Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

03.04.2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні, володінні і розпорядженні квартирою шляхом визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі. В обґрунтування позову зазначено, що позивачу [PERSON] на праві особистої приватної власності належить 49/100 частин квартири спільного заселення, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 21.22 м2, житловою площею 12,80 м2, до складу яких входять належні їй особисто приміщення: кімната № 5 площею 12,80 мг, кладовка № [NUMBER] площею 0,40 м2, кладовка № [NUMBER] площею 0,40 м2. А також входять підсобні приміщення спільного користування всіх співвласників квартири спільного заселення: коридор № 1 площею 6,40 м2, туалет № 2 площею 1,20 м3, душ № 3 площею 1,20 м2, кухня № 4 площею 5,90 м2, кладовка № 9 площею 0,20 м2, балкон площею 0,51 м2 Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 07.04.2009 p., видане Жовтневою районною адміністрацією Запорізької міської ради на підставі розпорядження № 237-р від 06.04,2009 p., рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, від 28.01.2020р. у цивільній справі № 331/5036/19. Квартира є особистим місцем проживання [PERSON] . Позивач [PERSON] мешкає в ній одна. У квартирі зареєстровані також [PERSON] та [PERSON] , попередні співвласники квартири. Вони зареєструвались в квартирі ще під час володіння квартирою на праві власності. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28.01.2020 р. у цивільній справі № 331/5036/19 припинено їх право власності на квартиру. Проте вони не знялись з реєстраційного обліку за адресою квартири і не вчиняють дій для цього, хоча в квартирі не мешкають і на проживання в ній не претендують. В квартирі відсутнє їх майно та їх особисті речі. Реєстрація в належній позивачу [PERSON] на праві особистої приватної власності частці квартири [PERSON] та [PERSON] існує всупереч її волі та створює їй перешкоди в користуванні, володінні та розпоряджанні належною позивачу часткою квартири. Після припинення права власності на частину квартири [PERSON] та [PERSON] позивач [PERSON] з ними не укладала будь-яких угод щодо їх подальшого проживання та реєстрації в квартирі. За приписами ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ст. 321 ч 1 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Крім того позивач [PERSON] зазначає, що право [PERSON] та [PERSON] на реєстрацію в квартирі, а також на користування квартирою, є похідним від їх права власності на вказану квартиру. Втрата [PERSON] та [PERSON] 28.01.2020 р. права власності на квартиру тягне за собою втрату [PERSON] та [PERSON] з 28.01.2020 р. права на користування квартирою і на реєстрацію в квартирі. На підставі вищевикладеного просить суд усунути перешкоди, які створюють позивачу, [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , в користуванні, володінні і розпоряджанні 49/100 частинами квартири спільного заселення за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою спільного заселення за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2020 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Справу призначено у підготовче судове засідання на 07.07.2020 року на 11 год. 00 хв. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07.07.2020 року справу призначено до судового розгляду на 09.09.2020 року на 09 год. 30 хв. У судове засідання позивач [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. На задоволенні позову наполягає. У судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] надали суду заяви про розгляд справи за її відсутності. З позовом згодні. У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процес за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ст. ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Враховуючи той факт, що право на справедливіший суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення. Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави- учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). За змістом ст. 55, 64, 124 Конституції України право на судовий захист гарантується та забезпечується. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежений. Цей принцип знайшов своє відображення і в рішенні Конституційного суду № 9-зп від 25.12.1997 року. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного права. Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ст. 16 ЦК України, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини 1 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3)показаннями свідків. Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 49/100 частин квартири спільного заселення, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 21.22 м2, житловою площею 12,80 м2, до складу яких входять належні їй особисто приміщення: кімната № 5 площею 12,80 мг, кладовка № [NUMBER] площею 0,40 м2, кладовка № [NUMBER] площею 0,40 м2. А також входять підсобні приміщення спільного користування всіх співвласників квартири спільного заселення: коридор № 1 площею 6,40 м2, туалет № 2 площею 1,20 м3, душ № 3 площею 1,20 м2, кухня № 4 площею 5,90 м2, кладовка № 9 площею 0,20 м2, балкон площею 0,51 м2. Вищевказане підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 07.04.2009 p., видане Жовтневою районною адміністрацією Запорізької міської ради на підставі розпорядження № 237-р від 06.04,2009 p. та рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, від 28.01.2020р. у цивільній справі № 331/5036/19. Квартира є особистим місцем проживання [PERSON] . Позивач [PERSON] мешкає в ній одна. У квартирі зареєстровані також попередні її співвласники [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані у квартирі [ADDRESS] під час її володіння. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28.01.2020 р. позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової компенсації за 49/300 частин квартири на користь кожного із співвласників - задоволено. Стягнуто з [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) грошову компенсацію вартості 49/300 частин квартири за адресою: [ADDRESS] в розмірі 49 060 гривень 00 копійок та вважати припиненим належне [PERSON] право власності на 49/300 частин квартири за адресою: [ADDRESS] і вважати належні [PERSON] 49/300 частин квартири особистою приватною власністю [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (місце уживання: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) грошову компенсацію вартості 49/300 частин квартири за адресою: [ADDRESS] в розмірі в розмірі 49 060 гривень 00 копійок та вважати припиненим належне [PERSON] право власності на 49/300 частин квартири за адресою: [ADDRESS] і вважати належні [PERSON] 49/300 частин квартири особистою приватною власністю [PERSON] . Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ч. 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1-3 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не знялись з реєстраційного обліку за адресою квартири і не вчиняють дій для цього, хоча в квартирі не мешкають і на проживання в ній не претендують. В квартирі відсутнє майно та особисті речі відповідачів. Реєстрація в належній позивачу [PERSON] на праві особистої приватної власності частці квартири [PERSON] та [PERSON] існує всупереч її волі та створює їй перешкоди в користуванні, володінні та розпоряджанні належною їй часткою квартири. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (Постанова ВС від 25 липня 2018 року справа № 638/13030/13-ц. провадження № 61-20713св18). Таким чином, у судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи позивача викладені у позовній заяві, крім того суд бере до уваги заяви відповідачів про визнання позову, а тому приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved