Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

02.08.2019 року на адресу Роздільнянського районного суду Одеської області надійшла вищевказана позовна заява. Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13762584 від 02.03.2007 року вона є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . В належному позивачу будинку зареєстрований [PERSON] , [INFO] , який з 2014 року у вказаному будинку не проживає, речей його у будинку немає. На даний час відповідач [PERSON] проживає у Російській Федерації. У зв`язку з вищевикладеним позивачка просить суд визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у будинку за адресою: [ADDRESS] , яке належить [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 19.08.2019 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання по справі. (а.с.31-32) Ухвалою суду від 01.10.2019 року підготовче засідання по справі закрито, справу призначено до судового розгляду справи по суті. (а.с.50-51) Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву відповідно до якої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить суд позовні вимоги задовольнити, справу розглянути за її відсутності, не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. (а.с.38) Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У відповідності до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до повернутого поштового повідомлення відповідач за зазначеною адресою зареєстрований, але не проживає. Відповідно до повернутого поштового повідомлення відповідач за зареєстрованому у встановленому законом порядку місцем проживання відсутній, що свідчить про неможливість вручення відповідачу судових повісток. Додатково відповідач [PERSON] повідомлявся про дату та час судового засідання шляхом публікації оголошення про виклик до суду на веб - порталі судової влади України. ( а.с. 52) Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав на адресу суду заяву відповідно до якої не заперечує проти задоволення позовних вимог, просить справу розглянути за відсутності представника селищної ради. (а.с.56) Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). В порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.03.2007 року 313762584. (а.с.6) Відповідно до по господарської книги, в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] на реєстраційному обліку з 2010 року перебуває [PERSON] , [INFO] (а.с.13-14) Відповідно до акту обстеження фактичного проживання гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] від 30.07.2019 року, складеного депутатом Лиманської селищної ради Крушильницьким К.Б. встановлено, що за вищевказаною адресою на реєстраційному обліку дійсно перебуває [PERSON] , [INFO] , який з 2014 року проживає у м. Владивосток Російської Федерації. (а.с.16) Відповідно до письмових пояснень свідків - сусідів позивача [PERSON] від 31.07.2019 року, [PERSON] від 31.07.2019 року, [PERSON] , посвідчені секретарем Лиманської селищної ради від 31.07.2019 року встановлено, що [PERSON] діцсно не проживає за місцем реєстрації: [ADDRESS] з червня 2014 року по теперішній час. (а.с.17-19) З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість вищезазначених фактів, повідомлених представниками міської ради та сусідами позивача. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи - відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Судом також встановлено, що відповідач співвласником спірного житлового будинку не являється, в зазначеному житловому будинку не проживає і не користуються ним. Позивач заперечує проти реєстрації відповідача за вказаною адресою, так як дані обставини перешкоджають йому в реалізації права володіння та користування належним йому на праві власності майном. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Згідно ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей, і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.pan> Так, відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов`язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм. Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважаться. У першу чергу ця повага повинна виходити від держави й втілюватися у вигляді прийняття законодавчих, виконавчих дій, що захищають право власності від незаконних зазіхань із боку кого б то не було. Таким чином судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] за місцем реєстрації: [ADDRESS] не проживає з 2014 року, на даний час проживає на території російської Федерації, його речі у вищевказаному будинку відсутні, витрат на обслуговування будинку він не несе, тому відповідно втратив право на користування житловим приміщенням зазначеного будинку, так як не використовує будинок для проживання більше одного року без поважних причин. Доказів створення відповідачу перешкод для проживання в будинку з боку позивача суду не надано. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що в даному випадку вимоги [PERSON] як власника житлового будинку законні та обґрунтовані, оскільки реєстрація відповідача в належному їй житловому будинку, порушує її право власності, створює перешкоди в користуванні власністю. На підставі ст. 391,405 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved