Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

04 квітня 2017 року [PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просила після смерті [PERSON], померлого 30.06.2016 року, визнати за нею право власності на житловий будинок літ. Е-1, прибудову літ. е-1, веранду літ. е1-1, нежитлову прибудову літ Е1-1 (загальною площею 85,3 кв.м., в тому числі житловою площею 41,2 кв.м.), вбиральню літ.Ж-1, сарай літ. В-1, сарай літ. Д-1, літню кухню літ. Г-1, огорожу №1, замощення І, що розташоване по вул.Дінамовській, буд. 1 в місті Маріуполі Донецької області. В обґрунтування позову зазначила, що з вона є спадкоємцем за законом після смерті її чоловіка [PERSON], померлого 30 червня 2016 року. Після смерті чоловіка залишився житловий будинок №1 по вул.Дінамовській в м.Маріуполі, який належав померлому на підставі договору купівлі-продажу від 22 січня 1973 року. В 1974 році за наявності всіх дозвільних документів спадкодавцем був знесений старий будинок та побудований новий, на який за життя власника правовстановлюючі документи оформлені не були, що на даний час перешкоджає позивачу як спадкоємцю оформити спадкові права на будинок. Позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] у судове засідання не з'явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали. Відповідач позовні вимоги визнав, просив проводити розгляд справи за його відсутністю. Представник третьої особи Маріупольської міської ради в судове засідання на прибув. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про смерть, виданого Іллічівським районним у місті Маріуполі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 01 липня 2016 року, серії І-НО№950834, [PERSON] помер 30 червня 2016 року, актовий запис № 995 від 01 липня 2016 року. Позивач [PERSON] є дружиною покійного [PERSON], що підтверджується наявним в справі свідоцтвом про одруження серії І-АБ №042610, виданого 17 липня 1971 року Івашковецькою сільською радою Шаргородського району. 02 вересня 2016 року позивач у встановленому законом порядку звернулася до Третьої маріупольської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка. Після смерті [PERSON] 02 вересня 2016 року Третьою маріупольською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №515/2016, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №44946824 від 02.09.2016 року. Крім позивача до нотаріальної контори із заявою звернувся син спадкодавця [PERSON], який відмовився від прийняття спадщини на користь матері позивача у справі [PERSON] Спадкоємці за законом мають право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (ч.2 ст.1274 ЦК України). Постановою державного нотаріуса Третьої маріупольської державної нотаріальної контори від 27.02.2017 року №3899/02-31 позивачу було відмовлено у вчинені нотаріальної дії та видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок №1 по вул.Дінамовській в м.Маріуполі через відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок. Відповідно до матеріалів спадкової справи спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є позивач, що підтверджується свідоцтвом про одруження. Інших спадкоємців, які б звернулися із заявою про прийняття спадщини та прийняли її, судом не встановлено. З урахуванням цього єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] на існуюче майно є позивач [PERSON], як дружина спадкодавця. Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України до спадкоємців першої черги зокрема належить той з подружжя, який пережив спадкодавця, та діти покійного спадкодавця. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст. 1269 ЦК України). Позивачем були дотримані вказані вимоги закону та своєчасно подано до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті чоловіка. Надаючи оцінку правовідносинам щодо переходу майнових прав на спадкове майно суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути - визнання права. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до п. 3.1 [PERSON] Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (далі за текстом рішення - [PERSON] Спеціалізованого Суду України) зазначено, що окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з'ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно; 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Судом встановлено, що 22 січня 1973 року [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, зареєстрованого в Маріупольському БТІ, було придбано одноповерховий саманний будинок з надвірними будівлями, загальною жилою площею 11,8 кв.м, що розташований по вул.Дінамовській №1 в м.Маріуполі. Рішенням виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів від 13 лютого 1974 року [PERSON] надано дозвіл на будівництво житлового будинку по вул.Дінамовській №1 із умовою знесення старого будинку, що підтверджується відповідною випискою із протоколу №3. Згідно дозволу на виробництво будівельних робіт №50 від 11 березня 1974 року, виданого інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю міста Жданова, [PERSON] було надано відповідний дозвіл на виконання будівельних робіт по зведенню індивідуального житлового будинку на присадибний ділянці №1 по вул.Дінамовській. За даними технічного інвентаризації, проведеної 25 січня 2017 року Маріупольським бюро технічної інвентаризації, встановлено, що житловий будинок літ. А-1 був знесений, а на земельній ділянці збудований новий житловий будинок літ.Е-1, а також прибудова літ. е-1, веранда літ е1-1, нежила прибудова літ.Е1-1 (загальною площею 85.3 м2, житловою площю 41,2 м2), вбиральня літ.Ж-1, сарай літ.В-1, сарай літ. Д-1, літня кухня літ.Г-1, огорожа №1, замощення І. Вказані відомості підтверджуються даними технічного паспорту на житловий будинок від 25 січня 2017 року та листом із Маріупольського БТІ від 14 лютого 2017 року вих.№98, з якого також вбачається, що житловий будинок із всіма прибудовами та надвірним спорудами, збудовані до 05 серпня 1992 року, та згідно з Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна» №127 від 24.05.2001 року не відносяться до самочинної забудови. З наведених доказів вбачається, що [PERSON] у встановленому законом порядку на спеціально відведеній земельній ділянці та здійснив будівництво домоволодіння по вул. Дінамовська, 1 в м.Маріуполі. Однак документів про введення будинку в експлуатацію не мав, державну реєстрацію збудованого домоволодіння не провів та правовстановлюючі документи не отримав, що є перешкодою для оформлення спадкових прав позивачем. Вирішення питання визнання права власності в судовому порядку є крайньою мірою захисту права власності особи за відсутності інших можливих заходів захисту речових прав на нерухоме майно. Позасудова процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та перелік документів, необхідних для її проведення, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно пунктів 42, 43 вказаної постанови для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. заявник серед іншого має подати документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований обєкт нерухомого майна. Також згідно спрощеної процедури прийняття в експлуатацію, визначеною Порядком прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт (затверджений наказом Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24.04.2015 р. № 79) для прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, господарських будівель і споруд, збудованих у період з 05 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року заявник серед іншого також повинен надати до органу державного архітектурно-будівельного контролю за місцезнаходженням обєкта документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, на якій розміщено обєкт. Відповідно до наведених положень законодавчих актів, які передбачають можливість в досудовому порядку ввести в експлуатацію та захистити своє право власності на недобудовані або не введені своєчасно в експлуатацію індивідуальні житлові будинки побудовані до 1992 року, в усіх випадках вимагається від заявника (спадкоємця) надання документу, що підтверджує його право власності або користування на земельну ділянку, на якій розташований обєкт домоволодіння. Натомість у позивача даний документ відсутній, а рішення про виділення та дозвіл будівництво на земельної ділянки в 1974 році адресовані спадкодавцю та не можуть вважатися належними документами для підтвердження прав власності спадкоємця і надання можливості в досудовому порядку закінчити процедуру введення в експлуатацію збудованого спадкодавцем житлового будинку. За таких обставин позивач з обєктивних причин позбавлений можливості захистити своє право власності на спадкове майно у встановленому досудовому порядку. При вирішенні в судовому порядку спірного питання щодо належності зазначеного будинку спадкодавцю та правомірності включення його до складу спадщини, суд керується наступним. Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. З огляду на вказані фундаментальні права і гарантії, серед яких основоположним є право приватної власності, які гарантуються кожній особі як основним законом України так і міжнародним нормативним актом, суд зобовязаний належним чином перевіряти докази, що надані позивачем в обґрунтування його права власності, та сприяти захисту такого права. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обовязків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Право власності в України повинно спиратися на певний титул (правовстановлюючий документ), для того, щоб бути доведеним перед іншими особами. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно позиції, викладеної в [PERSON] ВССУ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 (пункті 3.1.) наголошено, що за ч. 4 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. З урахуванням зазначених положень законодавства та розяснень ВССУ, суд вважає доведеним належними доказами факт побудови у встановленому законом порядку спірного домоволодіння на спеціально відведеній для цієї мети земельній ділянці, а отже набуття права власності на спірний житловий будинок спадкодавцем за час свого життя, а тому житловий будинок № 1 по вул. Дінамовській в м. Маріуполі є обєктом спадкування та входить до спадкової маси після смерті [PERSON], який помер 30 червня 2016 року. Також суд приходить до висновку про необхідність захисту прав позивача в судовому порядку шляхом визнання права власності на житловий будинок, оскільки інші можливі способи позасудового порядку захисту права власності на спірне майно не можуть бути реалізовані позивачем через відсутність у нього документів на земельну ділянку на своє імя. Ігнорування майнових прав позивача, як єдиного спадкоємця за законом, та відмова у позові може призвести до втрати єдиного способу підтвердження права власності та належного йому праві власності спадкового майна, та в результаті порушити фундаментальні права, закріплені статтею 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до розяснень, наданих Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму листі від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (пункт 3.1.) право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Із урахуванням всіх обставин суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому можливо визнати за ним право власності на житловий будинок № 1 по вул. Дінамовській в м. Маріуполі після смерті чоловіка в порядку спадкування за законом.

Outcome: approved