Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

04.06.2019 р. [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до ТОВ «Бізнес-центр «Навігатор» (далі по тексту - відповідач), у якому просив визнати недійсним договір оренди квартири № СД \-- 001 від 21.03.2018 р., укладений між відповідачем та позивачем; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.; а також стягнути з відповідача судові витрати понесені позивачем. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 06.10.2017 р. між [PERSON] та ТОВ «Київ Сіті Апартменс» було укладено договір найму (оренди житла) № 11/арт, відповідно до якого ТОВ «Київ Сіті Апартменс» передало позивачу в строкове платне користування квартиру [ADDRESS] . З жовтня 2017 р. і по березень 2018 р. позивач належним чином виконував свої зобов`язання за договором оренди, зокрема, своєчасно та повному обсязі здійснював плату за користування квартирою, а також інші платежі передбачені договором. Натомість, 21.03.2018 р. приблизно о 19:00 год. позивач прийшов із членами родини додому, де їх зустріли на сходинковому майданчику біля квартири , близько десяти незнайомих їм осіб, з яких декілька було одягнуто у формений одяг чорного кольору, а інші в цивільному одягу. Особи, які були одягнуті в цивільний одяг відрекомендувались, як прокурор відділу головної військової прокуратури, голова спеціального відділу реалізації активів управління з питань управління активами Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, а також директор ТОВ «Бізнес-центр «Навігатор». Після чого, вказані особи почали в ультимативні та погрозливій формі говорити, що вони є власниками квартири [ADDRESS] (далі по тексту - квартира), і що позивач повинен з ними укласти договір оренди, а тому останній під тиском та погрозами підписав з відповідачем договір оренди квартири № СД - 001 від 21.03.2018 р. Таким чином, позивач вважає, що договір оренди квартири № СД - 001 від 21.03.2018 р. укладений між ним та відповідачем підлягає визнанню недійним на підставі ст.ст. 203, 215, 231 ЦК України, оскільки був вчинений під впливом психічного тиску, а тому він звернувся за захистом свої порушених прав до суду. Ухвалою від 06.06.2019 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. Ухвалою від 21.10.2019 р. задоволено клопотання сторони позивача та залучено до участі у справі ТОВ «Київ Сіті Апартменс» як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Ухвалою від 16.01.2020 р. справа прийнята до провадження суддею Савицьким О.А., розгляд якої вирішено продовжити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. 20.01.2020 р. через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача виклав свої заперечення та просив суд відмовити у задоволенні позову. 11.02.2020 р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив відповідача, в якому представник позивача виклав свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень. Ухвалою від 29.09.2020 р. задоволено заяву представника позивача про виклик в судове засідання свідків [PERSON] , [PERSON] . Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позов. Вислухавши пояснення представників учасників судового розгляду справи, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 06.10.2017 р. позивач уклав з ТОВ «Київ Сіті Апартмент» договір № 11/арт найму (оренди житла), відповідно до якого ТОВ «Київ Сіті Апартменс» передало позивачу в строкове платне користування квартиру [ADDRESS] . В період з 06.10.2017 р. по 21.03.018 р. [PERSON] користувався зазначеною квартирою у відповідності до умов договору, проживаючи в квартирі разом із дружиною та малолітньою дитиною. Крім того, 21.03.2018 р. між ТОВ «Бізнес-Центр «Навігатор» та [PERSON] було укладено договір № СД-001оренди квартири [ADDRESS] (далі по тексту - Договір оренди). Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, зазначив, що укладав оспорюваний правочин під впливом психологічного тиску з боку співробітників ТОВ «Бізнес-Центр «Навігатор», а тому Договір оренди вважає недійсним з підстав передбачених ст.ст. 203, 215, 231 ЦПК України. Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», зазначено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК ( 435-15 )), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.07.2020 у справі № 299/1523/16-ц зазначено, що згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Так, позивач у своєму позові стверджує, що 21.03.2018 р. приблизно о 19:00 год. він прийшов додому з членами своєї родини та на сходинковому майданчику, де розташована орендована ним квартира, зустрів близько 10 осіб, з яких біля 6 осіб були одягнуті у формений одяг чорного кольору та 4 особи були одягнуті у цивільну одежу. Особи, які були одягнуті в цивільний одяг представились, як прокурор відділу головної військової прокуратури, голова спеціального відділу реалізації активів управління з питань управління активами Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, а також директор ТОВ «Бізнес-центр «Навігатор». Після цього, вказані особи почали в ультимативній та погрозливій формі говорити про те, що вони є власниками та управителями квартири [ADDRESS] і що позивач повинен підписати з ТОВ «Бізнес-центр «Навігатор» Договір оренди, а в разі відмови, в квартирі будуть змінені замки вхідних дверей і доступу до житла і своїх речей позивач та його родина не отримає. При цьому, позивач наголошує, що він сприймав погрози вказаних осіб як реальні, побоюючись за своє майно, яке знаходилось в квартирі, будучі в шоковому стані від ситуації, яка склалась та погроз, а також реально побоюючись про те, що він та його родина залишаться серед ночі без житла і своїх речей, був вимушений підписати договір оренди № СД - 100 від 21.03.2018 р. (далі по тексту - Договір оренди). В ході перевірки тверджень позивача, в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили своїми показами вищевказані події. Крім того в судовому засіданні встановлено, що при підписанні оспорюваного правочину позивачу не було надано будь-яких документів, які б підтверджували, що відповідач є управителем або власником орендованої квартири, більше того, такі документи не були надані суду і під час розгляду справи, а тому суд приходить до висновку, що працівники відповідача діяли без підтвердження своїх повноважень для укладання правочину, і факт підписання позивачем оспорюваного договору при таких умовах, також може свідчити, що на позивача здійснювався психологічний тиск. Таким чином, дії працівників відповідача та інших присутніх осіб, які були вчинені 21.03.2018 р. по відношенню до позивача та членів його сім`ї суд розцінює, як психологічний тиск, оскільки вони були спрямовані для спонукання позивача укласти договір, який він укладати не бажав та суперечив його волі, оскільки ним вже був укладений договір оренди з повноважним управителем квартири - ТОВ «Київ Сіті Апартмент», і мети розривати вказаний договір він не мав. З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що позовну заяву необхідно задовольнити в частині визнання договору № СД-001оренди квартири [ADDRESS] , укладений між ТОВ «Бізнес-Центр «Навігатор» та [PERSON] недійсним, як такого, що був укладений внаслідок застосування до позивача психічного тиску. Разом з тим, щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне. Згідно із ч.1, 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В той же час, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте в супереч вищезазначеного, позивачем не доведено, що саме діями працівників відповідача останньому було завдано моральну шкоду, оскільки з пояснень сторін вбачається, що крім працівників відповідача були присутні особи з інших установ, в тому числі силових структур, які позивачем не були залучені до розгляду справи, а із наданих доказів неможливо встановити діями чиїх співробітників, безпосередньо, було завдано моральну шкоду, тому суд приходить до висновку, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає. Крім того, відповідно до ст.ст. 137, 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн., при цьому суд не знаходить правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 30000,00 грн., оскільки жодного доказу на підтвердження їх оплати, суду не надано.

Outcome: partial