Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

04 вересня 2015 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Територіального центру соціального обслуговування(надання соціальних послуг) Красноармійського району Донецької області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, спричиненої порушенням трудового законодавства. В обґрунтування позову позивач зазначила, що з Територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Красноармійського району Донецької області (надалі по тексту - Терцентр) вона перебувала у трудових відносинах з 22.07.1999 року, працюючи з 13.01.2011 року заступником завідуючої відділення соціальної допомоги територіального центру постійно. Наказом № 62-к від 31.07.2015 року була звільнена з Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Красноармійського району Донецької області за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням, про що було зроблено відповідний запис до трудової книжки.. У день її звільнення з Терцентру, відповідач по справі не провів з нею остаточний розрахунок при звільненні, а саме не виплатив їй грошову суму у розмірі 5738,40грн. Вищевказана сума є середнім заробітком за час вимушеного прогулу, який було стягнуто нею з відповідача по справі згідно рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31.03.2015 року(справа № 235/1414/15-ц), залишеного без змін Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 23.07.2015 року. Даним рішенням з відповідача по справі було стягнуто на її користь грошову суму у розмірі 12815,76 грн., однак станом на день звільнення відповідач по справі сплатив їй лише 7077,36 грн. Сума у розмірі 5738,40 грн. відповідачем по справі так їй і не була сплачена, що вона вважає, є грубим порушенням норм діючого законодавства України та її прав. Згідно ст.116 КЗпП України, при звільнені працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводяться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У звязку з тим, що відповідач по справі порушив строки проведення з нею остаточного розрахунку при звільнені,позивач вважає, що відповідач по справі зобовязаний виплатити їй середній заробіток за час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку. Згідно статті 117 КЗпП України (зі змінами внесеними згідно із Законом №3248-ІУ від 20.12.2005 року), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після звільнення з підприємства, вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням виплатити їй ї суму у розмірі 5738,40грн., однак, відповідач по справі вказує їй на те, що цю грошову суму не сплатить їй і до тих пір, поки у суді апеляційної інстанції не буде розглянуто іншу цивільну справу(справу 235/2770/14-ц) щодо інших грошових сум. . Такі дії відповідача, на думку позивачки по справі, є незаконними, та такими, що порушують її права, так як рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області по справі №235/1414/15-ц набуло законної сили 23.07.2015 року. Згідно норм діючого законодавства України, судові рішення є обовязковими до виконання, та невиконання судових рішень передбачена кримінальна відповідальність. Оскільки відповідач не провів з нею повністю розрахунку при звільненні, позивач вважає, що відповідач по справі повинен сплатити їй суму ( після уточнення а с.49-51) у розмірі 4961,25 грн.., яку вона розрахувала наступним чином: 141,75грн. х 35 днів, де: 141,75грн. - розмір середньоденної заробітної плати, 35 кількість робочих днів порушення строків розрахунку при звільнені з 31.07.2015 року по 21.09.2015 року. Крім того, відповідач по справі порушуючи строки проведення з нею розрахунку при звільненні завдав їй тим самим моральну шкоду, яка виражається в моральних стражданнях, викликаних не виконанням відповідачем рішення суду в повному обсязі. Моральну шкоду вона оцінюю в 5 000 гривень і просить її стягнути з відповідача на її користь. А також просить стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 2500 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] повністю підтримали уточнені позовні вимоги та просили їх задовольнити . Представники відповідача [PERSON], що діє за дорученням, позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні з тих підстав, що після звільнення позивачки з роботи, за власним бажанням, згідно наказу №62-к від 31 липня 2015 року з нею повністю було проведено розрахунок за відпрацьований нею час, тобто виплачено заробітну плату і компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки в сумі 2284,49 грн., а всього 3360 грн., а тому відсутні будь-які законні підстави для задоволення позовних вимог. Щодо виплати суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.04.2014 року по 18.07.2014 року в розмірі 6981 грн.72 коп, що була стягнута за рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року, то ця сума була перерахована [PERSON] платіжним дорученням №60 від 26.02.2015 року на її картковий рахунок, відкритий в Ощадбанку, після поновлення її на роботі. Згідно рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31.03.2015 року (справа № 235/1414/15-ц), залишеного без змін Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 23.07.2015 року, з Територіального центру на користь позивачки [PERSON] було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період часу з 19.07.2014 року по 31.01.2015 року у розмірі 12815,76грн., станом на день звільнення позивачці було сплачено 7077,36грн. Сума у розмірі 5738,40 грн. була перерахована позивачці 22.09.2015 року, оскільки рішення суду набрало чинності тільки 23 липня 2015 року, крім того Територіальний центр звертався до суду з заявою про відстрочку виконання рішення суду, але в задоволенні їх вимог було відмовлено. Оскільки ці суми були стягнуті за рішенням суду, по ним були відкриті виконавчі провадження, представник позивача вважає, що на них не повинні розповсюджуватись норми статей 116 та 117 КЗпП України, а тому в задоволенні позовних вимог просила відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року позивачку було поновлено на посаді заступника завідуючого відділенням соціальної допомоги вдома в Територіальному центрі соціального обслуговування Красноармійського району Донецької області з 31.03.2014 року та стягнуто з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.04.2014 року по 18.07. 2014 року в розмірі 6981,72 грн. та моральна шкода в розмірі 2000 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог було відмовлено (а.с.33-35). На виконання рішення суду, наказом по Територіальному центру №77-к від 30.01.2015 року було поновлено на попередньому місці роботи, де вона працювала до 31.07.2015 року. Звільнена з роботи за власним бажанням, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.3) та копією наказу №62-к від 31.07.2015 року(а.с.18). При цьому, згідно наказу з нею було проведено повний розрахунок, виплачено компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки в сумі 2284,49 грн. та заробітну плату, що підтвердила в судовому засіданні сама позивачка. Таким чином, на час звільнення позивачки [PERSON] з роботи з нею було проведено повністю розрахунок при звільненні та виплачені всі суми, що їй належали за відпрацьований час, а тому вимоги позивачки є необґрунтованими, такими, що суперечать закону і в їх задоволенні слід відмовити. Судом також встановлено, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31.03.2015 року (справа № 235/1414/15-ц), залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 23.07.2015 року, з Територіального центру на користь позивачки [PERSON] було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період часу з 19.07.2014 року по 31.01.2015 року у розмірі 12815,76грн.(а.с.14-15). На час звільнення позивачки з роботи це рішення було виконане частково в розмірі 7077,36 грн., не виплачена сума складала 5738,40грн., яка була перерахована позивачці 22.09.2015 року. Суд зазначає, що виконання судового рішення регулюється Законом України «Про виконавче провадження», а не статями 116 та 117 КЗпП України, а тому посилання позивачки на ці норми КЗпП України є необґрунтованим. Відмовляючи в задоволенні основних вимог позивачки, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки ці вимоги є взаємно повязані між собою.

Outcome: dismissed