Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

04 квітня 2016 року [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області з позовом до Приватного акціонерного товариства «МК «Азовсталь» (надалі [PERSON] «МК «Азовсталь») про відшкодування моральної шкоди, завданої у результаті трудового каліцтва. В обгрунтування позову, зокрема зазначив, що під час перебування з [PERSON] «МК «Азовсталь» у трудових відносинах та виконання трудових обов'язків на посаді горнового доменної печі, він отримав трудове каліцтво, а саме: 14.12.1999 року, працюючи у зміну з 07 год. до 15 год. у бригаді горнових доменної печі №5 під керуванням старшого горнового [PERSON], на виконання завдання начальника зміни [PERSON], бригада виконувана на ДП-4 зняття сопел дня подальшого зачищення повітряних фурм. Під час видалення зєднуючого пальця натяжного болта, він разом з [PERSON] взявся за вибиваємий палець, через що його рука опинилась між натяжним болтом і соплом. У цей час відбулося падіння сопла на його руку, у результаті чого йому було спричинено перелом фаланги пальця лівої руки. За результатами розслідування комісія дійшла висновку, що нещасний випадок, який стався 14.12.1999 року відноситься до нещасного випадку пов'язаного з виробництвом, про що складено [PERSON] №84 від 17.12.1999 року (по формі 11-1). У лікарні йому було встановлено діагноз: «Осколковий перелом основ фаланги другого пальця лівої руки». Відповідно до первинного висновку МСЕК (довідка у нього не зберігалася), йому встановлено 10 відсотків стійкої втрати працездатності. У результаті цього трудового каліцтва він отримує психологічні страждання, які негативно впливають на образ його життя, а саме: з моменту отримання травми і до теперішнього часу він живе з відчуттям сильного душевного хвилювання, він досі має проблеми зі сном, постійно роздратований, відчуваю загальну слабкість, загальний біль отриманої травми підсилюється при психоемоційному навантаженій, зміні погодних умов, які негативно впливають на його стан. Він перебуває у пригніченому стані через те, що можливості повного відновлення здоров'я вже не має, теперішній стан його здоровя залишиться назавжди. Таким чином, вже на протязі майже 17 років він вимушений переносити та терпіти наслідки отриманого каліцтва, які виражаються в сильних больових відчуттях. Крім того, він вимушений звернутися з позовом до суду, він вивчав законодавство, яким повинен керуватися Відповідач, для складання цього позову, йому необхідно було отримати консультацію у юриста, він витратив значну кількість коштів на сплату отриманих юридичних послуг. Ці гроші були взяті ним із сімейного бюджету та витрачені не на свою родину, а на судове поновлення його прав. Вказані витрати також завдали йому психологічної травми. Посилаючись, зокрема на ст.ст. 1-3, 21, 28, 34, 40 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку па виробництві та професійного захворювання», ст.ст.1167-1169 ЦК України, ст.ст.153, 233, 237-1 КЗпП України, враховуючи, що рішенням МСЕК йому первинно встановлено 10 відсотків втрати професійної працездатності, просив суд стигнути з [PERSON] «МК «Азовсталь» на його користь 10000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої йому у результаті трудового каліцтва. Відповідач [PERSON] «МК «Азовсталь», подало до суду письмові заперечення проти позову, в яких, з урахуванням доповнень від 15.01.2018 року зокрема зазначило, що позовна заява [PERSON] є необгрунтованою і не підлягає задоволенню. Обгрунтовуючи свої вимоги Позивач посилається на те, що МСЕК первинно йому була встановлена стійка втрата працездатності в розмірі 10 відсотків, однак доказів, які підтверджують дані факти не надано з огляду на те, що відповідна довідка у нього не збереглася. Таким чином, відсутня можливість визначити момент виникнення права у Позивача на стягнення моральної шкоди у зв'язку з нещасним випадком на виробництві, а відповідно, з якої дати необхідно застосовувати законодавство, що діяло на момент виникнення моральної шкоди, в тому числі щодо встановлення належного Відповідача по даній справі. Вказували, що наявність моральної шкоди повинно підтверджуватися певними медичними документами такими як висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу, лікарсько-консультаційної комісії або медик-експертної комісії про стрес, який отримав потерпілий в результаті нещасного випадку на виробництві, або його наслідків, депресії або інші негативні прояви стану потерпілого. Однак, Позивачем відомості медичного характеру, які підтверджують заподіяння йому моральної шкоди, характер і тривалість страждань не надані. Крім того, Позивачем не були надані довідки МСЕК після переогляду, які б підтверджували, що у нього зберігся вказаний відсоток втрати працездатності та поліпшення його здоров'я не настало. Посилаючись, на ст.ст.10, 60 ЦПК України вказували, що позовні вимоги Позивача про відшкодування йому [PERSON] «МК «АЗОВСТАЛЬ» моральної шкоди у зв'язку з отриманим трудового каліцтва, не підтверджені відповідними і допустимими доказами. Також звертали увагу суду, що за нещасним випадком, який стався 14.12.1999 р. о 08 год. 00 хв. з Позивачем, Відповідачем було проведено розслідування, що підтверджується актом №84 від 17.12.1999 р. про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом. При цьому, даний нещасний випадок не підлягав спеціальному розслідуванню, оскільки на підставі ст.30 Постанови КМУ від 10.08.1993 р. №623 «Про затвердження Положення про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на підприємствах, в установах і організаціях» (в редакції 1999 р.), спеціальному розслідуванню підлягали нещасні випадки: - зі смертельними наслідками; - групові, які сталися одночасно з двома і більше працівниками незалежно від тяжкості ушкодження їх здоров'я. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди Позивач обґрунтовує нормами діючого законодавства, що не є законним. У період, коли з [PERSON] стався нещасний випадок (1999 рік), що діяв на той період, законодавство передбачало порядок і умови відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків відповідно до «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 р №472 (надалі - Правила №472). Пункт 38 Правил №472 передбачав, що право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Відповідно до виписки з акту огляду медико-соціальної експертної комісії №764 від 22.05.2000 р. стійка втрата працездатності Позивачу була встановлена 22.05.2000 р. з 03.03.2000 р. Абзацом 5 пункту 11 Правил №472 було передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат, а значить сума відшкодування моральної шкоди Позивачу не може перевищувати 2550 грн., тобто, розмір відшкодування моральної шкоди позивача не може перевищувати розмір встановлений нормами права, що діяли у відповідний період. Верховний Суд України в п.5 постанови Пленуму №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснив, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. У позовній заяві Позивач вказує, що моральну шкода він оцінює в розмірі 10000,00 грн., Однак обґрунтування розміру моральної шкоди в позовній заяві та доданих до неї документах відсутні, відсутні докази зміни способу життя, характеру фізичних і моральних страждань, а також їх звязок з нещасним випадком на виробництві. Позивач стверджує, що внаслідок отриманої травми були зруйновані його нормальні життєві зв'язки, йому доводиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя, проте дані обставини нічим не підтверджує. Крім того, згідно з копії трудової книжки Позивача, [PERSON] після вищевказаного нещасного випадку 14.12.1999 р., продовжував працювати горновим доменної печі 5 розряду доменного цеху до його переводу 24.01.2003 року в доменний цех машиністом вагон-ваги зайнятим в підбункерному приміщенні дільниці доменних печей 5 розряду, 24.03.2006 року був переведений на 6 розряд і працював аж до його звільнення 22.01.2007 р за власним бажанням (ст.38 КЗпП України). Зазначені обставини свідчать про відсутність причинно-наслідкового зв'язку між отриманою травмою і відсутністю можливості продовження трудової діяльності. Більш того, як вже було відзначено вище, Позивач не надав будь-яких документів щодо втрати працездатності. Вважали, що Позивачем не доведено як факт заподіяння йому Відповідачем моральних страждань, так і розмір моральної шкоди заявлений в позовній заяві. Як вбачається з п.6 [PERSON] 84 від 17.12.1999 р про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, при видаленні зєднувального «пальця» натяжної болта [PERSON], [PERSON] без вказівки старшого горнового, взявся лівою рукою за «палець», що вибивали, в результаті чого рука виявилася між натяжним болтом і соплом. В цей час відбулося падіння сопла на руку [PERSON], заподіявши йому осколковий перелом основи фаланги 2-го пальця лівої кисті. При цьому, відповідно до пп.1 п.7 вищевказаного [PERSON], однією з причин нещасного випадку, що стався 14.12.1999 р. з [PERSON], стало знаходження потерпілого в зоні можливого падіння сопла під час його зняття. Згідно п.10 [PERSON] 84 від 17.12.1999 р., [PERSON] порушив п.3.3. БТІ-001-90, п.7.7. ІОТ 02-15-99. Таким чином, вищевказані дії Позивача спричинили за собою настання нещасного випадку. Виходячи з вищевикладеного, розмір заявленої Позивачем моральної шкоди є необґрунтованим і повинен бути визначений з урахуванням законодавства діючого на момент його виникнення, з урахуванням всіх обставин справи, а також принципів розумності, пропорційності і справедливості. Крім того, Позивачем не доведено як факт заподіяння йому Відповідачем моральних страждань, так і розмір моральної шкоди заявлений в позовній заяві. Просили суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В судове засідання [PERSON] не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, але за участю його представника. Представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності, в судове засідання також не зявилися, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримував в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] «МК «Азовсталь» [PERSON], що діє на підставі довіреності, в судове засідання також не зявилася. Подала до суду заяву, в якій просила справу розглянути з урахуванням поданих заперечень, без участі представника [PERSON] «МК «Азовсталь», в задоволенні позовних вимог просила відмовити в повному обсязі. Неявка в судове засідання сторін, на думку суду не є перешкодою для розгляду справи на підставі наявних у ній доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про місце, день та час розгляду справи та на власний розсуд розпорядилися своїм правом прийняття участі в судовому розгляді. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ч.1 ст.83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що 15 грудня 1997 року [PERSON] був прийнятий на посаду горнового доменної печі 5 розряду доменного цеху ВАТ «МК «Азовсталь». 14.12.1999 року, під час виконання своїх трудових обовязків, [PERSON] у зміну з 07 год. до 15 год. у складі бригади горнових доменної печі №5 під керуванням старшого горнового [PERSON], виконував завдання начальника зміни [PERSON], а саме: бригада виконувана на ДП-4 зняття сопел дня подальшого зачищення повітряних фурм. Під час видалення зєднуючого пальця натяжного болта, [PERSON] взявся за вибиваємий палець, через що його рука опинилась між натяжним болтом і соплом. У цей час відбулося падіння сопла на його руку, у результаті чого йому було спричинено перелом фаланги пальця лівої руки. 16 грудня 1999 року, комісією у складі заступника начальника ВОП [PERSON], начальника доменного цеху [PERSON], старшого громадського інспектора Пастушенкова П.Ф. було складено [PERSON] про нещасний випадок №84 (форма Н-1), який 17 грудня 1999 року було затверджено заступником технічного директора по ОП [PERSON] Відповідно до вказаного акту, причиною нещасного випадку стало: 1. Знаходження потерпілого в зоні можливого падіння сопла під час його зняття; 2. Недостатній контроль старшим горновим [PERSON] за виконання горновими інструкцій з безпеки праці при зняття сопла. Особи які допустили порушення законодавства про охорону праці горновий [PERSON] та старший горновий [PERSON] Згідно з випискою з акту огляду медико соціальної експертної комісії №764 від 22.05.2000 року, [PERSON] була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 20 відсотків з 03.03.2000 року по 22.05.2001 рік у звязку з виробничою травмою, яка сталася 14 грудня 1999 року. Таким чином, суд робить висновок, що [PERSON] під час перебування з ВАТ «МК «Азовсталь» у трудових відносинах та виконання трудових обов'язків на посаді горнового доменної печі отримав виробничу травму. Згідно з випискою з акту огляду МСЕК серія ДОН-04 №064221, 18.12.2006 року [PERSON] у звязку з виробничою травмою, яка сталася 14 грудня 1999 року, була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 5 відсотків безстроково. Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», як і до ч.2 ст.31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції, що діяла на час отримання виробничої травми), стійкою втратою професійної працездатності вважається будь-яка втрата професійної працездатності, визначена МСЕК. З огляду на викладене, суд не приймає до уваги заперечення представника Відповідача, що позовні вимоги Позивача про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з отриманим трудовим каліцтвом, не підтверджені відповідними і допустимими доказами. Стаття 440-1 ЦК УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 83 ЦК УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до статті 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Отже, вищезазначені вимоги законодавства в поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи, враховуючи засади розумності, виваженості й справедливості. Вказана позиція суду, відповідає правому висновку Верховного Суду України викладеному в постанові від 14.07.2017 року по справі №6-104цс17 під час застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права. Відповідно до абз.2 п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини. Відповідно до ч.7 ст.10 ЦПК України, у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. Отже, суд не приймає до уваги положення абз.5 п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №472 (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України №1100 від 03.10.1997 року), що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат, оскільки на думку суду, положення ст.440-1 ЦК УРСР мають вищу юридичну силу у порівнянні з положеннями абз.5 п.11 Правил №472, а тому при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди повинен бути застосовані саме розмір встановлений ст.440-1 ЦК УРСР. На час звернення до суду, 04.07.2016 року, розмір мінімальної заробітної плати відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» становив 1450,00 грн. Доказів того, що нещасний випадок 14.12.1999 року стався внаслідок непереборної сили або умислу [PERSON], суду не надано. Отже, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди становить 7250,00 грн. (1450 х 5), який на думку суду, з урахуванням характеру травмування потерпілого, незначної стійкої втрати професійної працездатності - 5 відсотків, повязаних з цим моральних страждань, факту продовження [PERSON]А трудової діяльності з дня отримання травми й до 22.01.2007 року, часу звернення до суду після спливу більше як 15 років з дня встановлена втрати професійної працездатності, а також виходячи з принципів розумності, поміркованості, співмірності й справедливості є цілком обґрунтованим та підлягають задоволенню. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] «МК «Азовсталь» є правонаступником прав та обовязків ВАТ «МК «Азовсталь». Доказів того, що [PERSON] зі сторони ВАТ «МК «Азовсталь» або [PERSON] «МК «Азовсталь» отримав відшкодування моральної шкоди внаслідок нещасного випадку, який стався 14.12.1999 року, суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди саме з [PERSON] «МК «Азовсталь» є також обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пункт 2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» передбачає, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також смертю фізичної особи. Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: partial