Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

04 березня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, в якому просила суд стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти в розмірі 580 496,20 грн. (сума позики) та судовий збір в розмірі 5 804,93 грн. Позов мотивовано тим, що 25 січня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] позичила [PERSON] грошові кошти в розмірі 4 800,00 доларів США. За умовами договору позики термін повернення грошових коштів до 01 січня 2021 року.На підтвердження зобов`язань відповідач видав розписку. 22 жовтня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено ще один договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] позичила [PERSON] грошові кошти в розмірі 10 000,00 доларів США та 5 000,00 Євро. За умовами договору позики термін повернення грошових коштів до 22 листопада 2020 року.На підтвердження зобов`язань відповідач видав розписку. У визначений в договорах позики термін відповідач позичені грошові кошти у добровільному порядку не повернув, зважаючи на що позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача заборгованість, що виникла за укладеними шляхом складання розписок договорами позики в загальному розмірі 580 496,20 грн., яка складається з: 4 800,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на день складення позову становить 133 651,20 грн. (27,844 грн. за 1 долар США) - сума заборгованості за договором позики від 25 січня 2020 року; 10 000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на день складення позову становить 278 440,00 грн. (27,844 грн. за 1 долар США) та 5 000,00 Євро, що за курсом НБУ станом на день складення позову становить 168 405,00 грн. (33,6814 грн. за 1 Євро) - сума заборгованості за договором позики від 22 жовтня 2020 року. 24 травня 2021 року [PERSON] подав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що повністю визнає факт отримання від позивача грошових коштів, зазначених в позові. Позичені грошові кошти ним були отримані з метою подальшого позичення третій особі, про що [PERSON] була попереджена. В судовому засідання 14 серпня 2021 року відповідач також визнав факт отримання від позивача даних грошових коштів, проте 14 вересня 2021 року подав до суду доповнення до пояснень, в яких зазначив, що грошові кошти в розмірі 4 800,00 доларів США не були отримані відповідачем в день складення відповідної розписки, яка також не містить дати її складення, зважаючи на що є недійсною. Також заперечував проти стягнення боргу за розпискою від 22 жовтня 2020 року, обґрунтовуючи невідповідністю суми боргу. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити. Позивач надала пояснення, відповідно до яких 4 800, доларів США фактично були надані у борг відповідачу, проте не в день складення розписки, а раніше. Зважаючи на те, що відповідачем дані грошові кошти були фактично отримані, що ним також було визнано у відзиві на позов та в судовому засіданні, підстави для визнання розписки недійсною та відмови у задоволенні позову в цій частині відсутні. Також позивач не була обізнана про те, що відповідач уклав з нею договори позики в інтересах третьої особи. Відповідач в підготовчому судовому засіданні та судовому засіданні при розгляду справи по суті від 14 серпня 2021 року визнав факт отримання від позивача грошових коштів у вказаних вище розмірах та валютах, проте в подальшому пояснення змінив, зазначив, що грошові кошти фактично не отримував, проти задоволення позову заперечував. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами пояснення, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] позичила [PERSON] грошові кошти в розмірі 4 800,00 доларів США. За умовами договору позики термін повернення грошових коштів до 01 січня 2021 року.На підтвердження зобов`язань відповідач видав розписку. 22 жовтня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено ще один договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] позичила [PERSON] грошові кошти в розмірі 10 000,00 доларів США та 5 000,00 Євро. За умовами договору позики термін повернення грошових коштів до 22 листопада 2020 року.На підтвердження зобов`язань відповідач видав розписку. У визначений в договорах позики термін відповідач позичені грошові кошти у добровільному порядку не повернув, зважаючи на що виникла заборгованість в розмірі 14 800,00 доларів США та 5 000,00 Євро. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Правовий аналіз ст.ст. 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно із ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16. Зі змісту ч. 2 1047 ЦК України вбачається, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. З дослідженого в судовому засіданні змісту розписок судом встановлено, що вони містять відомості про те, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 4 800,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 січня 2021 року, грошові кошти в розмірі 10 000,00 доларів США та 5 000,00 Євро, які зобов`язався повернути до 22 листопада 2020 року. Таким чином, з досліджених матеріалів справи та наданих в судовому засіданні пояснень сторін судом встановлена достовірність документів (розписок), на підставі яких доказується факт укладення договорів позики, їх умов, дійсності їх змісту та фактичне отримання відповідачем позичених грошових коштів, у вказаних вище сумах. Враховуючи те, що судом встановлений факт отримання відповідачем грошових коштів в розмірі 4 800,00 доларів США та наявність між сторонами правовідносин за договором позики, підстави для визнання недійсною розписки в підстави відсутності в ній дати передачі грошових коштів відсутні. Суд ставиться критично до доводів відповідача щодо недійсності розписки, за якою ним було отримано грошові кошти в розмірі 4 800,00 доларів США, з підстави відсутності дати передачі грошових коштів, оскільки в судовому засіданні та у відзиві на позов відповідачем було визнано фактичне отримання даної грошової суми у позику та інших грошових сум, зазначених вище. Зважаючи на визнання відповідачем факту отримання у борг грошової суми в розмірі 4 800,00 доларів США, суд дійшов висновку про стягнення даної грошової суми з відповідача на користь позивача. Подальшу зміну відповідачем пояснень та заперечення факту отримання даної грошової суми суд ставить під сумнів та вважає тактикою захисту. Згідно ст. 545 ЦК Україниприйнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. В судовому засіданні відповідач зазначив, що частково погасив суму боргу, що виникла за договором позики, на підтвердження чого надав копію квитанції. Надана в судовому засіданні відповідачем копія квитанції про направлення на розрахунковий рахунок ФОП [PERSON] грошової суми в розмірі 28 000,00 грн. від 30 листопада 2020 року не є належним доказом, який свідчить про часткове погашення бору за договорами позиви, оскільки не містить цільове призначення даної грошової суми, з якої вбачається погашення бору за розписками, а сплачена грошова сума була перерахована ра розрахунковий рахунок ФОП [PERSON] , коли договори позики укладені не з ФОП [PERSON] , а з фізичною особою [PERSON] . Надана відповідачем копія квитанції, в розумінні ст. 545 ЦК України не є належним доказом, що свідчить про часткове виконання відповідачем зобов`язань за договором позики. Також позивачем в судовому засіданні було зазначено, що дані грошові кошти були сплачені відповідачем не в рахунок погашення бору за розписками, а були пов`язані з господарськими правовідносинами, що виникли між сторонами. Суд також вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо відмови у задоволенні позову в частині стягнення грошових коштів за розпискою від 22 жовтня 2020 року з підстави невідповідності визначеного у позові розміру боргової грошової суми розміру, який склався на час розгляду справи. В судовому засіданні представник позивача зазначив, що боргова сума розрахована на час складення позову та подання його до суду, тобто станом на 04 березня 2021 року. Заперечуючи проти визначеної в позові суми боргу за розпискою від 22 жовтня 2020 року відповідачем не було надано до суду власного розрахунку та не обґрунтовано в чому саме полягає неправильність наданого позивачем розрахунку. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом . Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відповідно до правової позиції, викладеній в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 740/4842/15-ц (14-80цс20) за грошовим зобов`язанням, вираженим у договорі в гривні із зазначенням еквіваленту в іноземній валюті, сума, яка підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову (заяви про збільшення позовних вимог) або на день ухвалення судового рішення (якщо позивачем сформульовано саме таку вимогу стягнути суму заборгованості у гривневому еквіваленті за курсом іноземної валюти на дату ухвалення судового рішення), і якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. З аналізу зазначеної правової позиції вбачається, що позивачу під час пред`явлення до суду позову надається право визначення грошової суми за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову або на день ухвалення судового рішення. Зважаючи на зазначене, суд дійшов висновку щодо задоволення позову та стягнення суми боргу за договорами позики в грошовій одиниці України - гривні, за офіційним курсом відповідної валюти станом на день звернення до суду з даним позовом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Врахувавши те, що на обґрунтування своїх доводів відповідач не надав суду належні та допустимі докази, не довів їх переконливість, а також не довів наявності обставин, на які посилався як на підставу заперечень проти позову, не довів факт недійсності правочину, неотримання грошових коштів у борг за першою розпискою та часткове погашення суми бору за другою розпискою, не пояснив причину зміни позиції щодо суті позову, суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved