Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

03 жовтня 2017 року [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11 лютого 2010 року. Відповідач [PERSON], був зареєстрований в даній квартирі 10 березня 2010 року, однак з початку 2016 року він виїхав до АР Крим та повертатися до місця своєї реєстрації не збирається, участі в оплаті комунальних послуг не приймає. Зокрема, відповідачем [PERSON] в 2017 році було направлено на її імя довіреність про зняття його з реєстрації, однак при зверненні до паспортного столу для зняття відповідача з реєстрації їй було відмовлено, посилаючись на те що довіреність видана на непідконтрольній території. Таким чином, реєстрація відповідача у квартирі, яка належить їй на праві власності, позбавляє її можливості у повній мірі користуватись та розпоряджатись своїм майном, що порушує її права, за захистом яких вона вимушена звертатись до суду. Просила суд визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням та скасувати реєстрацію місця проживання у [INFO]. У судове засідання позивач [PERSON], не з'явилася, надавши суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов повністю, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечувала. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі договору про надання юридичних послуг, у судове засідання не зявився, від якого на адресу суду також надійшла заява з проханням розглянути справу за його відсутності, на задоволені позову наполягає. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку про те, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продаж квартири від 11 лютого 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрованого в реєстрі за № 386. Як вбачається з інформаційної довідки виданої Центром адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 28 вересня 2017 року, [PERSON], [INFO], зареєстрований в [INFO] (колишня назва Маршала Жукова) в місті Маріуполі з 10 березня 2010 року. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, це право є непорушним. Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Згідно ж із ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В аспекті ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом за наявності двох юридичних фактів: по-перше, відсутність члена сімї власника понад 1 рік; по-друге, відсутність поважних причин його не проживання. В сенсі ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] добровільно, без поважних на те причин не проживає за адресою спірної квартири понад рік. Зокрема, в матеріалах справи наявна копія довіреності 82 А А 0642413, посвідчена 30 травня 2017 року нотаріусом Сакського міського нотаріального округу Республіки Крим [PERSON], якою [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником в усіх установах з питання зняття його з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. Проте суд не приймає зазначену довіреність як належний доказ, оскільки дана довіреність була посвідчена на тимчасово окупованій території України. Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; За положеннями ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Приймаючи до уваги те, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (колишня назва Маршала Жукова) в місті Маріуполі, а відповідач [PERSON], будучи зареєстрованим у вказаній квартирі, але фактично не проживаючи в ній, перешкоджає у користуванні та розпорядженні нею своєю власністю, суд вважає можливим задовольнити позов в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування даною квартирою. Крім того, у позовній заяві позивач [PERSON] просила суд скасувати реєстрацію місця проживання [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS]. Статтею 7 закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, зі змісту даного нормативно-правового акта вбачається, що рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням за законом є самостійною підставою для зняття особи з реєстраційного обліку місця проживання, тому вирішення питання щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку у спірній квартирі, не входить до компетенції суду, отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial