Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

02 березня 2017 року позивач звернувся до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська з вищевказаним позовом, посилаючись на слідуючи обставини. 07 квітня 2006 року сторони уклали договір оренди землі, посвідчений 17 квітня 2006 року нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], який був зареєстрований в реєстрі № 1497. За вказаним договором предметом оренди землі є земельна ділянка, яка знаходиться за адресою м.Дніпропетровськ пр.Кірова,8, зареєстрована в Державному реєстрі земель за кадастровим № 1210100000:079:0034. 31 липня 2015 року позивач здійснив відчуження частки приміщення за адресою м.Дніпропетровськ, пр.Кірова,8 приміщення 8, 14 торгового комплексу шляхом укладання договору дарування. Приміщення знаходиться на вказаній земельній ділянці (кадастровий № 1210100000:079:0034). Після дарування, позивач 03 серпня 2015 року звернувся до відповідача з клопотанням щодо припинення права користування земельною ділянкою за вказаною адресою, у звязку з відчуженням обєкту нерухомості, яка розташована на орендованій ділянці. Однак, відповідач лише 18 травня 2016 року вирішив припинити договір оренди з позивачем шляхом розірвання договору оренди. При цьому позивач, у відповідності до ст.. 32 Закону України «Про оренду землі» визначив, що позивач повинен сплатити орендну плату за один рік з моменту прийняття цього рішення, якщо протягом зазначеного періоду не надійшло пропозиції від інших осіб на укладання договору оренди на тих самих умовах. 27 липня 2016 року позивач з відповідачем уклав договір про розірвання договору оренди, пункті 2 якого вказано, що відповідно до ст..32 Закону України «Про оренду землі» позивач має сплатити орендну плату за один рік з моменту прийняття рішення відповідача від 18 травня 2016 року, якщо протягом зазначеного періоду не надійшло пропозиції від інших осіб на укладання договору оренди на тих самих умовах з наданням відповідної документації із землеустрою. Позивач зазначає, що договір оренди землі все ж таки, припинився з часу, коли позивач перестав бути власником приміщення, що розташоване на орендованій ділянці, а відповідач не прийняв своєчасно рішення і не розірвав договір, з новим власником договір оренди не уклав. Окрім того, позивач вважає, що з 31 липня 2015 року неправомірно нараховувалась орендна плата позивачу. Новий власник приміщення 10 червня 2016 року подавала заяву щодо підготовки правовстановлюючих документів на користування земельною ділянкою за вказаною адресою для подальшого укладання договору оренди землі, але відповідач не врахував вказану заяву нового власника. Позивач просив визнати незаконним пункт 2 договору про розірвання оренди землі від 27 липня 2016 року та виключити його з договору. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов у судовому засіданні. Представник відповідача, який належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив, заяв щодо розгляду справи суду не надав. Суд, з урахуванням думки представника позивача, визнав можливим і доцільним розглянути справу по суті в заочному порядку, проти чого представник позивача не заперечував. Суд, заслухав представника позивача, дослідивши матеріали справи, визнає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Зясовано що рішенням Дніпропетровської міської ради від 01 березня 2006 року № 237/34 «Про передачу земельної ділянки по пр.Кірова,8 у спільну оренду гр.[PERSON] та гр..[PERSON] по фактичному розміщенню торговельного комплексу» (а.с.13-15) було затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації і передано земельну ділянку за вказаною адресою [PERSON] та [PERSON] з встановленням частки користування земельною ділянкою, які не підлягають окремому відчуженню та виділенню в натурі, у спільному землекористуванні: -[PERSON]- 33, 33 %, або 0,0357 га, [PERSON] 66,67%, або 0,0715 га. Договір оренди землі, укладений сторонами по справі, був посвідчений 17 квітня 2006 року нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], який був зареєстрований в реєстрі № 1497 (а.с.4-11). За вказаним договором предметом оренди землі є земельна ділянка, яка знаходиться за адресою м.Дніпропетровськ пр.Кірова,8, зареєстрована в Державному реєстрі земель за кадастровим № 1210100000:079:0034. Факт приймання-передачі земельної ділянки підтверджено відповідним актом приймання-передачі від 17 квітня 2006 року (а.с.12). Як вбачається з договору дарування частки приміщення (а.с.26) 31 липня 2015 року позивач здійснив відчуження належної йому частки приміщення за адресою м.Дніпропетровськ, пр.Кірова,8- приміщення 8, 14 торгового комплексу шляхом укладання договору дарування обдарованій [PERSON]. В договорі вказано, що приміщення знаходиться на вказаній земельній ділянці (кадастровий № 1210100000:079:0034), нотаріусом, який посвідчив договір, в договорі вказав, що вимоги законодавства щодо змісту правових наслідків правочину, що укладається сторонами, нотаріусом розяснено. 03 серпня 2015 року, тобто після дарування приміщення, позивач звернувся до відповідача з клопотанням (а.с.24) щодо припинення права користування земельною ділянкою за вказаною адресою, у звязку з відчуженням обєкту нерухомості, яка розташована на орендованій ділянці. Як вбачається з рішення Дніпропетровської міської ради від 18 травня 2016 року № 78/8 (а.с.22) відповідач вирішив припинити договір оренди землі від 17 квітня 2006 року шляхом розірвання договору оренди. Рішенням передбачено, що позивач, у відповідності до ст.32 Закону України «Про оренду землі» повинен сплатити орендну плату за один рік з моменту прийняття цього рішення, якщо протягом зазначеного періоду не надійшло пропозиції від інших осіб на укладання договору оренди на тих самих умовах. На виконання вказаного рішення відповідача 27 липня 2016 року сторони уклали договір про розірвання договору оренди землі (а.с.23), в пункті 2 якого вказано, що відповідно до ст.32 Закону України «Про оренду землі» позивач має сплатити орендну плату за один рік з моменту прийняття рішення відповідача від 18 травня 2016 року, якщо протягом зазначеного періоду не надійшло пропозиції від інших осіб на укладання договору оренди на тих самих умовах з наданням відповідної документації із землеустрою. 10 червня 2016 року [PERSON] звернулась до відповідача з письмовою заявою, в якій просила відповідно до вимог чинного земельного законодавства підготувати право установчі документи на користування земельною ділянкою площею 0,1072 га за адресою м.Дніпро пр.Кірова,8, на якому знаходиться торгівельний комплекс з приміщеннями, власником яких вона стала. Земельну ділянку просила надати на тих же умовах, що були зазначені у договорі оренди землі попереднього користувача- позивача по справі. \~ Частиною другою ст. 120 Земельного кодексу України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідно до ст.31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці. Як визначалось судом, позивач після відчуження 31 липня 2015 року нерухомого майна звертався 03 серпня 2015 року до відповідача з клопотанням про припинення права користування земельною ділянкою за вказаною адресою, саме у звязку з відчуженням будівлі. Однак, приймається до уваги, що позивач не надав доказів того, що окрім вказаного клопотання він надав відповідачу пакет документів, на підтвердження відчуження, в тому числі підтвердження реєстрації права власності на придбане [PERSON] нерухоме майно. Такого підтвердження суду також не надано. Суд дійшов висновку про те, що питання регулювання земельних відносин вирішується виключно на пленарних засіданнях міської ради. Чинним законодавством не передбачено автоматичного переходу до набувача майна права користування земельною ділянкою на умовах оренди від відчужувача цього майна, оскільки виникнення такого права у набувача можливе лише за рішенням власника землі, що перебуває у державній або комунальній власності. Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування унормований статтею 123 ЗК України, яка не містить імперативного обовязку органу місцевого самоврядування прийняти рішення про укладення договору оренди землі з особою, яка набула права власності на обєкт нерухомості, що на цій землі розташований, поза межами встановленої законом процедури. Оскільки право користування земельною ділянкою на умовах правовідносин оренди із власником землі у нового власника обєкта нерухомості не виникло, тому були відсутні правові підстави для припинення у орендаря в силу статті 141 ЗК України права користування цією земельною ділянкою. Відповідач своїм рішенням від 18 травня 2016 року вирішив припинити договір оренди землі від 17 квітня 2006 року шляхом розірвання договору оренди. Рішенням передбачено, що позивач, у відповідності до ст.32 Закону України «Про оренду землі» повинен сплатити орендну плату за один рік з моменту прийняття цього рішення, якщо протягом зазначеного періоду не надійшло пропозиції від інших осіб на укладання договору оренди на тих самих умовах. Ст.32 Закону України «Про оренду землі передбачає», що у разі розірвання договору оренди землі з ініціативи орендаря орендодавець має право на отримання орендної плати на землях сільськогосподарського призначення за шість місяців, а на землях несільськогосподарського призначення - за рік, якщо протягом зазначеного періоду не надійшло пропозицій від інших осіб на укладання договору оренди цієї ж земельної ділянки на тих самих умовах, за винятком випадків, коли розірвання договору було обумовлено невиконанням або неналежним виконанням орендодавцем договірних зобов'язань. Як видно з договору про розірвання договору оренди землі позивач погодився на розірвання договору оренди саме шляхом розірвання, незважаючи на те, що у відповідності до ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі вважається припиненим. Зясовано, що позивач, після припинення договору оренди землі у 2015 році, сам погодився на припинення вказаного договору шляхом його розірвання. Позовна вимога позивача про визнання незаконним п.2 Договору про розірвання договору про оренду землі, не може бути задоволена, з урахуванням вищенаведених обставин. Позивач не надав належних доказів укладання цього договору всупереч вимогам Закону України «Про оренду землі», а також з урахуванням того, що є чинним рішення Дніпропетровської міської ради від 18 травня 2016 року № 78/8, яким вирішено припинити договір оренди землі від 17 квітня 2006 року шляхом розірвання договору оренди і саме з обовязком позивача, у відповідності до ст.32 Закону України «Про оренду землі», сплати орендної плати за один рік з моменту прийняття цього рішення, якщо протягом зазначеного періоду не надійшло пропозиції від інших осіб на укладання договору оренди на тих самих умовах. Вказане рішення ради не оскаржувалось. Позивач ставить питання про визнання незаконним лише одного пункту договору про розірвання оренди землі, тобто фактично визнає всі інші умови вказаного договору. Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що він вважає, що з 31 липня 2015 року неправомірно нараховувалась орендна плата позивачу, оскільки будь-яких аргументів та доказів позивач стосовно цього суду не надав, а вимога позову стосується виключення окремого пункту з договору про розірвання оренди землі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed