Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

03 червня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила: визнати недійсним договір купівлі - продажу від 13 лютого 2018 року автомобіля синього кольору Volkswagen Passat універсал-В, 1989 року випуску, [NUMBER] , посвідченого ТОВ «ТБ Слобожанщина»; витребувати автомобіль Volkswagen Passat універсал-В, 1989 року випуску, [NUMBER] , синього кольору, від [PERSON] ; визнати за нею право власності на автомобіль Volkswagen Passat універсал-В, 1989 року випуску, [NUMBER] , синього кольору, в порядку спадкування за законом; стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Позов обґрунтовує тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] , якого вона поховала. Згідно ч.1 ст.1261 ЦК України, вона є єдиним спадкоємцем за законом та своєчасно звернулася до приватного нотаріуса Таран Г.В. з заявою про прийняття спадщини. На день смерті її батька, йому належала кв. [ADDRESS] та автомобіль Volkswagen Passat, [NUMBER] . Однак, вищевказаний автомобіль перебував та перебуває у [PERSON] , який відмовився повернути його та пояснив, що він є власником даного транспортного засобу згідно договору купівлі - продажу від 13 лютого 2018 року. 06 червня 2018 року вона звернулася до Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області з заявою про порушення кримінальної справи, оскільки 13 лютого 2018 року невідома особа, шляхом внесення недостовірних відомостей, підробила підпис у договорі комісії від 13 лютого 2018 року, який укладений між ТОВ «ТБ Слобожанщина» та [PERSON] , а також у договорі купівлі - продажу автомобіля з д.н.з. [NUMBER] , який належав покійному [PERSON] . Відповідно до витягу з ЄРДР кримінальне провадження №12018250230000101 відкрите за ч.1 ст.358 КК України, в якому вона визнана потерпілою. Згідно висновку Черкаського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 29 травня 2019 року, підписи від імені [PERSON] в графі «комітет (довірена особа)» акту технічного стану транспортного засобу від 13 лютого 2018 року виконані не [PERSON] , а іншою особою. Оригінал вказаного висновку перебуває в матеріалах кримінального провадження, під час проведення досудового розслідування якого особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, не встановлено. Вищевказаний автомобіль є спадковим майном після смерті її батька, перебуває у відповідача, який у добровільному порядку не бажає його повертати. [PERSON] є сином жінки, з якою її батько проживав останній місяць перед смертю. Оскільки [PERSON] не вчиняв будь-яких дій спрямованих на відчуження вказаного автомобіля при житті, на думку позивача, вищевказаний правочин є нікчемним з моменту його вчинення, оскільки вибув з володіння власника поза його волею. На даний час вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , а на автомобіль нотаріусом Таран Г.В. їй надана постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії через відсутність правовстановлюючого документа на автомобіль на ім`я [PERSON] , в зв`язку з чим звернулася до суду з вказаною позовною заявою. Ухвалою судді від 19 червня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, роз`яснено відповідачу право на надіслання до суду відзиву на позовну заяву, позивачу - відповіді на відзив, а третій особі - письмових пояснень щодо позову або відзиву. Відповідач [PERSON] та третя особа ТОВ «ТБ Слобожанщина» відповідно відзиву на позовну заяву та письмових пояснень щодо позову до суду не направили. Ухвалою суду від 25 серпня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Багмет Н.М. у судовому засідання позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити з наведених у позовній заяві підстав. Крім того зазначили, що до даного часу відповідач транспортний засіб позивачу не повернув. Також просили стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на правничу допомогу у сумі 3000 гривень. Відповідач [PERSON] у судовому засідання позовні вимоги не визнав та надав пояснення, що [PERSON] проживав спільно з матір`ю його дружини приблизно один рік. У той час він допомагав [PERSON] коштами, які останній зобов`язувався повернути. [PERSON] не мав можливості повернути йому кошти, в зв`язку з чим він виплатив [PERSON] 45000 гривень за автомобіль. [PERSON] повідомив, що перереєстрацію транспортного засобу на нього він займеться самостійно та коли всі документи будуть готові, йому зателефонують, після чого він мав забрати договір купівлі - продажу транспортного засобу. Через деякий час до нього зателефонувала особа, хто саме зазначити не може, оскільки вона не представилася, та повідомила, що йому необхідно приїхати до Сервісного центру МВС для отримання документів на автомобіль [PERSON] . Приїхавши до Сервісного центру МВС він підписав договір купівлі-продажу автомобіля, укладений між ним та ТОВ «ТБ Слобожанщина» та йому повідомили, що він може йти здійснювати перереєстрацію автомобіля. Вказаного договору він не має. Після підписання договору купівлі-продажу він сам пішов до Сервісного центру МВС та здійснив перереєстрацію транспортного засобу на себе. Вказаний договір він підписував у м. Черкаси, біля Сервісного центру МВС, у день, коли автомобіль був перереєстрований на нього, а саме 13 лютого 2018 року. [PERSON] на день перереєстрації автомобіля вже помер. Йому невідомо ким був здійснений підпис договору від імені [PERSON] . До підписання договору купівлі - продажу автомобіль фактично перебував у користуванні та володінні [PERSON] . Користувався автомобілем він почав приблизно за пів року до вказаних подій, оскільки [PERSON] не міг самостійно здійснювати поїздки, в зв`язку з чим він його возив за необхідності. Крім того, він здійснював ремонтні роботи по автомобілю та допомагав [PERSON] коштами, оскільки останній потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, в зв`язку з чим [PERSON] надавав можливість користуватися автомобілем. Технічний паспорт на автомобіль він отримав від [PERSON] приблизно за пів року до його смерті. Довіреність на користування автомобілем він не мав. Перед смертю [PERSON] перебував на лікуванні у медичному закладі, де і помер. На даний час автомобіль перебуває в його користуванні. Автомобіль та технічна документація на нього, після висловлення [PERSON] бажання здійснити перереєстрацію автомобіля, перебував у користуванні відповідача та [PERSON] їх не забирав. Документи на транспортний засіб, для укладення договорів, він нікому не передавав. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи ТОВ «ТБ Слобожанщина» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Смілянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області 12 лютого 2018 року, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в м. Сміла Черкаської області, про що 12 лютого 2018 року складено відповідний актовий запис №117 (а.с.8). Як вбачається з матеріалів цивільної справи, стверджується позивачем та не заперечується відповідачем, станом на день смерті [INFO] [PERSON] , останньому на праві власності квартира [ADDRESS] , а також, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , належав автомобіль Volkswagen Passat універсал-В, 1989 року випуску, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особа, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст.1261 ЦК України в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є спадкоємцем першої черги на спадкування після смерті [INFO] її батька [PERSON] . Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №54213490 від 23 листопада 2018 року, приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В. 26 березня 2018 року після смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , заведена спадкова справа №23/2018. 23 листопада 2018 року [PERSON] , як спадкоємцю першої черги після смерті [PERSON] , видано свідоцтво про право на спадщину (а.с.12). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серії ННМ №047544, виданого приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В. 23 листопада 2018 року, на підставі ст.1261 ЦК України спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , 1939 року народження, який помер [INFO] , є його донька [PERSON] , [INFO] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з квартири [ADDRESS] . Спадкова справа №23/2018, зареєстровано в реєстрі за №2021 (а.с.7). При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем, який звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті її батька [PERSON] . Під час судового розгляду встановлено, що позивач [PERSON] , зверталась до нотаріуса і з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на автомобіль Volkswagen Passat універсал-В, 1989 року випуску, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , який станом на 11 лютого 2018 року, на праві власності належав спадкодавцю [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.68 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року №3425-XII, нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Згідно п.4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до ч.3 ст.46 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року №3425-XII, неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25 лютого 2020 року приватний нотаріус Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на автомобіль, що належав [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.13). Згідно описової частини вищевказаної постанови, підставою для відмови [PERSON] у видачі свідоцтва про право власності за законом на автомобіль, що належав [PERSON] , який помер [INFO] , є ненадання спадкоємцем документу, що підтверджує право власності (свідоцтво про реєстрацію чи технічний паспорт) на автомобіль (а.с.13). Судом, зокрема, з пояснень наданих відповідачем [PERSON] , встановлено, що свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, відповідно до якого право власності на автомобіль Volkswagen Passat універсал-В, 1989 року випуску, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , належало померлому [PERSON] , останнім було передано за пів року до дня його смерті відповідачу, а останнім до [INFO] включно (день смерті [PERSON] ) власнику не поверталося. Відповідно до ст.24 ЦК України, людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. Згідно до ч.1, 2 та 4 ст.25 ЦК України, здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Так, 13 лютого 2018 року між ТОВ «ТБ Слобожанщина», надалі «Комісіонер», з одного боку, та [PERSON] , надалі «Комітент», з другого боку, укладено договір комісії №5676/18/009222 (а.с.74). Згідно вказаного договору, комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один/або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу (який підпадає під визначення вживаного транспортного засобу відповідно до підпункту 189.3 статті 189 Податкового кодексу України): марка, модель Volkswagen Passat універсал-В, 1989 року випуску, колір синій, VIN , № кузова (шасі, рами) [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , зареєстрований за власником (комітентом за договором комісії) транспортного засобу 18 травня 2016 року за ціною не нижче узгодженої сторонами, а саме 45000 гривень (а.с.74). Відповідно до п.6.1 зазначеного договору, цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами (а.с.74). У розділі VІІ «Місцезнаходження і реквізити сторін», під даними комітента [PERSON] виконаний підпис від імені останнього (а.с.74). Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 13 лютого 2018 року між ТОВ «ТБ Слобожанщина», який є комісіонером та діє у відповідності до п.8 Постанови КМУ №1388 від 07 вересня 1998 року та на підставі укладеного з власником транспортного засобу договору комісії №5676/18/009222 від 13 лютого 2018 року, надалі - продавець, та [PERSON] , надалі - покупець, укладено договір купівлі - продажу транспортного засобу №5676/18/009222 (а.с.16-17). Згідно п.1.1 вказаного договору, на умовах даного договору продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб (який підпадає під визначення вживаного транспортного засобу відповідно до підпункту 189.3 статті 189 Податкового кодексу України): марка Volkswagen, модель Passat універсал-В, 1989 року випуску, колір синій, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , зареєстрований за власником (комітентом за договором комісії) транспортного засобу 18 травня 2016 року (а.с.16-17). Відповідно до п.3.1 зазначеного договору, за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 45000 гривень (а.с.16-17). Однак, договір комісії №5676/18/009222 від 13 лютого 2018 року, на підставі якого ТОВ «ТБ Слобожанщина» уклало з [PERSON] договір купівлі - продажу транспортного засобу №5676/18/009222 від 13 лютого 2018 року, був укладений після смерті [INFO] [PERSON] . Як встановлено судом, [PERSON] звернулася до Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, зокрема, щодо підроблення договору купівлі - продажу. Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 03 лютого 2020 року, відомості про вчинення кримінального правопорушення у кримінальному провадженні №12018250230001101 внесені до вказаного реєстру 07 червня 2018 року за фабулою: «06 червня 2018 року до Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області із заявою звернулась [PERSON] про те, що 13 лютого 2018 року невідома особа, шляхом внесення недостовірних відомостей, підробила договір купівлі-продажу» - правова кваліфікація - ч.1 ст.358 КК України (а.с.11). 29 травня 2019 року, на виконання ухвали слідчого судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області Кирилюк Н.А. від 13 травня 2019 року про призначення судової почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 07 червня 2018 року за №12018250230001101 (справа №703/678/19, провадження 1-кс/703/957/19), складено висновок експерта №1/626, відповідно до якого, підписи від імені [PERSON] в графі «комітент» (а.с.18-23). Під час судового розгляду відповідач [PERSON] пояснив, що він підписав договір купівлі-продажу автомобіля, укладений між ним та ТОВ «ТБ Слобожанщина» біля Сервісного центру МВС. Після підписання вказаного договору він сам пішов до Сервісного центру МВС та здійснив перереєстрацію транспортного засобу на себе. Вказаний договір він підписував у м. Черкаси, біля Сервісного центру МВС, у день, коли автомобіль був перереєстрований на нього, а саме 13 лютого 2018 року. [PERSON] на день перереєстрації автомобіля вже помер. 26 квітня 2019 року ухвалою слідчого судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області, за результатами розгляду клопотання начальника відділення СВ Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області Добрянського М.В. у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 07 червня 2018 року за №12018250230001101 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України, вирішено накласти арешт на автомобіль марки «Volkswagen Passat», д.н.з. [NUMBER] , 1989 року випуску, номер кузова [NUMBER] , що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 14 лютого 2018 року зареєстрований за [PERSON] , [INFO] (а.с.14-15). Отже, після перереєстрації [PERSON] автомобіля Volkswagen Passat універсал-В, 1989 року випуску, номер кузова [NUMBER] , який на праві власності належав [PERSON] , який помер [INFO] , його державний номер знак змінено з « [NUMBER] » на « [NUMBER] ». Таким чином, під час судового розгляду встановлено, що [PERSON] договір комісії №5676/18/009222 від 13 лютого 2018 року не підписував, підпис у вказаному договорі був виконаний невідомою особою, власник [PERSON] не виявляв свою волю щодо вчинення правочинів, наслідком яких є відчуження автомобіля Volkswagen Passat універсал-В, 1989 року випуску, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] (д.н.з. після перереєстрації права власності за [PERSON] - [NUMBER] ), який належав йому на праві власності та входить до складу спадкового майна після його смерті. Під час судового розгляду відповідач зазначив, що він допомагав [PERSON] коштами, які останній зобов`язувався повернути, однак не повернув, в зв`язку з чим він виплатив [PERSON] 45000 гривень за автомобіль, після чого останній повідомив, що перереєстрацію транспортного засобу на нього він займеться самостійно та йому зателефонують, коли всі документи щодо продажу автомобіля будуть готові. Суд критично оцінює вищевказані пояснення відповідача та не приймає їх до уваги, оскільки вони жодним належним та допустимим доказом не підтверджені. За змістом ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно ч.1 ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у ч.1 ст.215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За ч.1 ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно ч.1 ст.627 ЦК України та відповідно до ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що: «такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом з цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. В даному позові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слід відмовити не з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності, а з підстав неналежно обраного способу захисту, яким, на думку суддів є усунення перешкод у користуванні належним позивачу майном. Оскільки така вимога останнім не пред`являлася у позові належить відмовити. Разом із цим Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, зазначивши, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено». Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що [PERSON] договір комісії №5676/18/009222 від 13 лютого 2018 року, яким уповноважено ТОВ «ТБ Слобожанщина» на продаж автомобіля Volkswagen Passat універсал-В, 1989 року випуску, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] (д.н.з. після перереєстрації права власності за [PERSON] - [NUMBER] ) та на підставі якого ТОВ «ТБ Слобожанщина» 13 лютого 2018 року уклало договір купівлі - продажу №5676/18/009222 з [PERSON] , не підписував та не виявляв свою волю щодо вчинення правочинів, наслідком яких є відчуження вказаного автомобіля, який на праві власності належав йому, суд приходить до висновку, що договір комісії №5676/18/009222 від 13 лютого 2018 року, сторонами якого є ТОВ «ТБ Слобожанщина» та [PERSON] , а також договір купівлі - продажу №5676/18/009222 від 13 лютого 2018 року, сторонами якого є ТОВ «ТБ Слобожанщина» та [PERSON] є неукладеними, в зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] у частині визнання недійсним договору купівлі - продажу від 13 лютого 2018 року автомобіля синього кольору Volkswagen Passat універсал-В, 1989 року випуску, [NUMBER] , посвідченого ТОВ «ТБ Слобожанщина» задоволенню не підлягають. Однак, Відповідно до листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК). Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, приймаючи до уваги, що договір комісії №5676/18/009222 від 13 лютого 2018 року, сторонами якого є ТОВ «ТБ Слобожанщина» та [PERSON] , а також договір купівлі - продажу №5676/18/009222 від 13 лютого 2018 року, сторонами якого є ТОВ «ТБ Слобожанщина» та [PERSON] , на підставі яких відповідач, достовірно усвідомлюючи, що, станом на день укладення вказаних договорів, [PERSON] помер, незаконно, без відповідної правової підстави, набув, шляхом перереєстрації на себе права власності на спірний автомобіль, який входив до складу спадкового майна після смерті [PERSON] , спадкоємець [PERSON] , яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] шляхом подачі заяви відповідного змісту до нотаріальної контори, позбавлена об`єктивної можливості зареєструвати право власності на спірний автомобіль у позасудовому порядку. Згідно ст.388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1-3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем [PERSON] вимоги про визнання права власності у порядку спадкування за законом на спірний автомобіль та витребування його із незаконного володіння відповідача [PERSON] , є ефективним способом захисту права, яке позивач як власник автомобіля, вважає порушеним, в зв`язку з чим позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно квитанції №0.0.1719256439 від 27 травня 2020 року, позивачем при поданні позовної заяви до суду сплачений судовий збір в сумі 2523 гривні 00 копійок. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 1682 гривні судових витрат по сплаті судового збору, що є пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також, відповідно до ч.1 та ч.3 ст.133 та ч.1-3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). Враховуючи викладене, а також те, що заявлені та документально підтвердження витрати позивача на правову допомогу адвоката Багмет Н.М. у розмірі 3000 гривень є співмірними із складністю цієї справи, яка була розглянута в порядку загального позовного провадження, наданими адвокатом обсягом послуг, як під час підготовки позовної заяви та і у суді, затраченим часом на надання правничої допомоги, вказані витрати відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, в зв`язку з чим, з врахуванням часткового задоволення позовних вимог та ч.1 ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 2000 гривень вказаних судових витрат, що є пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.6, 11, 15, 16, 202, 203, 204, 205, 207, 215, 229-233, 387, 388, 627, 638, 1261, 1269 ЦК України, та

Outcome: partial