Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

04.09.2017 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON], померлої 25.01.2015 року, право власності на 1/3 частку житлового будинку літ. «А-1» з прибудовами, загальною площею 86,1 кв.м., житловою площею 46,3 кв.м., який розташований за адресою: м. Харків, вул. Кисловодська, буд. 14 з відповідною часткою надвірних будівель: сараї літ. «Ж,И,К,Л», льох літ. «Г», гараж літ. «Е», оглядова яма літ. «Е», споруди №3-6. В. обгрунтування зазначених підстав посилається на наступне. На підставі Рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.10.1986 року було визнано право власності по 1/3 частки будинку за адресою: м. Харків, вул. Кисловодська, буд. 14 за [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] приходиться позивачу бабусею, [PERSON] матірю, а [PERSON] рідним дядьком. Після винесення вказаного рішення суду право власності на 1/3 частку в будинку в БТІ зареєструвала тільки [PERSON] Частки інших двох співвласників до теперішнього часу залишаються не зареєстрованими. 09.05.1999 року померла [PERSON], її єдиним спадкоємцем була матір позивача [PERSON], а рідний дядько позивача [PERSON] помер 27.08.1987 року. Після смерті бабусі [PERSON] прийняла спадщину, та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.12.2003 року на 1/3 частку будинку після смерті її матері [PERSON] Дане свідоцтво було зареєстровано в БТІ. 25.01.2015 року померла матір позивача [PERSON], однак вона не встигла зареєструвати за собою право власності на іншу 1/3 частку будинку, яка належала їй на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.10.1986 року. Єдиною спадкоємицею після смерті [PERSON] є позивач, оскільки рідний брат позивача [PERSON] не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, постійно мешкає у Ізраїлі, та на спадщину не претендує, а батько позивача [PERSON] помер 13.12.2011р. Позивач 26.05.2016 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку будинку з надвірними будівлями після смерті своєї матері [PERSON], яка була раніше зареєстрованою бабусею [PERSON] в БТІ. У видачі свідоцтва на 1/3 частку вказаного будинку, яка належала померлій [PERSON] на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.10.1986 року нотаріусом позивачу було відмовлено у звязку з відсутністю реєстрації права власності на вказану частку після винесення рішення суду. Тому позивач змушена звернутись до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не зявилась, надала до суду заяву про проведення судового засідання у свою відсутність, та позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача ХМР в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином та своєчасно, надав до суду письмові заперечення, в яких просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що якщо спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває право власності у порядку спадкування, та в технічному паспорті на домоволодіння є штампи щодо самовільного будівництва, та при здійсненні спадкодавцем самочинного будівництва до спадкоємців переходить право власності лише на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Представник третьої особи 8 ХДНК в судове засідання не зявився, надіслав до суду заяву про розгляд справи у свою відсутність, та при вирішенні питання покладався на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. За правилами ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з положеннями ч. 3 та ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст.\~1269, ч. 1 ст.\~1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.10.1986 року визнано право власності по 1/3 частині будинку за адресою: м. Харків, вул. Кисловодська, 14 за [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] приходилась позивачу бабусею, [PERSON] матірю, а [PERSON] рідним дядьком. Право власності на 1/3 частину будинку зареєструвала тільки [PERSON], а частки двох інших співвласників до теперішнього часу залишаються не зареєстрованими. 09.05.1999 року померла [PERSON], після чого єдиною спадкоємицею за законом стала матір позивача [PERSON], яка оформила спадщину. 25.01.2015 року [PERSON] померла, та не зареєстровала за собою право власності на 1/3 частку будинку, яка належала їй на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.10.1986 року. Єдиною спадкоємицею після смерті [PERSON] є позивач, яка звернулась у встановлені законом строки до 8 ХДНК із заявою про прийняття спадщини. 26.05.2016 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку будинку з надвірними будівлями, яка раніше була зареєстрована за [PERSON], та позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] на іншу 1/3 частку будинку, яка належала їй на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.10.1986 року. Відповідно до наявної в матеріалах довідки виданої КП «ХМБТІ», та технічного паспорту, за вказаною адресою змінився склад надвірних будівель, а саме будівлі та прибудови побудовані до 05.08.1992 року належать до самочинного будівництва, та без врахування площі самочинної прибудови та самочинного переобладнання житлова площа будинку складає 46,3 кв.м. Розмір земельної ділянки складає 578 кв.м., яка була надана на підставі Рішення Київського РВК м. Харкова №16 від 23.08.1955 року. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Згідно з абз. 2, 3 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням наведених положень закону, право на спадщину мають особи, які її прийняли. Разом із тим, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому законодавством. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, зокрема у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). За змістом ст. 392 ЦК України належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку. Відповідно до\~ст. 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини (ст. 1218 ЦК України). Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі на житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. Відповідно до\~ст. 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року у справі № 6-54цс12, яка згідно зі\~статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Згідно з пунктом 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5773, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, зведені до 05 серпня 1992 року. Відповідно до пунктів 4, 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»\~у приватній власності громадян можуть перебувати жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах. Право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва (втратила чинність). Тобто до 05 серпня 1992 року не була передбачена процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребується введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року»). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема, для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30 липня 2012 року № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). 29 квітня 2013 року набрав чинності наказ Міністерства регіонального розвитку та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95, яким затверджено новий порядок спрощеної процедури прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, а також регламентовано процедуру проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж. Згідно з підпунктом 3.1 вказаного порядку індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, збудовані до 05 серпня 1992 року, прийняттю в експлуатацію не підлягають і можуть бути зареєстровані як об'єкти права власності на підставі технічного паспорту. Державна реєстраційна служба України своїм листом від 12 березня 2013 року № 95-06-15-13 роз'яснила, що при проведенні державної реєстрації прав із видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 05 серпня 1992 року, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна. В матеріалах справи наявний технічний паспорт на вказаний житловий будинок розташований за адресою: м. Харків, вул. Кисловодська, буд. 14, в якому зазначено, що житлова прибудова А1-1 є самочинною, та приміщення №1-3 самочинно переобладнано, що складає 41,3 кв.м., але позивач в своєму позові просить визнати за нею право власності на 1/3 частку житлового будинку літ. «А-1» з прибудовами, загальною площею 86,1 кв.м., житловою площею 46,3 кв.м. з відповідною часткою надвірних будівель: сараї літ. «Ж,И,К,Л», льох літ. «Г», гараж літ. «Е, оглядова яма літ. «е», споруди №3-6, де відсутні самочинні прибудови, а тому саме ця частка майна є спадковою, та позивачем було вже отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на іншу 1/3 частку вказаного житлового будинку з прибудовами з відповідною часткою надвірних споруд за даною адресою. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», при пред'явленні позову та ухваленні рішення за вимогами про право спадкоємців на майно судовий збір визначається судом, виходячи із загальної вартості майна, і витрати на його оплату покладаються на кожного спадкоємця пропорційно до виділеної йому частки. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved