Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

03 грудня 2020 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якій прохає стягнути із нього заборгованість за кредитним договором № б/н від 01 квітня 2015 року, у сумі 13977 гривень 63 копійки, станом на 18 жовтня 2020 року, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 9195 гривень, заборгованості за простроченими відсотками у сумі 3480 гривень 03 копійки та заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у сумі 1302 гривні 60 копійок (а. с. 1-4). В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 01 квітня 2015 року. При підписанні анкети-заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг. Відповідно до виявленого бажання, відповідачу відкрито кредитний рахунок із початковим лімітом, розмір якого у подальшому було збільшено до 5000 гривень. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Однак відповідач своїх обов`язків за угодою не виконує, оскільки не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Внаслідок цього, станом на 18 жовтня 2020 року, за ним утворилася заборгованість за тілом кредиту у сумі 13977 гривень 63 копійки, станом на 18 жовтня 2020 року, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 9195 гривень, заборгованості за простроченими відсотками у сумі 3480 гривень 03 копійки та заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у сумі 1302 гривні 60 копійок (а. с. 1-10). Ухвалою суду від 08 грудня 2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків (а. с. 76). 13 січня 2021 року недоліки зазначені в ухвалі суду від 08 грудня 2020 року, позивачем усунуто (а. с. 78-136). Ухвалою суду від 02 лютого 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 13 годину 20 хвилин 17 березня 2021 року (а. с. 139). 31 березня 2021 року відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву (а. с. 145-146), в якому він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на заяву № б/н від 01 квітня 2015 року, яку він (відповідач) підписав, та, ніби то, своїм підписом підтвердив згоду на приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг» й «Тарифів», однак він з вказаним не погоджується, оскільки дана заява не містить ніяких даних щодо обрання відповідачем банківських послуг та їх змісту, а лише його особисті дані та підпис. З умови кредитування його було ознайомлено позивачем лише 22 лютого 2019 року, що підтверджується матеріалами справи. Також вказує, що позивачем йому було встановлено кредитний ліміт у сумі 500 гривень. Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку, останній кредитний ліміт, що йому надавався, станом на 14 березня 2019 року, складав суму 4946 гривень 24 копійки. Натомість позивач прохає стягнути заборгованість за тілом кредиту у сумі 9195 гривень, що значно перевищує суму кредитного ліміту, а тому вважає дану вимогу необґрунтованою. Також вказує, що позивач прохає суд стягнути з нього заборгованість за простроченими відсотками та заборгованість за відсотками, нарахованими за прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, що суперечить вимогам ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Тому вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, через що прохає суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 20 травня 2021 року на адресу суду надійшла відповідь позивача на відзив (а. с. 160-170), в якій він свої позовні вимоги вважає такими, що підлягають задоволенню, обґрунтовуючи тим, що відповідачем було підписано заяву від 01 квітня 2015 року, з якої чітко вбачається інформація про персональні дані відповідача та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки. Вказано, що відповідачем інформація про себе заповнена особисто, а також те, що відповідач висловив згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна». Відповідач особистим підписом засвідчив, що він згоден з тим, що «Я згодна (ен) з тим, що ця заява, разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та Банком Догорів про надання банківських послуг. Я ознайомилась (вся) і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення в письмовому вигляді…». Тому позивач вважає, що сторонами при укладанні договору були обговорені усі істотні умови, а вказані Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на його офіційному сайті. Також позивач стверджує, що з наданої ним виписки по руху коштів чітко вбачається, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, яким він користувався: отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже він отримав картку «Універсальна», бо проведення вказаних операцій неможливо без наявності картки. Позивач стверджує, що за допомогою кредитної картки відповідач скористався сервісом «Миттєва розстрочка», яка надається держателям платіжних карток «Універсальна» та «Універсальна Gold» на умовах терміновості, платності та зворотності. Терміновість кредиту визначається кількістю платежів, яку обрав клієнт, але не більше 24 платежів. Платність визначається комісією за користування кредитом, яка сплачується одночасно з погашенням кредиту рівними частинами з кожним платежем. Повернення визначається вимогою погасити кредит не більше ніж за вибрану клієнтом кількість платежів. Кредит з використанням сервісу «Миттєва розстрочка», повертається шляхом встановлення клієнтом регулярного платежу з карти клієнта в розмірі щомісячного платежу за кредитом і проводиться банком на підставі договірного списання. У разі недостатньої кількості коштів для оплати чергового платежу, наданого по сервісу «Миттєва розстрочка», клієнт доручає банку встановити овердрафт на кредитну картку на суму необхідну для сплати чергового платежу. Крім того, вказує, що вимогами п. 2.7.6.4.1 Умов у разі списання регулярного платежу по сервісу «Миттєва розстрочка», з кредитних коштів, клієнт списує комісію карти в розмірі 4% від суми платежу. Комісія картки регулюється п. 2.1.1 діючих Умов та правил надання банківських послуг. Оскільки під час списання чергового щомісячного платежу по «Миттєвій розстрочці» відповідачем було використано всю суму кредитного ліміту, списання коштів здійснено за рахунок овердрафту, що і спричинило перевищення тіла кредиту над розміром встановленого кредитного ліміту. Вказує, що відповідачем не спростовано розрахунок заборгованості, а контррозрахунок ним не надано. Крім того, відповідачем не доведено відсутність заборгованості та виконання належним чином ним умов кредитного договору, а тому вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві прохав суд про розгляд справи за його відсутності (а. с. 4), в якій зазначив про те, що позов підтримує в повному обсязі, прохає суд його задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив про те, що Відзив підтримує у повному обсязі (а. с. 159). Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 квітня 2015 року відповідач підписав заяву позивача № б/н від 01 квітня 2015 року про отримання банківських послуг. Відповідно до анкети-заяви, відповідач погодився з тим, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, станом на 18 жовтня 2020 року, за відповідачем перед позивачем утворилася заборгованість у сумі 13977 гривень 63 копійки, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 9195 гривень, заборгованості за простроченими відсотками у сумі 3480 гривень 03 копійки та заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у сумі 1302 гривні 60 копійок (а. с. 5-10). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч.\~2\~ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. На підтвердження того, що між банком і відповідачем було укладено договір про надання кредиту, позивачем надано в якості письмового доказу анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» (яка разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, що розміщені в рекламному буклеті, становлять договір про надання банківських послуг від 01 квітня 2015 року. Вказана Анкета-заява підписана 01 квітня 2015 року від імені [PERSON] (а. с. 13). Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як вбачається із Анкети-заяви (а. с. 13), у ній зазначені персональні дані відповідача щодо дати народження, місця проживання, реквізитів паспорту громадянина України, РНОКПП, сімейного стану, розміру щомісячного доходу. Вказана Анкета-заява підписана 01 квітня 2015 року відповідачем та представником банку (а. с. 13). Натомість, Анкета-заява не містить жодних даних про те, що між заявником та банком укладено кредитний договір, з яким позичальник ознайомився та погодився з його умовами, отримав його екземпляр, тощо. Крім того, судом встановлено, що вказана заява виконана машиннодрукованим способом за допомогою комп`ютерної техніки, а тому доводи позивача з приводу того, відповідачем інформація про себе у цій заяві заповнена особисто, спростована матеріалами справи. Також, судом встановлено, що вказана заява не містить згоди відповідача про укладення договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна », а також відомостей про те, що він згоден з тим, що «ця заява, разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та Банком Догорів про надання банківських послуг, з якими він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді…». Також вказана анкета-заява не містить інформації про те, яку саме картку отримав відповідач, строк її дії, розмір наданого кредиту, відомостей про номер карткового рахунку, дати вручення картки відповідачу, повідомлення йому пін-коду. Про вид картки не вказано і в самій позовній заяві. Крім того, із даної анкети-заяви вбачається, що договір про надання банківських послуг відповідачу не видавався. Також позивачем до позову додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» розміщеного на сайті www.privatbank.ua, виписку про затвердження Умов та правил надання банківських послуг для АТ КБ «Приватбанк» і всіх дочірніх банків та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» з різними пільговими періодами, відсотковими ставками, обов`язковими щомісячними платежами та пенею, а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» та «Універсальна GOLD» (а. с. 16), які не містять відомостей щодо того, яку саме картку видано відповідачу, а також підпису останнього, а з наданої інформації «Про контактні дані кредитодавця, основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача…» (а. с. 14-15) не вбачається, за яким кредитним договором вона надана та яким чином вона стосуються кредитного договору № б/н від 01 квітня 2015 року, оскільки підписана відповідачем лише 22 лютого 2019 року. Крім того, з наданої позивачем довідки про надання відповідачу за кредитним договором № б/н кредитних карток №№ [NUMBER] від 11 вересня 2014 року, 5168755433562606 від 26 листопада 2018 року, 4149629382234086 від 22 лютого 2019 року, 4149629382318301 від 12 березня 2019 року, 4149629384161998 від 07 травня 2019 року та 5168755446868095 від 19 листопада 2019 року, не вбачається, за яким кредитним договором вони надані та яким чином вони стосуються кредитного договору № б/н від 01 квітня 2015 року. Крім того, з тих підстав, що надані Умови та правила надання банківських послуг не містять підпис позичальника, їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Аналогічна позиція висловлена в правових висновках, що викладені у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (№ 6-16цс15) та постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року (№ 61-787св18). Приписами ч. ч. 1, 3 ст.\~509\~ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг, відповідно до вимог ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів». Згідно з вимогами п. 22 ч. 1 ст.\~1\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» споживач\~ - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України\~від 22\~листопада 1996\~року «Про\~відповідальність за\~несвоєчасне виконання\~грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42\~Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Так, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за тілом кредиту, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк », розміщений на сайті www.privatbank.ua та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», розміщений на сайті www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору. Також, позивач посилався (щодо збільшення розміру тіла кредиту) на умови по сервісу «Миттєва розстрочка» відповідно до п. 2.1.1 діючих Умов та правил надання банківських послуг, однак будь-яких доказів на підтвердження вказаного позивачем суду не надано. У справі, що розглядається, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період із часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та не містять підпису позичальника про ознайомлення з ними під час укладення кредитного договору. Надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Крім того, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більш співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідач АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11\~Закону №\~1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а тому Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», розміщений на сайті www.privatbank.ua та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які містяться в матеріалах даної справи, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 01 квітня 2015 року шляхом підписання заяви-анкети. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та унеможливив покладання на слабшу сторону споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 03 липня 2017 року у справі № 342/180/17. Крім того, роздруківка із сайту банку позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Приписами п. 336 Переліку типових документів,\~що створюються\~під час\~діяльності державних\~органів та\~органів місцевого\~самоврядування,\~інших установ,\~підприємств та\~організацій,\~із зазначенням\~строків зберігання\~документів, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5 визначено, що пер\-вин\-ні до\-ку\-мен\-ти і до\-да\-т\-ки до них це документи, що фі\-к\-су\-ють факт ви\-ко\-нан\-ня го\-с\-по\-дар\-сь\-ких опе\-ра\-цій і стали під\-ста\-вою для за\-пи\-сів у регістрах бу\-х\-га\-л\-тер\-сь\-кого обліку та податкових документах. До них відносяться: ка\-со\-ві, бан\-ків\-сь\-кі до\-ку\-мен\-ти, ордери, по\-ві\-до\-м\-лен\-ня бан\-ків і пе\-ре\-ка\-з\-ні ви\-мо\-ги, ви\-пи\-с\-ки бан\-ків, корінці квитанцій, банківських чекових книжок, на\-ря\-ди на ро\-бо\-ту, ак\-ти про при\-йман\-ня, зда\-ван\-ня і спи\-сан\-ня май\-на й ма\-те\-рі\-а\-лів, кви\-та\-н\-ції і на\-кла\-д\-ні з об\-лі\-ку то\-вар\-но-\-ма\-те\-рі\-аль\-них цін\-но\-с\-тей, рахунки-фактури, аван\-со\-ві зві\-ти тощо. Так, позивачем надано суду розрахунок заборгованості відповідача за три різні періоди (з 01 квітня 2015 року станом на 31 жовтня 2016 року, з 01 листопада 2016 року станом на 30 листопада 2018 року та з 01 грудня 2018 року станом на 18 жовтня 2020 року) та у різних формах із зазначенням різних відомостей (які в одному розрахунку є, а в іншому відсутні), що позбавляє суд можливості перевірити правильність наданого розрахунку банка. Крім того, судом встановлено, що у наданих банком розрахунках, зазначені різні відсоткові ставки у порівнянні з іншими періодами (зокрема за період часу з 01 квітня 2015 року станом на 31 жовтня 2016 року процентна ставка (поточна) 43,2 % та (прострочена) 43,2 %; з 01 листопада 2016 року станом на 30 листопада 2018 року процентна ставка 3,6 %; з 01 грудня 2018 року станом на 18 жовтня 2020 року процентна ставка 3,6-3,5 %, процентна ставка при порушенні умов кредитування 7,2-3,5 %, процентна ставка на прострочений кредит 86,40-42 %), що також позбавляє суд можливості перевірити правильність наданого розрахунку банка. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що розрахунок заборгованості, що наданий позивачем на обґрунтування позовних вимог, є неналежним та недостатнім доказом для підтвердження позовних вимог, а тому суд не приймає його до уваги. Тобто, докази, якими позивач підтверджує обставини щодо погодження між сторонами розміру відсотків, якими обґрунтовує свої вимоги, викладені в позовній заяві щодо стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками у сумі 3480 гривень 03 копійки та заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у сумі 1302 гривні 60 копійок, в розумінні ст. ст. 77,\~79,\~80 ЦПК України, є неналежними та недостатніми для підтвердження позовних вимог. Позивачем на підтвердження своїх вимог, щодо користування відповідачем кредитними коштами позивача за договором № б/н від 01 квітня 2015 року та наявності у останнього заборгованості за ним, зокрема за простроченими відсотками, надано суду виписку по карткових рахунках відповідача. Вказана виписка є первинним банківським документом, а тому належним доказом у справі, з якої вбачається, що позивачем списувалися грошові кошти з розрахункового рахунку відповідача в рахунок «Комісії за обслуговування» на загальну суму 180 гривень, що є незаконним в силу вимог ч. ч. 1. 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Такий висновок\~також узгоджується\~з правовими\~позиціями Верховного\~Суду,\~що викладені\~у постановах від\~20\~лютого 2020\~у справі\~№ 666/4957/15-ц, від\~12\~грудня 2018\~року у\~справі № 444/484/15-ц та від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16. Отже,\~списання позивачем\~грошових коштів\~з розрахункового\~рахунку відповідачка\~в рахунок\~«комісії за\~обслуговування» на\~загальну суму\~180\~гривень,\~що є платою за послуги, що супроводжують кредит, тобто платою за управлінням кредитом, є незаконним в силу вимог ч. ч. 1. 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Приписами ч. 5 ст. 216 ЦК України визначено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до виписки з рахунків відповідача, вказана вище сума є платою за управління кредитом. Разом з цим, в умовах кредитного договору відсутнє будь-яке погодження між сторонами плати за управління кредитом. Отже, відповідно до приписів ст.\~215\~ЦК та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», списання «комісії за обслуговування» є нікчемним в силу закону з моменту його укладення, а отже такими, що не створюють юридичних наслідків для сторін, тому не потребує визнання його недійсним. Статтею 81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5 наведеної статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 7 наведеної статті, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи і згідно з ч. 2\~ст. 13 ЦПК України\~це не є обов`язком суду. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що позивачем не доведено факту погодження між сторонами умов кредитного договору, в тому числі і щодо розміру відсотків за користування кредитними коштами, а також, строку дії такого договору, а наданий позивачем розрахунок не може слугувати підтвердженням укладення кредитного договору, оскільки по суті є письмовим обґрунтуванням заявлених вимог.\~\~ Таким чином, суд вважає не доведеним погодження між сторонами розміру штрафних санкцій, у зв`язку із чим позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками не підлягають задоволенню. Щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі9195 гривень суд зазначає наступне. З наданої позивачем виписки по карткових рахунках відповідача вбачається, що 01 квітня 2015 року відповідачу було встановлено кредитний ліміт у розмірі 500 гривень за карткою № [NUMBER] . Натомість, відомості щодо подальшого збільшення кредитного ліміту за карткою № [NUMBER] , зокрема: 05 листопада 2016 року (збільшення до 3000 гривень) стосується картки № [NUMBER] відомості щодо видачі якої відповідачу взагалі відсутні; 26 листопада 2018 року (збільшення до 3500 гривень) стосується картки № [NUMBER] ; 22 лютого 2019 року (збільшення до 5000 гривень) стосується картки [NUMBER] . Крім того, відомості щодо зменшення/збільшення кредитного ліміту: 14 березня 2019 року (збільшення до 5000 гривень) та 19 грудня 2019 року (зменшення до 0 гривень) випискою по картковим рахункам відповідача взагалі (по будь-яким його карткам) не підтверджено. Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про платіжні системи»,\~платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для лініювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Тобто, з урахуванням вищевикладеного, вбачається, що використання платіжної картки можливе лише за наявності відкритого рахунку. Позивач не надав суду у якості доказу належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів на підставі вказаної заяви від 01 квітня 2015 року та кредитного договору б/н від 01 квітня 2015 року на відповідний рахунок відповідача, та згідно з яким можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачу саме як кредитні кошти. Позивачем на підтвердження своїх вимог, щодо користування відповідачем кредитними коштами позивача за договором № б/н від 01 квітня 2015 року та наявності у останнього заборгованості за ним, надано суду виписку по карткових рахунках відповідача. Вказана виписка є первинним банківським документом, а тому може бути належним доказом у справі. Однак надана позивачем виписка по карткових рахунках відповідача, не береться судом до уваги, оскільки вона надана за період часу з 01 квітня 2015 року по 01 березня 2020 року, а стягнути заборгованість позивач прохає станом на 18 жовтня 2020 року. Тобто вказана виписка не охоплює оскаржений період заборгованості (більш як на 6 місяців), а відтак у суду відсутня можливість перевірити рух коштів по вказаним у ній рахункам, а також перевірити суми використаних кредитних коштів відповідачем за казаним кредитним договором та суми внесених ним коштів в рахунок погашення заборгованості. Натомість, з розрахунку заборгованості за договором № б/н від 01 квітня 2015 року, укладеного між позивачем та відповідачем, вбачається (а. с. 5-10), що відповідачем, у зазначений період часу з 01 листопада 2016 року по 18 жовтня 2020 року погашено заборгованість: за тілом кредиту 33070 гривень 51 копійка, за простроченим тілом кредиту 360 гривень 40 копійок, пені 100 гривень та заборгованість по нарахованим відсоткам 347 гривень 61 копійка. Сума внесених відповідачем грошових кошів за тілом кредиту значно перевищує заявлену позивачем суму встановленого ліміту кредиту у розмірі 5000 гривень та заявлену позивачем вимогу за кредитом в сумі 9195 гривень. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням того, що позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачу кредиту, а тому, відповідно, перевірити розмір нарахованої суми боргу відповідачу не є можливим, суд вважає доводи позивача щодо розміру нарахованих сум такими, що не підтверджені належними та достатніми доказами, через що вони не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд визнає, що наданими до суду доказами позивач не довів підстав для задоволення заявлених ним вимог про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитним договором № б/н від 01 квітня 2015 року, через що підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed