Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

04.09.2019 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить суд розірвати шлюб укладений між сторонами у справі та покласти на відповідача понесені стороною позивача судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 17.10.2003 року між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Подружжя проіснувало протягом 15 років, проте згодом стало зрозуміло, що сторони мають різні погляди та подальше сімейне життя та ведення спільного господарства, відмінні інтереси та захоплення, їх плани на майбутнє виявились протилежними, а знаходити компроміс у проблемних питаннях стало дедалі складніше. У сім`ї почались конфлікти та суперечки і станом на теперішній час укладений шлюб носить лише формальний характер, сімейні відносини відсутні, взаємна любов та дружба відсутні. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.09.2019 року відкрито провадження у справі про розірвання шлюбу та розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження до підготовчого судового засідання. 02.10.2019 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача щодо поданого позивачем позову, у яких відповідач зазначає, що визнає позовні вимоги про розірвання шлюбу та за таких умов вважає справедливим стягнення з нього Ѕ частини понесених позивачем судових витрат. Крім того, відповідач зазначає, що в цілому погоджуючись із вимогами про розірвання шлюбу, обставини викладені у позовній заяві не відповідають дійсності в частині зазначення про те, що протягом останніх років він не виявляв бажання працевлаштовуватись та забезпечувати родину. На спростування таких доводів позивача, відповідачем додано до своїх пояснень довідку про наявність його працевлаштування. В підготовчому засіданні позивачка підтримала вимоги своєї позовної заяви, просить її задовольнити та додатково пояснила суду, що шлюб себе вичерпав, втрачено почуття любові, шлюбно-сімейні стосунки не підтримуються. Стосовно викладених у позовній заяві формулювань про не працевлаштування та не забезпечення відповідачем родини, позивачка зазначає, що це є неточністю. Представник відповідача в підготовчому засіданні позовні вимоги підтримала, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що шлюб існує формально, спільне господарство не ведеться, сторони не проживають як одна родина. Стосовно зазначеного відповідачем абзацу позовної заяви, з яким останній не погоджується, представник зазначила, що в цьому пункті сторона позивача виключає його як підставу. Відповідач в підготовчому засіданні позовні вимоги про розірвання шлюбу визнав та не заперечує проти розірвання шлюбу і додатково пояснив суду, що справедливим вважає стягнення з нього Ѕ частини судового збору. Крім того відповідач зазначає, що між сторонами відсутні шлюбні відносини та втрачено почуття любові. Також відповідач вказує, що не в повній мірі погоджується з обґрунтування позову, оскільки він 2017 року працевлаштований. Представник відповідача в підготовчому засіданні підтримав позовні вимоги, зазначає, що сторона відповідача не проти розірвання шлюбу, ураховуючи також, що сторона відповідача відмовилась від обґрунтування свого позову в абзацу четвертого позовної заяви. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи вказані обставини, суд вважає за можливе розглянути справу та ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Суд, вислухавши пояснення учасників підготовчого провадження, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони у справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 17.10.2003 року, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1611 (а.с. 10). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 11). Згідно положення частини 2 статті 36 та статті 51 СК України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. За правилом ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При розгляді справи про розірвання шлюбу судом було всебічно досліджено мотиви розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Судом встановлено, що сторони не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, між сторонами втрачено почуття любові. Позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач проти цього не заперечує. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим. Згідно з ст. ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд дійшов висновку, що причини, з яких позивачка наполягає на розірванні шлюбу (формальність шлюбу, відсутність почуття любові, відсутність шлюбно-сімейних відносин), а відповідач не заперечує проти цього, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливим, оскільки сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не має. За таких умов подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 384 гривні 20 копійок, який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За змістом ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи викладені норми чинного законодавства України та ту обставину, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 384 гривні 20 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved