Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

03.10.2018 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про розподіл\~ майна подружжя, посилаючись на наступні обставини. З відповідачем по даній справі вона перебувала в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу вони придбали житловий будинок № 51 по вулиці Шевченка в м. Узині, Білоцерківського району, Київської області. Згідно договору\~ купівлі-продажу від 04 жовтня 1990 року власником будинку являється відповідач. Вартість будинку в цілому складає 470 120 гривень. Сімейне життя з відповідачем у них не склалося і 14 серпня 1996 року вони розірвали шлюб. Між нею та відповідачем не досягнуто згоди, щодо розподілу майна, яке є їхньою спільною сумісною власністю. Відповідач вважає, що він один є власником спірного будинку. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Просила суд розділити майно, яке придбано ними під час шлюбу, а саме будинок № 51 по вулиці Шевченка в м. Узині,\~ визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку № 51 по вулиці Шевченка в місті Узин Білоцерківського району Київської області та залишити за [PERSON] на праві власності 1/2 частину будинку № 51 по вулиці Шевченка в місті Узин Білоцерківського району Київської області. Звільнити її від сплати судового збору ( а. с. 2 ). Ухвалою судді від 26.10.2018 року було постановлено прийняти до провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл\~ майна подружжя та постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 12 годину 30 хвилин 15 листопада 2018 року ( а. с. 19-20 ). Ухвалою суду від 11 січня 2019 року постановлено замінити у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл\~ майна подружжя первісного відповідача [PERSON], [INFO] на належного відповідача [PERSON], [INFO] ( а. с. 43-44 ). Ухвалою суду від 11 січня 2019 року постановлено закрити підготовче провадження у вищезазначеній цивільній справі та справу призначено до судового розгляду по суті на 12 годину 00 хвилин 18 лютого 2019 року ( а. с. 45-46 ). В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивачки визнав та підтвердив, що дійсно будинок був придбаний в період шлюбу, позивачка має право на його частку, але він заперечує те, щоб остання прийшла у спірний будинок жити разом із теперішнім своїм чоловіком. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача\~ [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи,\~ що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстровано шлюбі, який було розірвано, що не спростовано сторонами під час розгляду справи. З наявного в матеріалах справи свідоцтва про розірвання шлюбу убачається, що 14 серпня 1996 року Білоцерківським райвідділом реєстрації актів громадянського стану Київської області видано свідоцтво [PERSON] про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], про що зроблено запис за № 94 ( а. с. 5 ). З наявної в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу від 04 жовтня 1990 року убачається, що зазначений договір укладено між [PERSON] та [PERSON], де [PERSON] продала, а [PERSON] купив житловий будинок в м. Узин Білоцерківського району Київської області, вул. Шевченка, 51. Продаж вчинено за сорок пять тисяч карбованців. Придбання житлового будинку проведено на підставі розпорядження виконкому Білоцерківської районної ради народних депутатів № 92 від 02 жовтня 1990 року у відповідності з рішенням Київського облвиконкому № 114 від 17.07.1990 року «Про передачу громадянам, які переселені з території, що зазнали радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, жилих будинків в особисту власність» ( а. с. 6-7 ).\~\~ Звертаючись до суду з відповідним позовом позивач наголошує на тому, що під час шлюбу було придбано вищевказаний будинок, а тому вважає, що є всі підстави для визнання за нею право спільної сумісної власності на 1/2 частину вищезазначеного будинку. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~ Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Згідно ч. 1 ст.69 Сімейного кодексу України, подружжя має право на поділ майна, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, в судовому засіданні встановлено та не спростовано сторонами, що вищевказаним житловий будинок було придбано подружжям в період шлюбу та на підставі розпорядження виконкому Білоцерківської районної ради народних депутатів № 92 від 02 жовтня 1990 року у відповідності з рішенням Київського облвиконкому № 114 від 17.07.1990 року «Про передачу громадянам, які переселені з території, що зазнали радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, жилих будинків в особисту власність». Отже, Сімейним кодексом України встановлено, що майно набуте в період шлюбу належить чоловіку та дружині в рівних долях. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, володіють та користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсними та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба,\~ засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги позивачки визнав та підтвердив, що дійсно будинок було придбано в період шлюбу та остання має право на його частку, але заперечував щодо проживання разом в зазначеному будинку з\~ чоловіком позивачки. Відповідно до ч. 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Встановлено, що при зверненні до суду із вищезазначеним позовом, позивачка [PERSON] була звільнена від сплати судового збору, як особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджено наявним в матеріалах справи відповідним посвідченням ( а. с. 14 ). Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.\~ Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Встановлено, що відповідач [PERSON] є особою\~ яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, а тому такою, що звільняється від сплати судового збору. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved