Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

02 листопада 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача у якому зазначила, що протягом шести років перебувала у незареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання у них народився син [PERSON], [INFO]. Сімейне життя в сторін не склалося, позивачка має намір змінити своє місце проживання окремо від відповідача. Відповідач працює, але добровільно матеріальної допомоги на її утримання та їх спільного сина не надає. В зв'язку з викладеним просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до повноліття дитини, та аліменти на своє утримання в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, до досягнення [PERSON] трьох років, до [INFO], витрати на правову допомогу в сумі 300 грн. Позивачка свої вимоги підтримала, надавши до суду письмову заяву, просила про прозгляд справи за її відсутності. Відповідач позовні вимоги не визнав, про що надав письмову заяву, а справу просив розглянути без його участі. Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України, оскільки від позивача та відповідача надійшли заяви про слухання справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази суд доходить наступного. З матеріалів справи слідує, що сторони протягом шести років проживають в незареєстрованому шлюбі. Від спільного проживання мають сина [PERSON], [INFO], про що свідчить копія свідоцтва про його народження, видана відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Березнегуватського районного управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис №56, де батьками дитини записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). Сторони по справі хоча і проживають в одному будинку, проте шлюбних стосунків не підтримують, матерально дитину та позивачку відповідач не забезпечує. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.182 СК України, при визначені розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини;2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;3) наявність у платника аліментів інших дітей; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. За ч. 2 ст. 80 СК України при визначені розміру аліментів одному з подружжя визначається з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення, а також із врахуванням обставин передбачених ст.182 СК України. З позовної заяви вбачається, та не оспорюється відповідачем у заяві, що відповідач є працездатним та має постійне місце роботи. Доказів про наявність у нього інших утриманців окрім малолітнього сина та його неспроможність надавати матеріальну допомогу позивачці відповідач не надав. За таких обставин суд доходить висновку про наявність передбачених ст.ст. 84,180 СК України підстав для покладення обов'язку на відповідача сплачувати аліменти на користь позивачки на утримання їх малолітнього сина та надавати матеріальну допомогу позивачці до досягнення дитиною трирічного віку. Однак при визначені розміру аліментів на утримання дружини суд приймає до уваги наявність у відповідача аліментних зобов'язань, щодо малолітнього сина та вважає за доцільне визначити розмір аліментів на утримання позивачки у розмірі 1/6 частини заробітку доходу відповідача щомісяця і до досягнення дитиною трирічного віку. Статтею 192 СК України передбачено, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ст.ст. 84,88 ЦПК, ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтвердженні витрати пов'язанні з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права під час вирішення цивільної справи. Оскільки під час розгляду справи у позивача не було представника, то відсутні підстави для покладення на відповідача обов'язку по відшкодуванню 300 грн. на правову допомогу.

Outcome: partial