overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

04.11.2014 року ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» в особі Дніпродзержинського району електричних мереж звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій посилаються на те, що 09.11.2012 року робітниками Дніпродзержинського РЕМ було виявлено порушення Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року № 1357, за адресою [ADDRESS], а саме, розкрадання електричної енергії за допомогою самовільного підключення після відключення поза засобом обліку, внаслідок чого електрична енергія споживається, приладом обліку не враховується, що є порушенням Правил користування електричною енергією для населення, внаслідок чого був складений Акт №Д 005648 про порушення. 03.12.2012 року відбулось засідання комісії Дніпродзержинського РЕМ, розглянуто Акт про порушення та прийнято рішення про проведення нарахувань відповідно до п. Методики у сумі 7880,53 грн. Відповідач вартість недоврахованої електричної енергії не сплатив, у зв'язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду з позивною заявою. В наданій суду письмовій заяві представник позивача Блоха О.В. підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити, зазначивши, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. У зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про місце, час та дату розгляду справи, про поважні причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, тому суд вважає за можливе згідно зі ст. 224 ЦПК України розглянути позовні вимоги за його відсутності, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, взявши до уваги позицію представника позивача Блохи О.В., дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено. 09.11.2012 року робітниками Дніпродзержинського РЕМ було виявлено порушення Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року № 1357, за адресою [ADDRESS], а саме, розкрадання електричної енергії за допомогою самовільного підключення після відключення поза засобом обліку, внаслідок чого електрична енергія споживається, приладом обліку не враховується, що є порушенням Правил користування електричною енергією для населення, внаслідок чого був складений Акт Д 005648 про порушення. 03.12.2012 року відбулось засідання комісії Дніпродзержинського РЕМ, розглянуто Акт про порушення та прийнято рішення про проведення нарахувань відповідно до п. Методики у сумі 7880,53 грн. Відповідач вартість недоврахованої електроенергії не повернув, тому суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» 7880,53 грн. і згідно з ст. 88 ЦПК України судові витрати в вигляді судового збору в сумі 243 грн. 60 коп. Виходячи з викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

04.11.2014 року позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом, в якому просить винести рішення про розірвання трудового договору, укладеного 06.05.2014 року між нею та відповідачем і зобов'язати відповідача внести запис до її трудової книжки про звільнення. В обґрунтування позовних вимог наведено наступне. 06.05.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір. Відповідно до наказу від 06.05.2014 року позивача було прийнято на посаду медсестри палатної, про що зроблено запис у трудовій книжці №13. До середини червня 2014 року відповідач припинив діяльність, а також сплату заробітної плати у зв'язку з військовити діями. Позивачу було видано трудову книжку. Відповідно до трудового законодавства трудовий договір укладений на невизначений строк може бути розірваний працівником з його ініціативи, за умови що роботодавця було про це попереджено за 2 тижні до дати розірвання. Однак, оскільки відповідач припинив свою діяльність зробити цього позивач не може. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, подала до Миколаївського районного суду Львівської області заяву про проведення розгляду справи у її відсутності, зазначивши, що просить позов задоволити та не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Представник відповідача в судові засідання не з'являвся, хоча був повідомлений про час та місце розгляду справи. Відомостей про причину його неявки немає. Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. Відповідно до трудової книжки позивача 06.05.2014 року на підставі наказу №6-к від 06.05.2014 року її було прийнято на роботу на посаду медсестри палатної у Луганський обласний дитячий пульмонологічний санаторій. На даний час у зв'язку з військовими діями відповідач припинив свою діяльність та не виконує умови трудового договору з позивачем. Відповідно до ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Позивач має намір розірвати трудовий договір з метою влаштування на іншу роботу, однак, зробити цього у позасудовому порядку не може. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у справі в розмірі 243 гривень 60 копійок в дохід держави.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

04.11.2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить постановити рішення, яким стягувати з відповідача в її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини заробітку щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до повноліття дитини. Свої вимоги мотивує тим, що відповідач коштів на утримання дитини не надає. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, так як доглядає за малолітньою дитиною, в поданій заяві просить справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримує і просить їх задоволити. Відповідач [PERSON] під час розгляду справи в судовому засіданні заявлений позов визнав, згідний сплачувати аліменти в передбаченому законом розмірі. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши докази по справі, суд прийшов до наступного. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб та свідоцтва про зміну імені сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу, згідно пред'явленої копії свідоцтва про народження, сторони мають одну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. У відповідності до ст.ст.180, 181 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, способи виконання батьками обов'язку утримувати дітей визначаються за домовленістю між ними. При розгляді справи встановлено, що домовленості між батьками про утримання дитини не досягнуто. Дитина проживає з позивачкою, знаходиться на її утриманні, відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини з жовтня 2014 року не надає. Позивачка бажає отримувати аліменти на утримання дитини в примусовому порядку. Відповідно до ст.ст.181 ч.3 ст.183 ч.1 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу і така частка заробітку (доходу) визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище відповідача, відсутність у відповідача інших утриманців, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, і приходить до висновку, що розмір аліментів по даній справі слід визначити в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, в межах заявлених позовних вимог.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

04.11.2014 року позивач [PERSON], яка діє також в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] і вказує, що з 17.05.2007 року вони є власниками в рівних частках квартири [ADDRESS], звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування цією квартирою через не проживання у ній з 2006 року у зв'язку з вибуттям на проживання за невідомою адресою. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що відповідач з 07.04.1995 року був зареєстрований в спірній квартирі, але не проживав, 13.02.2006 року вона на підставі ордеру виданого виконавчим комітетом Прибужанівської сільської ради Вознесенського району отримала право користування разом з сином [PERSON] цим житловим приміщенням і згідно свідоцтва про право власності на житло виданого 17.05.2007 року органом приватизації Прибужанівської сільської ради набули право власності з сином на цю квартиру в рівних частках. Посилаючись на вимоги ст.405 ЦК України, позивач просив позов задовольнити. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з'явився, його виклик в судове засідання було здійснено через розміщення оголошення в засобах масової інформації. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 17.05.2007 року органом приватизації Прибужанівської сільської ради Вознесенського району позивач [PERSON] разом з сином [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS]. Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за ними в КП «Вознесенське МБТІ», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Відповідач [PERSON] у відповідності до довідки Вознесенського районного відділу УДМС з 07.05.1995 року зареєстрований за адресою: квартира [ADDRESS]. Актом складеним 07.05.2014 року комісією в складі сусідів, депутата виконавчого комітету Прибужанівської сільської ради Вознесенського району підтверджено не проживання відповідача з 2006 року в зазначеній квартирі. Згідно статті 405 ЦК України член сім'ї власника втрачає право користування житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

04.11.2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що спільне подружнє життя не склалося через різні погляди на сімейне життя, ведення спільного господарства, внаслідок чого сторони втратили один до одного почуття любові та поваги. 09.12.2014 р. позивач подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. 12.12.2014 р. відповідач подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала в повному обсязі, не заперечувала щодо розірвання шлюбу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 24 липня 2004 року, який зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського обласного управління юстиції, актовий запис № 830. Сторони від шлюбу мають неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER]. Відповідно до норм ст. 51 Конституції України та ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. За змістом ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. У відповідності із ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. У відповідності до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 4 ст. 174 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Між подружжям відсутнє взаєморозуміння, сім'я фактично розпалась, подружжя не підтримує шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, разом не проживають. Оскільки ні позивач, ні відповідач не бажають зберегти сім'ю, суд вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України є підставою для розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача, сплачений ним судовий збір в сумі 243,60 грн.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

04.11.2014 року позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 20396,30 грн. за кредитним договором № б/н від 09.12.2011 року та судових витрат - 243,60 грн. Підставою позову явилось те, що 09.12.2011 року відповідач отримав кредит в розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на це, підписавши заяву разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», що складає між ним та Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Згідно п.п. 2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Банк свої зобов'язання виконав, а відповідач свої зобов'язання не виконував і на 30.09.2014 року має заборгованість у сумі 20396,30 грн., яка складається: 12599,57 грн. - заборгованість за кредитом, 5699,29 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 650 грн. - заборгованість з комісії за користування кредитом, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 947,44 грн. - штраф (процентна складова). Представник Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в судове засідання не з'явився, надав заяву в якій позов підтримав повністю і просив його задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення по справі, а справу просить слухати у його відсутність. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заперечень по суті позову не надав, хоча про розгляд справи був повідомлений належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Ст. 60 ч.1 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 60 ч. 1 ЦПК України суд знаходить, що так як відсутні заперечення та відповідні докази відповідача, то копіями заяви позичальника № б/н від 09.12.2011 року (а.с.9), довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» ( а.с.10-11), Умов та правил надання банківських послуг (а.с.12-35), підтверджено отримання відповідачем кредиту у позивача, а розрахунком заборгованості (а.с.5-8) підтверджено розмір заборгованості, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в силу ст. ст. 526, 589, 610, 625, 1050, 1054 ЦК України. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені останнім судові витрати.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

04.11.2014 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позові зазначено, що 10.08.2013 року сторони зареєстрували шлюб. Спільне життя між ними не склалося через різні погляди на життя, внаслідок чого в стосунках виникла неприязнь, яка з часом перетворилась в психологічну несумісність. Від шлюбу дітей не мають. Шлюбні стосунки між ними припинені з 01.07.2014 року. При таких обставинах, на думку позивача, збереження сім'ї не можливе, просить шлюб розірвати. В судове засідання сторони не з'явилися, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, вказавши, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі. За таких обставин суд вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності сторін. Дослідивши докази, що містяться у справі, прийнявши до уваги факт відсутності дітей від шлюбу, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 10.08.2013 року, між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 10.08.2013 року, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Валківського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 01.( а.с. 4) Згідно зі ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. При таких обставинах, суд вважає, що реєстрація шлюбу на даний час носить формальний характер і шлюб має бути розірвано. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-04 00:00:00

04.11.2014 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб з відповідачем, зареєстрований 21.04.1990 року, мотивуючи позов тим, що спільне життя не склалося, сторони припинили шлюбні стосунки, спільне господарство не ведеться. Позивач в судове засідання не з'явилась, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи сповіщався в установленому законом порядку, завчасно та належним чином, про причини неявки не повідомив. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 21.04.1990 року, актовий запис № 722, від шлюбу мають дітей: сина - [PERSON], [INFO] та доньку - [PERSON], [INFO]. Подружні відносини подружжя припинило, спільне життя не склалося сторони припинили шлюбні стосунки. Відповідно до ч. 3-4 ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. За таких умов суд вважає, що подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

04.11.2014 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову зазначила, що перебуває з відповідачем у шлюбі з 07.02.1998 року. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [PERSON]. Подружнє життя не склалося, вони припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, а тому подальше збереження шлюбу вважає недоцільним. Сторони через канцелярію суду подали заяви, в яких просили розглянути справу без їх особистої участі, при цьому позивач наполягала на розірванні шлюбу, а відповідач проти розірвання шлюбу не заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Сторони перебувають у шлюбі з 07 лютого 1998 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина -[PERSON], [INFO] та неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO]. Сторони припинили шлюбні відносини. Подальше збереження шлюбу не відповідає інтересам сторін. Примирення між сторонами не можливе. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно із положеннями ст.ст. 110-112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Статтею 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року передбачено, що чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За таких умов подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін.

Outcome: approved