Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

04.03.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Івашківський спиртзавод» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на те, що з 06.09.2006 року по 12.01.2018 року він знаходився у трудових відносинах із Державним підприємством «Івашківський спиртзавод». За період роботи з червня 2015 року по січень 2018 року заробітну плату він не отримував, тому вимушений був звільнитися за згодою сторін. При звільненні ані розрахунку, ані заробітної плати за вказаний період роботи не отримав. У зв`язку із чим позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 48 582,80 грн., та зобов`язати виплатити середній заробіток за час затримки виплати остаточного розрахунку при звільненні за весь період невиплати по день фактичного розрахунку в сумі 48 315,41 грн. Крім цього, позивач просив суд зобов`язати відповідача виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку, та перерахувати кошти до Пенсійного фонду та до Державного Центру зайнятості. Позивач у судове засідання не з`явився, просив розглядати справу за його відсутності, наполягаючи на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала суду витребувані докази та письмове клопотання про проведення розгляду справи без її присутності, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] у період з 06.09.2006 року по 12.01.2018 року перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Івашківський спиртзавод», 12.01.2018 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (а.с.9). Відповідно до довідки Державного підприємства «Івашківський спиртзавод», розрахункових листів, за період роботи з червня 2015 року по січень 2018 року [PERSON] нараховано заробітну плату у сумі 48582 грн. 80 коп., за винятком утримань сума до виплати становить 42012 грн. 73 коп. (а.с.22-28, 52-53). Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені сумі мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у розмірі 48582 грн. 33 коп. (з урахуванням всіх обов`язкових внесків, зборів і платежів, що підлягають перерахуванню підприємством). Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (частина п`ята статті 19 у редакції, яка була чинною на час існування спірних правовідносин) дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати. Аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Порушення процедури про банкрутство роботодавця не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти. Розрахунок середнього заробітку проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р., із відповідними змінами та доповненнями (надалі Порядок). Згідно п.2 зазначеного Порядку обчислення середньої заробітної плати провадиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Зазначеним Порядком передбачено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідок ДП «Івашківський спиртзавод» середньогодинна заробітна плата із розрахунку за два останніх повних відпрацьованих місяця [PERSON] становить 25 грн. 99 коп. (7433,35 грн./286 години), час затримки невиплати заробітної плати з 13.01.2018 року по 08.05.2019 року складає 2598 годин, згідно цієї ж довідки середній заробіток за час затримки розрахунку за вказаний період становить 67522 грн. 02 грн., виходячи із даних про середньогодинну заробітну плату в розмірі 25 грн. 99 коп. (25,99 грн. х 2598 годин = 67522,02 грн.) (а.с.54, 55). В той же час [PERSON] заявлено вимогу про виплату ДП Івашківський спиртзавод середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 48315 грн. 41 коп. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу суд не може вийти за межі позовних вимог [PERSON] та самостійно їх збільшувати. За таких обставин із ДП Івашківський спиртзавод на користь [PERSON] необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в межах позовних вимог, в сумі 48315,41 гривень. Щодо позовних вимог позивача [PERSON] в частині зобов`язання відповідача вчинити певні дії, а саме виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку та перерахувати кошти до Пенсійного фонду та до Державного Центру зайнятості, суд дійшов наступного. Як зазначено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року та у пункті 32 постанови № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив, при цьому сума, яка підлягає стягненню, визначається без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів. У зв`язку із чим позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача перерахувати кошти до Пенсійного фонду та до Державного Центру зайнятості задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Суд вважає, що ефективним способом поновлення порушених прав позивача відповідно до закону є стягнення заробітної плати в розмірі 48582,80 грн. за вирахуванням обов`язкових платежів, внесків та зборів, які мають бути проведені підприємством, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 48315,41 коп., що не є виходом за межі пред`явленого позову. Таким чином, відповідачем були порушені права позивача, передбачені ст. ст. 116, 117 КЗпП України, за захистом яких він звернувся до суду, тому суд вважає необхідним позов задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість із невиплаченої заробітної плати у розмірі 48582 гривень 80 коп. (з урахуванням всіх обов`язкових виплат, зборів і платежів, що підлягають перерахуванню підприємством) та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 48315 грн. 41 коп. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1921,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial