідача - Сімферопольської міжрайонної державної податкової інспекції Автономної Республіки Крим Державної податкової служби була залучена Сімферопольська об'єднана державна податкова інспекція Головного Управління Міндоходів в Автономній Республіці Крим. У судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав, просив, з урахуванням висновків проведеної судової будівельно-технічної експертизи, виділити позивачці у власність в цілому житловий будинок літер «А» загальною площею 56,4кв.м, житловою площею 42,5кв.м з господарчо-побутовими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS]; припинити право спільної часткової власності на вказаний житловий будинок з господарчо-побутовими будівлями, стягнути з позивачки на користь відповідача грошову компенсацію в сумі 30081грн. за 19/42 часток вказаного нерухомого майна. Представник відповідача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги визнав, не заперечував проти задоволення позову, разом з тим пояснив, що до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] податкова інспекція не зверталась, ніякої роботи, пов'язаної з виявленням, обліком, оцінкою або реалізацією у встановленому законом порядку майна [PERSON] не проводила. Заслухавши представників сторін, їх доводи, дослідивши матеріали у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що рішенням Білогірського районного суду АР Крим від 14.07.2009 року за [PERSON] визнано право власності на 23/42 частин житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 56,4кв.м, житловою площею 42,5кв.м з господарчо-побутовими будівлями в порядку спадкування після смерті [PERSON], який помер [INFO] (а.с.4). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно [PERSON] на праві власності належить 23/42 частки житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями, розташованого по [ADDRESS] (а.с.5), право власності на 19/42 частки вказаного житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями зареєстровано за [PERSON], що підтверджується повідомленням КРП «СМБРТІ» № 19838 від 20.06.2011 року (а.с.12). Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], виготовленого за станом на 17.10.2001 року, житловий будинок літер «А» загальною площею 56,4кв.м, житловою площею 42,5кв.м., складається з: коридору площею 5,9кв.м, житлової кімнати площею 21,9кв.м., кухні 8,0кв.м., житлової кімнати 20,6кв.м (а.с.8-11). Згідно копії запису акта про смерть від 08.02.1995 року (а.с.18), [PERSON] померла [INFO] в м. Києві. За повідомленнями Білогірської державної нотаріальної контори № 2485/01-16 від 04.12.2013 року та Другої київської державної нотаріальної контори № 5015/02-14 від 10.12.2013 року спадкова справа після смерті [PERSON], померлої [INFO] Білогірською державною нотаріальною конторою, Другою київською державною нотаріальною конторою не заводилися, що підтверджується інформаційними довідками зі Спадкового реєстру № 35971425 та № 36014763 (а.с.87-88,98-99). Згідно висновку № 2064/2065 судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи з технічної точки зору виділити 23/42 частки домоволодіння [ADDRESS] - неможливо, ринкова вартість вказаного домоволодіння станом на 31.10.2013 року складає 66494грн., у тому числі: 23/42 часток - 364143грн., 19/42 часток - 30081грн. (а.с.50-70). Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» роз'яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Зазначена правова позиція висловлена в Інформаційному листі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», в якому зазначено, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Отже, норми п.5 Перехідних та Прикінцевих положень Цивільного кодексу України слід розуміти таким чином, що правила книги шостої Цивільного кодексу України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Ураховуючи, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO], до спірних правовідносин щодо спадкового майна, яке залишилося після її смерті, слід застосовувати положення ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Відповідно до вимог статті 526 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Частиною 1 ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У відповідності до положень ст. 555 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: 1) якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; 2) якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; 3) якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; 4) якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу); 5) якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. У відповідності до п. 3 Порядку обліку, оцінки й реалізації конфіскованого, безхазяйного майна, майна, що за правом успадкування перейшло у власність держави, та скарбів, який діяв на час відкриття спадщини, облік, вжиття заходів щодо охорони й оцінки майна, зазначеного в пункті 1 цього Порядку, покладається на державні податкові інспекції. Згідно положень статей 560, 561 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини. Тобто ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Як було встановлено судовим розглядом спадкова справа після смерті [PERSON], померлої [INFO] ні Білогірською державною нотаріальною конторою, ані Другою київською державною нотаріальною конторою не заводилися, але ЦК УРСР передбачав визнання того, що спадкоємець прийняв спадщину у разі фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном. Суду не надано ніяких відомостей щодо останнього постійного місця проживання [PERSON], осіб які проживали разом із нею, або осіб, які проживали на час її смерті у спірному будинку, тому, виходячи із зазначених норм закону, суд не може дійти переконливого висновку про перехід спадкового майна після смерті [PERSON] за правом спадкоємства до держави, оскільки суду не доведено про відсутність спадкоємців та не прийняття ними спадщини шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном (ст.549 ЦК УРСР). Тим більш судовим розглядом було встановлено, що відповідач ніяких дій щодо спадкового майна після смерті [PERSON] не вчиняв, за видачею свідоцтва про право держави на спадщину після її смерті не звертався, тобто на теперішній час відповідач не має рішення, на підставі якого спадкове майно перейшло у власність держави. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, виходячи із змісту ст. 59 ЦПК України, обмежений нормами права в виборі засобів доказування, зокрема, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами. Ураховуючи, що суду у встановленому порядку не надано безперечних доказів відсутності спадкоємців та не прийняття ними спадщини після смерті [PERSON], переходу спадкового майна за правом спадкоємства до держави, неможливо встановити співвласника спірного нерухомого майна та взагалі вирішити питання про виділ у натурі частки в спільному майні, оскільки при цьому ураховуються інтереси усіх співвласників. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Також слід зазначити, що приписами статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно із ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, у розумінні зазначеної правової норми вимога співвласника про виділ в натурі майна, яке перебуває у спільній частковій власності, повинна вирішуватися за умовою можливості такого виділу за домовленістю співвласників, оформленою письмовим і нотаріально посвідченим договором, або у судовому порядку за відсутності цих обставин, але з урахуванням прав та інтересів інших власників цього майна. Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності Приймаючи до уваги висновок проведеної судової будівельно-технічної експертизі про неможливість з технічної точки зору виділення належної позивачу частки жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності та не згоду позивача, який бажає виділу на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог щодо виділу у натурі частки із спільного майна. Більш того, слід зазначити, що позивач просить виділити у натурі належну їй частку із майна, яке є спільною власністю у відповідності до вимог ст.ст. 364, 358 ЦК України, але з урахуванням уточнених позовних вимог, фактично заявлені вимоги про виділення у власність в цілому житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями та припинення права спільної часткової власності не тільки для позивача, а взагалі, тобто заявлені ним вимоги не регулюється нормами статті 364 ЦК України, обраними для захисту своїх прав. Відповідно до частини 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, але враховуючи встановлені та наведені вище судом обставини справи, суд приходить до переконання про відсутність підстав для його задоволення. На підставі ст.ст. 526, 549, 555, 560, 561 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст. ст. 183, 321, 358, 364, 379, 380 ЦК України,

Outcome: dismissed