Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

02 червня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, зазначає, що згідно державного акту про право приватної власності на землю [NUMBER] вона є власником земельної ділянки. 29 липня 2010 року між нею та ТОВ «Дніпроагропрогрес» укладено договір оренди землі, який зареєстровано у книзі державної реєстрації договорів оренди землі у відділі Держкомзему Васильківського району Дніпропетровської області за № [NUMBER] від 28.12.2011 року. Оскільки відповідачем не виконуються вимоги ст. 24, 25 ЗУ «Про оренду землі» та розділу 3 укладеного договору оренди, позивач просив суд розірвати договір оренди земельної ділянки (а.с. 2-4). Заочним рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2014 року, в якому ухвалою від 13.07.2015 року було виправлено описку, позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпроагропрогрес» про розірвання договору оренди землі - задоволено. Розірвано договір оренди земельної ділянки, укладений 29 липня 2010 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпроагропрогрес», зареєстрований у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі у відділі Держкомзему Васильківського району Дніпропетровської області [NUMBER] від 28.12.2011 р. Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.25-26). Ухвалою Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 23.07.2015 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпроагропрогрес» про перегляд заочного рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2014 року - залишено без задоволення. В апеляційній скарзі ТОВ «Дніпроагропрогрес» посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні судового рішення, неповне з'ясування судом обставин у справі, у зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с.52-53). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що рішення суду слід скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступних підстав. Судом 1 інстанції встановлено, що згідно державного акту про право приватної власності на землю [NUMBER] позивачка є власником земельної ділянки, площею 6,240 га, кадастровий № [NUMBER], яка розташована на території ас ім.. Шевченка Шевченківської сільської Ради, та передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 29 липня 2010 року між позивачкою та ТОВ «Дніпроагропрогрес» укладено договір оренди землі, який зареєстровано у книзі державної реєстрації договорів оренди землі у відділі Держкомзему Васильківського району Дніпропетровської області за № [NUMBER] від 28.12.2011 року. Згідно п.3.1 договору оренди землі за кожен рік використання землі Орендар виплачує орендну плату у грошовій формі в розмірі 3% від вартості земельної ділянки, що становить 2500 грн. Сплачується орендна плата один раз на рік не пізніше 20 числа останнього місяця календарного року, за який вноситься орендна плата; виплата орендної плати оформляється письмово (а.с.6-9). Позивачем на адресу відповідача була на правлена вимога про розірвання договору оренди від 15 квітня 2014 року (а.с.11-12). Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконує свого обов'язку щодо своєчасної сплати орендної плати, що, на думку суду 1 інстанції, є підставою для його розірвання. Однак, із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія судді не погоджується. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно з ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. За змістом ст. 21 Закону України «Про оренду землі» розмір та умови орендної плати, що зазначені в договорі оренди, не можуть суперечити чинному на час укладення договору оренди. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. Відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року № 6-146цс12. Позивач як на підставу для розірвання договору оренди посилався на порушення відповідачем п. 3.1 договору (не сплачена орендна плата за 2013 рік), однак позивач не надав суду доказів того, що він звертався з претензією та вимогою про сплату заборгованості по орендній платі, а відповідач відмовився її оплатити, крім того, одноразова несплата орендної плати не свідчить про систематичне порушення умов договору оренди, тому відсутні підстави для розірвання вказаного договору. Таким чином, суд першої інстанції залишив поза увагою положення п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України та дійшов помилкового висновку про те, що одноразова невиплата за 2013 рік орендної плати позивачу є підставою для розірвання договору оренди землі. Крім того, в апеляційній скарзі апелянт зазначає, що орендна плата за 2013 рік була виплачена позивачу, на підтвердження чого до суду апеляційної інстанції надав відомості щодо її сплати відповідно до умов договору. Враховуючи, що судом було ухвалено заочне рішення, то апелянт був позбавлений можливості надати зазначені докази суду першої інстанції. За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню, як таке що ухвалене із порушенням норм матеріального права, з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed