Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

04.04.2019 року позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вони є співвласниками будинку [ADDRESS] . За вказаною адресою, крім позивачів, зареєстрований відповідач, однак за даною адресою не проживає з 2000 року. Місце проживання та перебування відповідача невідоме. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02.05.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін в судове засідання. Позивачі в судове засідання не з`явилися, через канцелярію суду від представника позивачів надійшла письмова заява, в якій просила слухати справу у їх відсутність та задовольнити позовні вимоги. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. В судове засідання відповідач повторно не з`явився, повідомлялася належним чином про час і місце розгляду справи шляхом публікування оголошення про його виклик на офіційному сайті Фастівського міськрайонного суду Київської області, причини неявки суду невідомі, заяв про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. У встановлений строк відзиву від відповідача на позовну заяву до суду не надійшло, а тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зі згоди представника позивачів, суд, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді, справи судом встановлено, що згідно витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] належить 3/7 та 5/21 частин житлового будинку [ADDRESS] , [PERSON] належить 1/3 частина вказаного будинку. З копії будинкової книги вбачається, що в будинку [ADDRESS] зареєстровані позивачі [PERSON] , [PERSON] . Крім того, у будинку зареєстрований [PERSON] , що також підтверджено відомостями, наданими Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області. Разом з тим, як вбачається з довідки, наданою Виконавчим комітетом Фастівської міської ради Київської області від 27.03.2019 року за № 330, [PERSON] більше 15 років за адресою: [ADDRESS] не проживає. Факт непроживання відповідача за вказаною адресою також зафіксований в акті опиту свідків № 002 від 27.03.2019 року. Крім того, 13.03.2018 року Фастівським міськрайонним судом Київської області було винесено рішення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права співвласника на частку у майні. Вказаним рішенням встановлено, що [PERSON] протягом 10 років у будинку [ADDRESS] не проживає. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Стаття 317 ЦК України встановлює, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивачі перешкоджають проживанню відповідача в спірному будинку, а також будь-якої домовленості між сторонамищодо користування вказаним житлом. Відповідач до суду із заявою про продовження строку збереження за ним житлового приміщення не звертався, не надав доказів поважності причин відсутності у будинку понад встановлений строк. Отже небажання відповідача надавати докази, давало суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачами, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Статтею 6 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідач у зв`язку з обраним ним способом життя, за власною ініціативою і у добровільному порядку залишив будинок [ADDRESS] . Протягом тривалого часу він не робив спроб самостійно прийти та вселитися до нього, таких вимог у встановленому законом порядку не ставив. Під час своєї відсутності в будинку відповідач плату за житло, комунальні послуги не вносив. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.

Outcome: approved