Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

02.07.2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб, який був зареєстрований з відповідачем [PERSON] 03.09.2005 року, актовий запис № 2310, а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх сина [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій формі в розмірі 13000 гривень в місяць, починаючи з дня пред`явлення позову і до повноліття сина. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 03 вересня 2005 року вони уклали шлюб, від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] .. Позивач стверджує, що їх спільне життя не склалось, взаємовідносини між ними не погіршились, вони стали фактично чужими людьми, шлюбні відносини припинились, спільне господарство не ведеться. Також зазначає, що кращим для сина буде, якщо він буде проживати з позивачем. В зв`язку з цим також заявляє вимогу щодо стягнення аліментів на утримання дитини, зазначає, що відповідач спроможний виплачувати аліменти у визначеному нею розмірі. В призначене судове засідання сторони не з`явились, подали заяви про розгляд справи без їх присутності, за замістом яких позивач позов підтримує, відповідач позов визнає. Одночасно обидві сторони зазначили про стягнення аліментів з дати ухвалення рішення. Дослідивши подані заяви, матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що є усі підстави для прийняття визнання позову відповідачем, та задоволення позовних вимог щодо розірвання шлюбу та стягнення аліментів в повному обсязі, оскільки це не порушує прав та законних інтересів інших осіб та не суперечить чинному законодавству. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 03 вересня 2005 року у Центральному відділі реєстрації шлюбів м.Києва з Державним центром розвитку сім`ї, про що зроблено актовий запис № 2310 (а.с. 11). Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим 25 січня 2008 року (а.с.12). Сторонами визнано, що примирення між ними неможливо, в зв`язку з чим можливості збереження шлюбу не вбачається. Внаслідок зазначених обставин сім`я подружжя фактично розпалась, а шлюб існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. При цьому суд враховує, що згідно ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Вирішуючи спір щодо стягнення аліментів на користь позивача на утримання їх з відповідачем малолітнього сина, суд виходить з наступного. Та обставина, що дитина сторін проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні, відповідачем не оспорюється. Згідно з вимогами ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.ст.180 Сімейного кодексу України батьки повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ч. 1 та 2 ст. 182 Сімейного кодексу України в редакції закону, чинній з 08.06.2017 року, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до вимог ч.1 ст.184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Як визнано відповідачем, він має можливість сплачувати аліменти у визначеному позивачем розмірі, та, як зазначила позивач, вона просить стягувати аліменти у визначеному розмірі з дати ухвалення рішення суду. Даючи оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам та встановленим обставинам справи, суд дійшов висновку, що за своїм сімейним та матеріальним станом відповідач, який є особою працездатного віку, інших утриманців не має, повністю визнав заявлені позовні вимоги, може сплачувати аліменти в визначеному позивачкою розмірі в твердій грошовій сумі - 13000 гривень щомісячно. Суд стягує аліменти від дня пред`явлення позову, що передбачено ст.191 Сімейного кодексу України. Враховуючи вимоги ст.13 ЦПК України та подані сторонами заяви, зокрема заяву позивача щодо стягнення аліментів з дати ухвалення рішення суду законної сили, позов в цій частині підлягає задоволенню в межах заявлених позивачем та визнаних відповідачем вимог. Згідно ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (384 гривні 20 копійок). Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 384 гривні 20 копійок (а.с.10) підлягають стягненню з відповідача. А також 50% судового збору за позовною вимогою про стягнення аліментів (384 гривні 20 копійок), від сплати якого позивач звільнена при зверненні з позовом до суду, підлягають стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved