Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-03 00:00:00

02.10.2015 позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить стягнути з останнього на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі розміром у 2000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до суду і до досягнення сином повноліття. Вимоги позивачка мотивує тим, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який є громадянином Італійської Республіки. Від шлюбу сторони мають спільного сина [PERSON], який на даний час проживає з нею та знаходяться на повному її утриманні. З березня 2014 р. сторони припинили спільно проживати і з того часу відповідач майже припинив надавати їй матеріальну допомогу на утримання дитини. З огляду на те, що батьки нарівні зобов'язані дбати про добробут дітей, а також те, що відповідач має нерегулярний дохід, позивачка просить стягнути з нього аліменти у зазначеному вище розмірі. Позивачка в судове засідання не з'явилася. Згідно із заявою, просила розглянути справу в її відсутність, згодна на розгляд справи в заочному порядку. Так як зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання чи перебування відповідача суду невідоме, у відповідності з вимогами ч. 9 ст. 74 ЦПК України про судове засідання він повідомлявся шляхом оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» №207 (5581) від 06.11.2015 року. В судове засідання відповідач не з'явився. Про розгляд справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суд до відома не поставив. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, врахувавши позицію позивачки, знаходить можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи відповідачем у справі є громадянин Італійської Республіки, тобто іноземець у розумінні ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Таким чином, в силу положень першої та другої статей Закону України «Про міжнародне приватне право» на спірні приватноправові відносин поширюється його дія. З урахуванням положень ст.ст. 16, 66, 67 вказаного Закону, справа підлягає вирішенню згідно положення національного законодавства. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебувають в шлюбі, що підтверджується наданою до матеріалів справи копією свідоцтва про шлюб [NUMBER], виданого Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження від 01.06.2010 року [NUMBER]. Статтею 180 СК України на батьків покладено обов'язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Водночас відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Встановлено, що неповнолітній [PERSON] на час розгляду справи проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні. Як зазначено позивачкою, відповідач не допомагає їй утримувати їх сина, не надає їй необхідної для цього матеріальної допомоги. Дохід відповідача є нерегулярним, оскільки він займається підприємницькою діяльністю, за своїм станом здоров'я може надавати матеріальну допомогу на утримання сина, інших дітей на утриманні не має. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З наведених положень законодавства слідує, що основною метою права на аліменти є забезпечення інтересів дитини. При цьому згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною першою ст. 184 СК України передбачено, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи наведені вище обставини, ґрунтуючись на вище приведених нормах права, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення вимог позивачки про стягнення на її користь аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в твердій грошовій сумі розміром у 2 000,00 грн. щомісячно, оскільки вважає, що такий розмір буде достатнім для створення дитині необхідних передумов для розвитку і забезпечення організації її життя. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вважає за необхідне у відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір за подання позову про стягнення аліментів в розмірі 487 гривень 20 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved