Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

04 березня 2021 року [PERSON] , через свого представника адвоката Михайленко Н.М., звернулася до суду з вказаним позовом до Куцурубської сільської ради об`єднаної територіальної громади Очаківського району Миколаївської області. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] 30 січня 2020 року померлий склав заповіт, яким заповів все своє майно дружині [PERSON] . Позивачка є дружиною померлого. До спадкового майна увійшли житловий будинок [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,31 га за цією ж адресою. При зверненні до нотаріуса щодо оформлення спадкових прав, позивака отримала відмову щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,31 га, оскільки державний акт про право власності на землю був виданий з порушенням визначеного законом порядку. Посилаючись на викладене, просила визнати вищевказаний державний акт на право власності на землю недійсним. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися, від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивачки, позовні вимоги підтримує повністю. Представник відповідача - Куцурубської сілської ради об`єднаної територіальної громади Очаківського району Миколаївської області в судове засідання не з`явився, надавши заяву за підписом сільського голови Копійки І.В. про розгляд справи за відсутності представника, з позовом згодні. Дослідивши письмові докази, що є у справі, суд дійшов наступного. 04 серпня 1993 року Солончаківською радою Очаківського району Миколаївської області видано державний акт на право приватної власності на землю за реєстраційним №111, яким посвідчується право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,31 га що розташована на території с.Солончаки Солончаківської сільської ради для ведення особистого підсобного господарства (а.с.10). Оскаржуваний державний акт видано на підставі рішення Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївської області № 34 від 23 червня 1993 року. Так, в зазначеному державному акті на право приватної власності на землю вказано призначення земельної ділянки - ведення особистого підсобного господарства та визначено межі двох земельних ділянок, а у відповідності зі ст.67\~Земельного кодексу\~України ( в редакції 1992 року) право власності на кожну земельну ділянку повинно бути посвідчене двома державними актами. Крім того, у державному акті не зазначено адресу її розташування. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] від 21.02.2020 року (а.с.6). Позивачка [PERSON] є дружиною померлого [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб ( а.с.7). Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.02.2021 року спадкоємицею зазначеного у заповіті від 30.01.2020 року майна [PERSON] є його дружина [PERSON] . Спадщина, на яку видане свідоцтво складається з житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами. який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Як вбачається з роз`яснень завідувача Другої очаківської державної нотаріальної контори за № 70/02-14 від 25 лютого 2021 року, позивачці [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку на якій розташований успадкований будинок, оскільки державний акт не відповідає вимогам чинного законодавства і тому не може бути прийнятий для вчинення нотаріальної дії. Вказані порушення позбавляють позивачку права на отримання спадщини на спірну земельну ділянку після смерті чоловіка. Вирішуючи спір, суд виходить з такого. За змістом ч. 2 ст.\~23\~ЗК (в редакції 1993 року), право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами. Згідно зі ст. 67 ЗК України, що діяв на час видачі оскаржуваного державного акту, громадянам у сільській місцевості за рішенням сільської ради може бути виділена у приватну власність земельна ділянка для будівництва жилих будинків та їх обслуговування у розмірі не більшому, ніж 0,25 га. Відповідно до ст. 56 ЗК України, для ведення особистого підсобного господарства громадянам рішенням сільської ради в межах населених пунктів передаються у власність земельні ділянки у розмірі не більшому, ніж 0,6 га. З аналізу вказаних норм ЗК України слідує, що громадянам може бути виділено у приватну власність земельні ділянки, як для будівництва жилих будинків та їх обслуговування, так і для ведення особистого підсобного господарства, а тому право власності на них має бути посвідчено окремими державними актами. Відповідно до ст.\~116\~ЗК України громадяни набувають право власності із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, що передбачено ст. 126 ЗК України. 04 серпня 1993 року Солончаківською радою Очаківського району Миколаївської області видано державний акт на право приватної власності на землю за реєстраційним №111, яким посвідчується право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,31 га що розташована на території с.Солончаки Солончаківської сільської ради для ведення особистого підсобного господарства (а.с.10). Оскаржуваний державний акт видано на підставі рішення Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївської області № 34 від 23 червня 1993 року. Так, в зазначеному державному акті на право приватної власності на землю вказано призначення земельної ділянки - ведення особистого підсобного господарства та визначено межі двох земельних ділянок, а у відповідності зі ст.67\~Земельного кодексу\~України (в редакції 1992 року) право власності на кожну земельну ділянку повинно бути посвідчене двома державними актами. Судом також встановлено, що спірний державний акт не відповідає вимогам «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», що діяла на час його видачі, а саме: у державному акті не вказано адресу земельної ділянки. Вказане свідчить\~про неналежне\~оформлення державного\~акту,\~що позбавляє\~позивачку можливості\~реалізувати своє\~право щодо\~оформлення спадкових\~прав на\~земельну ділянку. Частина перша статті 15\~Цивільного кодексу\~України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до статті 125\~ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126\~ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, визнається судом незаконним та скасовується. Стаття 155\~ЗК України закріплює, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно із частиною третьою статті 152\~ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що державний акт виданий з порушенням законодавства, право власності на земельну ділянку повинно бути посвідчено двома окремими державними актами, а тому вимоги позивачки про визнання оскаржуваного державного акту недійсним та скасування його державної реєстрації є обґрунтованими та підлягають задоволенню.\~\~ Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що вимоги про визнання державного акту недійсним є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved