Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

04.01.2007 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що є сином померлої [PERSON], який за життя належала 1\\4 частина квартири [ADDRESS]. Позивач зазначає, що крім нього, та його померлої матері, співвласниками зазначеної квартири є [PERSON], [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, тому просить визнати право власності на частку спадщині у розмірі 1/8 частини квартири, а також встановити факт того, що він є власником 3/8 частин квартири, в тому числі частки що належить йому на підставі Свідоцтва про право власності на житло (том 1, а.с. 4). Уточнивши позовні вимоги позивач також просив усунути перешкоди користування квартирою з боку [PERSON], а також визначити порядок користування квартирою, виділивши йому кімнату площею 18 кв.м. (том 1, а.с.35). Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14.06.2007 року позов [PERSON] було задоволено, був встановлений юридичний факт прийняття [PERSON] спадщини у вигляді 1\\8 частини квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON], за [PERSON]К визнано право власності на 1/8 частину зазначеної квартири, всього на 3/8 частини квартири. Після отримання копії заочного рішення [PERSON] надала суду заяву про його скасування, зазначаючи, що позов був поданий від імені [PERSON] його представником [PERSON], тоді як безпосередньо сам [PERSON] зник з 2005 року, його місце знаходження нікому з родичів невідомо (том 1, а.с. 73, 78). До матеріалів справи були приєднанні відповіді Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області (т.1, а.с. 90,181). 1) року Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси було скасоване, справу призначено до розгляду в загальному порядку (т. 1, а.с.86). 2) року [PERSON] надала суду зустрічну позовну заяву, в якій просить внести зміни в розпорядження органу приватизації в частині задоволення заяви і передачі квартири [ADDRESS] [PERSON], визнати свідоцтво про право власності в частині належності частини спірної квартири [PERSON] недійсним, визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою № 84 в будинку № 76 по вул. Генерала Петрова в м. Одесі, зобовязати ВГІРФО Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України зняти з реєстраційного обліку [PERSON], зареєстрованого за адресою: [INFO] в м. Одесі. Обґрунтовуючи свої вимоги [PERSON] зазначила, що [PERSON] не був учасником приватизації, оскільки у квартирі [ADDRESS] не проживав, заяву на приватизацію квартири власноручно не підписував, тому свідоцтво про право власності на житло було видане на імя [PERSON] неправомірно (т.1, а.с. 131-134). Надала заперечення на позов (т.1, а.с. 152-155), зробила заяву про застосування строку позовної давності (т.1, а.с. 156). [PERSON] в судове засідання зявився особисто, надав заперечення на зустрічний позов (т.1, а.с. 201, 202, т.2, а.с. 3-4) та відповідні пояснення. 1) року із доповненням до первісної позовної заяви звернувся [PERSON], який доповнив свої первісні вимоги вимогами про вселення до спірної квартири, а також зобовязання укладення окремий договір найму житла (том 2, а.с.16). 2) року до Малиновського районного суду м. Одеси із позовною заявою про визнання приватизації житла недійсною, скасування розпорядження УЖКГ Одеської міської ради про передачу квартири в приватну спільну часткову власність до [PERSON], [PERSON] звернулась [PERSON] (т.2, а.с. 9-13). В процесі розгляду уточнила позовні вимоги. Обгрунтовуючи поданий позов посилалась на те, що в процесі приватизації були порушені її права, вона на той момент була малолітньою, а її права за неї здійснювала неналежним чином її мати - співвідповідачка по справі [PERSON], яка фактично сама провела приватизацію без її згоди. Крім того, оскільки вона була малолітньою особою вона не могла порушити питання про визнання позивача втративши право користування жилим приміщенням. За обставинами вказаними в уточненому позові також просила визнати недійсним договір дарування вчинений позивачем на користь [PERSON] (т.2, а.с. 29-31). В звязку з предявленням вимоги [PERSON] проти [PERSON], який набув спірну частку майна за договором дарування від позивача, та який до цього часу був представником позивача (т.2, а.с. 19- 20), та подачею заяв про визнання [PERSON] третьою особою (т.2, а.с. 23-25), суд з врахуванням заявлених позовних вимог притягнув останнього в якості відповідача по зустрічному позову та позову третьої особи з самостійними вимогами. Орган опіки та піклування посилався на порушення процедури оформлення договору дарування оскільки не були враховані інтереси неповнолітньої (т.1, а.с. 207) на той момент [PERSON] Представник Малиновського РВ ОМУ ГУВС України в Одеській області в судове засідання не зявився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином. Його неявка не перешкоджає розгляду питання по суті. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов та зустрічний позов задоволенню не підлягають, позов третьої особи [PERSON] є таким, що підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 08.06.1995 року розпорядженням органу приватизації, за реєстром № 56670 квартиру [ADDRESS] було передано [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (том 1, а.с. 165). З свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської Ради народних депутатів вбачається, що квартира [ADDRESS] була передана [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної часткової власності (т. 1, а.с.164). Як вбачається з матеріалів справи, пояснень сторін, [PERSON], [PERSON] є дітьми [PERSON]. Різниця в написанні прізвищ повязана з різним перекладом з російської мови, та заміною втраченого паспорту позивачем. Родинні стосунки сторони не оспорюють. 11 червня 1995 року [PERSON] померла, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть, виданого відділом РАГС виконком Жовтневої райради народних депутатів м. Одеса 11 червня 1995 року, актовий запис № 5834 (том 1, а.с.81). На момент смерті [PERSON] належала % частка в квартирі [ADDRESS], яку вона набула в порядку приватизації (т.1, а.с. 8). Сторона відповідача та третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору посилалися на порушення встановленої процедури приватизації, зокрема на те, що було невірно визначено коло осіб, які мали право на приватизацію,оскільки позивач не мешкав в спірній квартири, відсутність письмової згоди всіх учасників приватизації на передачу квартири в приватну власність. У звязку з поданою [PERSON] заявою про витребування доказів (том 1, а.с. 120), ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27.08.2008 року з КП Міське агентство приватизації житла були витребувані належним чином завірені копії приватизаційної справи на квартиру [ADDRESS], а саме: свідоцтво про право власності на житло, розпорядження органу приватизації від 1) року, заява мешканців про передачу квартири до приватної власності від 2) року, довідка про склад сімї наймача, квитанція, (том 1, а.с.164-168), 3) року [PERSON] надала клопотання про призначення судово- почеркознавчої експертизи, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 1) року була призначена судова почеркознавча експертиза, на вирішення якої було поставлено питання, про належність підпису в оригіналі заяви про приватизацію квартири (том 1, а.с. 214). Висновком № 3029/02 судово-почеркознавчої експертизи від 2) року, складеного ОНДІСЕ було встановлено, що підпис від імені [PERSON] у заяві до керівника органу приватизації про оформлення у приватну власність квартири [ADDRESS] від 02.06.1995 року, розміщений ліворуч від запису „[PERSON]К., виконаний не самим [PERSON], а іншою особою з наслідуванням його підпису. У судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] власноручно підписала заяву замість [PERSON], [PERSON], що було визнане відповідачкою та зафіксовано технічними засобами фіксування процесу, в звязку з чим позивачем було знято з розгляду суду клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи на предмет встановлення факту виконання всіх підписів на заяві про приватизацію [PERSON] (т.2, а.с.3,4). Відповідно до ст. 8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду передача займаних квартир (будинків, кімнат у гуртожитках) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, кімнаті у гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку, кімнати у гуртожитку). Згідно з п. 5 „Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затверджене Наказом № 56 віді5.09.1992 Державного комітету України по житлово-комунальному господарству, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Судом встановлено, що письмову згоду на передачу квартири до приватної власності [PERSON] не надавав, що свідчить про порушення процедури приватизації. Проти проведення приватизації житла заперечує [PERSON] З наданих суду документів суд вбачає наявність підстав скасування розпорядження приватизації, як таке, що винесено з порушенням діючого законодавства. При цьому відповідно до п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тому враховуюче те, що розпорядження органу приватизації, а також видача свідоцтва про право власності були видані у 1995 році до виниклих спірних правовідносин застосовується положення ЦК УРСР. Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Таким чином, у звязку з порушенням приватизаційного законодавства, розпорядження УЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів, свідоцтво про право власності на житло мають бути скасуванні. Разом з тим, в цій частині можуть бути задоволені лише позовні вимоги [PERSON] оскільки відповідачка [PERSON], як особа, яка займалась приватизацією, та якій достовірно було відомо про всі події, зокрема про факт відсутності та обрання іншого помешкання позивачем пропустила строк позовної давності, який складає відповідно до ст. 71 ЦК УРСР три роки. В позовної заяві позивачкою [PERSON] зазначено, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі з 1987 року, тобто [PERSON] зазначена обставина була відома впродовж тривалого часу, однак дій щодо захисту свого права вона не вчиняла. З наведених підстав не підлягають задоволенню її вимоги про визнання позивача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, визнання приватизації недійсним. [PERSON] на момент виникнення спірних правовідносин була малолітньою особою, а тому строк позовної давності не пропустила, а її позовні вимоги розглядаються судом по суті. Наслідком задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання приватизації недійсною є зміна правового режиму квартири, що є предметом спору - перехід до комунальної власності. При цьому заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14.06.2007 року позов [PERSON] було задоволено, був встановлений юридичний факт прийняття [PERSON] спадщини у вигляді 1\\8 частини квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON], за [PERSON]К визнано право власності на 1/8 частину зазначеної квартири, всього на 3/8 частини квартири, (том 1, а.с. 51-52). Судом встановлено, що в період чинності зазначеного рішення [PERSON] зареєстрував право власності на квартиру у встановленому законом порядку та подарував [PERSON] 3/8 частини квартири [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування, від 28.12.2007 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстром № 2547 (том 1, а.с. 178). Надаючи правову кваліфікацію виниклим правовідносинам, що виникли з приводу укладення договору дарування від 28.12.2008 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] суд, відповідно до п. 4 Перехідних положень ЦК України застосовує ЦК України. Судом встановлено, що на час укладення договору [PERSON] був власником 1/8 частини спірної квартири, на підставі заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14.06.2007 року, а Ул частина спірної квартири перебувала у власності відповідача на підставі Свідоцтва про право власності на житло. Оскільки заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2007 року було скасоване Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 11.02.2008 року, а Свідоцтво про право власності на житло підлягає скасуванню, суд вважає, що [PERSON] є таким, що не набув право власності на спірне майно, тому є таким, що не міг його відчужувати. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актами цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Суд вбачає слідуючи ознаки порушення законодавства при укладенні договору дарування. Так, відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Оскільки правовий режим речі, що є обєктом спору був змінений (приватизація була визнана недійсною), квартира, що перебуває в комунальній власності не може бути предметом договорів щодо її відчуження укладених між фізичними особами. Крім того, аналіз діючого законодавства, що регулює питання щодо визнання правочинів недійсними, свідчить про практику відміни послідуючого правочину, в разі скасування попереднього. Така позиція суду співпадає з позицією органу опіки та піклування, який вважає, укладений договір дарування, таким, що порушує права співвласника [PERSON] (т.1, а.с. 207). Відповідно до ст. ст. 658, 718 ЦК України дарувальник повинен був мати право власності на це майно. Оскільки суд визнав приватизацію недійсною, то відповідно право власності не могли виникнути в межах спірних правовідносин, зокрема в порядку спадкування. Щодо позовних вимог третьої особи [PERSON] про визнання втратившим позивача на право користування в зв'язку з обранням іншого постійного місця проживання (ст. 107 ЖК УРСР), то суд вважає, що вони підлягають задоволенню виходячи з наступного. Як було встановлено під час судового засідання, зокрема з пояснень свідка [PERSON], яка є колишньою дружиною [PERSON], яка зазначила, що вони уклали шлюб у 1988 році та до осені 1992 року проживали разом у [INFO], після чого [PERSON] переїхав до матері, до квартири [ADDRESS], де й проживав до 1995 року, однак після смерті матері у 1995 році зїхав до іншої жінки - [PERSON], з якою проживав до 2001 р. Таким чином, [PERSON] не проживав по [INFO], однак, відповідно до п.10 Пленуму Верховного Суду України „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою і членів сімї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Враховуючи те, що відповідач проживав по спірній адресі з 1992 по 1995 року, що зокрема підтверджується копією Довідки про склад сімї наймача ізольованої квартири від 05.06.1995 року (том 1, а.с. 167), а також його реєстрацію про зазначеній адресі суд вбачає наявність пасивної згоди членів сімї на проживання [PERSON] по зазначеній квартирі, а відтоді підстав для визнання його таким, що втратив право користування квартирою немає. Разом з тим, наступне обрання ним іншого постійного помешкання з [PERSON] призводить до втрати їм права користування. Факт помешкання не заперечується позивачем, зафіксований технічними засобами фіксації процесу. Надаючи захист інтересам третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] суд вважає, що задоволення її позовних вимог в частині скасування розпорядження УЖКГ та ПЕК Одеської міської ради народних депутатів від 08 червня 1995 року за № 56670, свідоцтва про право власності на житло, визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою № 84 будинку № 76 по вулиці Генерала Петрова в місті Одесі у зв'язку з переїздом на інше постійне місце проживання та визнання договору дарування 3/8 частини квартири під номером 84, що знаходиться у будинку під номером 76, розташованому по вулиці Генерала Петрова, у місті Одесі від 28 грудня 2007 року укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним буде відповідати загальним засадам цивільного законодавства, зокрема розумності, добросовісності, справедливості та гарантувати захист її майнових прав. Оскільки спадкуванням є перехід прав та обовязків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб, а право спадкування грунтуються на наявності права власності на майно, що є обєктом спадкування у спадкоємця, суд вважає, що при зміні правового режиму речі, права на неї не могуть бути обєктом спадкування, оскільки власником квартири визнається територіальна громада. Суд також виходить з того, що спадщина взагалі не відкривалась, оскільки суд визнає приватизаційні документи незаконними з моменту їх прийняття. При цьому відмовляючи в позові [PERSON], зокрема в частині вселення суд враховує, що останній провів відчуження належної своєї частки [PERSON], тобто відповідно до ч.І ст. 346 ЦК України його право власності припинилось зі всіма правомочностями, зокрема щодо користуванням майном. З такої позиції видається нелогічним відчуження свої частки майна своєму представнику, а в наступному посилання на відсутність місця помешкання та намагання в судовому порядку вселитися в спірну квартиру. Оскільки позивач визнається судом втратившим право користування квартирою за ст. 107 ЖК УРСР, то він не користується захистом свого права користування відповідно до положень ЖК УРСР як член сімї наймача. Відмовляючи в задоволенні вимог [PERSON] в частині зобов'язання КП «ОМБТІ та РОН» скасувати реєстрацію права власності на спірну квартиру, суд виходить з положень ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» N 1952-ІУ від 01.07.2004 року записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними, тобто у додатковому зобов'язанні КП ОМБТІ та РОН, крім передбаченого законом, за умови відсутності в матеріалах справи відмови ОМБТІ та РОН на вчинення передбачених законом дій не має потреби та підстав. Разом з тим, відповідно до ст. 217 ЦПК України суд вважає за необхідним встановити порядок виконання рішення суду. Відмовляючи в задоволенні вимог [PERSON] в частині зобов'язання ВГІФРФО Малиновського РВ ОМУ ГУ УМВД України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку [PERSON], зареєстрованого за адресою: [INFO], суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до абзацу 6 ч.І ст.З Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Згідно зі ст. 6 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Згідно зі ст. 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, рішення суду по справі про задоволення позову в частині визнання позивача втратившим право користування після набуття ним законної сили є підставою для скасування реєстрації відповідача за вищевказаною адресою. Тому суд встановлює порядок виконання рішення суду. На підставі викладеного та відповідно до ст. ст. 48, 71-72 ЦК УРСР, ст.ст. 29, 202, 203, 215, 658, 718 ЦК України, п. 4 Перехідних положень ЦК України, ст. 8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду, ст. 63, 107 ЖК УРСР, до п.Ю Пленуму Верховного Суду України „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, ст.ст. 6,7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, суд -

Outcome: partial