Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

03.03.2021 р. Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, мотивуючи тим, що відповідач є споживачем вказаних послуг, однак не виконує свої зобов`язання щодо їх оплати, у зв`язку з чим за період з 01.05.2016 р. по 01.05.2017 р. за нею наявна заборгованість у сумі 13 410,10 грн. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву та заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з такого. Встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, що викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 р. у справі № 369/6892/15-ц, від 31.10.2018 р. у справі № 367/6105/16-ц, від 07.11.2018 р. у справі № 575/476/16-ц, від 14.11.2018 р. у справі № 183/1617/16, від 28.11.2018 р. у справі № 504/2864/13-ц, від 05.12.2018 р. у справах № 522/2202/15-ц, № 522/2201/15-ц та № 522/2110/15-ц, від 07.08.2019 р. у справі № 2004/1979/12, від 18.12.2019 р. у справі № 522/1029/18, від 16.06.2020 р. у справі № 372/266/15-ц. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» не передбачає спеціальний строк позовної давності для цієї категорії спорів. Європейський суд з прав людини наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав-учасників Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.05.1950 р., ратифікована Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., набрала чинності для України 11.09.1997 р., виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення від 20.09.2011 р. у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», від 22.10.1996 р. у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). У рішенні від 09.01.2013 р. у справі «Волков проти України» наголошено, що строк давності забезпечує правову визначеність та захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які вкрай важко спростувати, та дозволяє запобігти несправедливості, що може виникнути внаслідок рішень щодо подій, що мали місце у далекому минулому, та на підставі доказів, що з часом стають неналежними та недостатніми. З метою забезпечення правильного й однакового застосування судами норм цивільного процесуального законодавства при ухваленні рішення суду Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільних справах» дав такі роз`яснення: установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих під став, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, визначене дає підстави для висновку, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов`язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються у часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак - ефективному поновленню порушеного права. Крім того, встановлення строку позовної давності сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками. За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Строк позовної давності за кожним щомісячним нарахуванням за надані послуги слід відраховувати з наступного місяця, тобто, про начебто наявну заборгованість позивач знав в кожному наступному місяці, якщо б така заборгованість дійсно обліковувалася. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у виді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Суди повинні дослідити призначення платежів, квитанції на сплату житлово-комунальних послуг та історію таких оплат і в разі вчинення боржником оплати чергового платежу, встановити чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, що не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вказаний правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 22.03.2017 р. у справі № 6-43цс17. Як встановлено судом, і не заперечується позивачем, він знав про порушення своїх прав 01.05.2017 р., тому перебіг позовної давності щодо стягнення заборгованості починається з 01.05.2017 р. та спливає 01.05.2020 р., втім позовна заява у цій справі подана позивачем 03.03.2020 р. Враховуючи, що позивач звернувся до суду із позовом 03.03.2020 р. і не зазначив існування об`єктивних причин, які стали перешкодою для своєчасного звернення із позовом до суду у строк, встановлений статтею 257 ЦК України, суд доходить висновку про необхідність відмови в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності.

Outcome: dismissed