Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

02.11.2020 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивачка просить суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою по [ADDRESS] . В обґрунтування вимог посилається на те, що позивачка є власником вищезазначеної квартири. В даній квартирі, крім позивача, також зареєстровані: її син [PERSON] , та його колишня дружина [PERSON] . З листопада 2009 року відповідачка не проживає та не зберігає свої речі в квартирі за вищезазначеною адресою, що підтверджується актами про непроживання, свідченнями сусідів та рішенням суд від 06.10.2020 року, в якому зазначено, що на момент звернення до суду припинені шлюбні відносини між сином позивачки та відповідачкою, та факт окремого проживання. Весь цей час відповідачка не приймає участі в утриманні будинку, сплаті визначених законодавством комунальних платежів, за це все позивачка сплачує сама. Крім того, після розірвання шлюбу сина позиваки з відповідачкою у 2009 році остання втратила статус члена сім`ї. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.11.2020року головуючим суддею по даній справі визначено суддю [PERSON] . Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. від 23.11.2020 року, після отримання інформації щодо зареєстрованого місця проживання відповідачки, відкрито провадження у справі за вказаним позовом. На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 12.02.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.02.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 22.02.2021 року прийнято до свого провадження справу за вищезазначеним позовом. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивачки надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, вимоги позову підтримала, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилась; про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась судом у встановленому законодавством порядку. В порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності та відзив на позовну заяву не подала. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31.03.2021 року постановлено проводити заочний розгляд даної справи. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивачка [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 15.12.2004 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Курганською В.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 2555, а такою копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.12.2004 року, що наявні в матеріалах справи. З копії Довідки, виданої 24.09.2020 року ТОВ «Центральний 1» за вихідним №656, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] проживають з правом на житлову площу 3 особи, а саме: [PERSON] , 1950 року народження, [PERSON] , 1977 року народження, [PERSON] , 1981 року народження. Поряд з цим, згідно копії рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06.10.2010 року по справі № 2-7-4522/10 вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З тексту рішення вбачається, що з вересня 2009 року [PERSON] та [PERSON] подружніх відносин не підтримують, спільне господарство не ведуть, проживають окремо. Відповідно до копії Акту від 29.09.2020 року, підписаного сусідами позивачки та посвідченого ТОВ «Центральний 1», сусіди підтверджують інформацію, що [PERSON] дійсно не проживає та не зберігає своїх особистих речей з листопада 2009 року за адресою: [ADDRESS] , так як виїхала на постійне місце проживання в інше місто. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до змісту ст. 16 ЦК України кожна особа має право, звернутися до суду за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує це право. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, а також те, що матеріалами справи підтверджено, що відповідачка [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] , суд вважає, що остання втратили право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст. 405 ЦК України. Таким чином, позов [PERSON] слід задовольнити повністю. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved