Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

04 грудня 2020 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] , яка підписана її представником - адвокатом Фурман Вадимом Васильовичем, до [PERSON] , в якій позивач просить стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у загальній сумі 10 364,92 дол. США та судові витрати, посилаючись на невиконання умов договору. Позовна заява мотивована тим, що 25 травня 2020 року позивач надав відповідачу в борг грошові кошти в розмірі 10 000 дол. США, про що свідчить власноручно написана відповідачем розписка від 25.05.2020. Строк повернення боргу до 01.08.2020 р., але відповідач борг не повернув. На неодноразові звернення позивача, відповідач не реагує. Враховуючи викладене, позивач змушений звернутись до суду для стягнення суми боргу та відповідно до ст. 625 ЦК України відсотків за користування грошима, що в загальній сумі становить 10 364,92 дол. США. Ухвалою суду від 10 грудня 2020 року вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/4 частку квартири [ADDRESS] . 16 січня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. 26 травня 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. 22 липня 2021 року до суду надійшла заява щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача на професійну правничу допомогу у сумі 11 665 грн. Аналогічна заява надійшла 29 липня 2021 року. Представник позивача до судового засідання подав заяву про розгляд справи без їх участі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про день та час судового засідання повідомлявся належним чином, відзиву не подав. У відповідності до положень ст. 280-281 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що 25 травня 2020 року [PERSON] отримав від [PERSON] 10 000 доларів США (по курсу 26,74 грн за долар), які зобов`язався повернути не пізніше 01 серпня 2020 р., що підтверджується розпискою від 25 травня 2020 року. [PERSON] зобов`язань не виконав - грошові кошти не повернув. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідача [PERSON] становить: 10 364,92 доларів США, з яких: 10 000 доларів США - сума позики; 276,16 доларів США - сума заборгованості за відсотками; 88,76 доларів США - 3% річних по сумі позики за 108 днів. Велика Палата Верховного Суду, розглянувши 16 січня 2019 року справу № 373/2054/16, дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Також, Велика Палата ВС дійшла висновку, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Оцінивши надані докази в сукупності, суд встановив, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, та враховуючи встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, наявні правові підстави для стягнення заборгованості у валюті, визначеній договором. Враховуючи, що у відповідача [PERSON] перед позивачем існує заборгованість, яка позичальником добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів заборгованість за договором позики у сумі 10 364,92 доларів США, з яких: 10 000 доларів США - сума позики; 276,16 доларів США - сума заборгованості за відсотками; 88,76 доларів США - 3% річних по сумі позики. Розглядаючи розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Частиною 1, 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір за подання позову у розмірі 2913,57 грн., за забезпечення позову - 420,40 грн. тому враховуючи що позовні вимоги до [PERSON] задоволені повністю, з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути витрати по сплаті судового збору в загальній сумі 3333,97 грн. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до частин 1-6 ст. 137 ЦПК України - витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Позивачем підтверджено понесення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 11 655,00 грн. Таким чином, з відповідача також слід стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 655,00 грн.

Outcome: approved