Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

04 грудня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначає, що [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS]. Вказує, що право власності на квартиру підтверджується свідоцтвом на право власності на нерухоме майно від 26.12.2012 року виданого Хотинською міською радою Чернівецької області та договором дарування часток квартири від 19.06.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Хотинського нотаріального округу Мартинюк С.А. Зазначає, що відповідач [PERSON] перебував у шлюбі з його сестрою [PERSON], в грудні 2016 року шлюб між ними розірвано. Так як відповідач перебував у шлюбних стосунках з його сестрою, він був зареєстрований у вищенаведеній квартирі. З часу реєстрації, тобто з 09.11.2010 року, відповідач жодного дня не проживав у даній квартирі. Вказує, що неодноразово звертався до відповідача з проханням, щоб він добровільно виписався, але останній відмовляється це зробити. Крім цього, позивач пояснює, що не має можливості розпоряджатися своїм майном і врегулювати дане питання можливо лише у судовому порядку. Підтримуючи вищевикладене, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та визнати відповідача по справі [PERSON], особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але від нього на адресу суду надійшла заява, в якій він просить справу слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про день та час слухання справи, про причини не повідомив, відзив на позов та заяви про розгляд справи у його відсутності суду не надав. Тому суд зі згоди позивача ухвалює в справі заочне рішення. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить ? частка квартири [ADDRESS] згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.12.2012 року, а також належить ? частки квартири [ADDRESS] згідно копії договору дарування ? часток квартири від 19.06.2015 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Мартинюк С.А. 19.06.2015 року (а.с.12-19). Відповідно до копії будинкової книги вбачається, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], а також зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с.20-25). Згідно довідки № 4129 від 22.11.2017 року, виданої Хотинською міською радою Чернівецької області вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS], але жодного дня не проживав з моменту реєстрації 09.11.2010 року (а.с.28). Згідно копії акту обстеження матеріально-побутових умов від 22.11.2017 року вбачається, що за адресою [ADDRESS], Чернівецької області прописаний [PERSON], але в квартирі більше 1 року не проживає (а.с.26-27). Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української PCP, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Також ст. 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 310 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], зареєстрований у квартирі позивача за адресою: [ADDRESS], Чернівецької області з 09.11.2010 року, але жодного дня не проживав у ній. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 64, ч. 3 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. На підставі ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника житла права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З врахуванням зазначеного, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення ст. ст. 71, 72 ЖК України застосуванню не підлягають. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS], оскільки проживає за іншою адресою. Відповідачем дані обставини не спростовані. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 81 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Наведені докази підтверджують те, що відповідач [PERSON] не проживає у вказаній квартирі понад один рік без поважних причин, тому суд вважає, що він втратив право користування вказаним житлом. У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved