Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

03.02.2021 року позивач звернулася до суду зі вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що з 19.08.2011 року по 11.04.2013 року вона перебувала у трудових відносинах з державним підприємством «Токівський гранітний кар`єр». 11.04.2013 року була звільнена за власним бажанням. На момент звільнення підприємство заборгувало їй заробітну плату в розмірі 4714,04 грн., яка не виплачена до цього часу. В зв`язку із затримкою виплати заробітної плати розмір компенсації складає 8272,69 грн., тому просить стягнути з відповідача компенсацію в зв`язку з порушенням терміну виплати нарахованої заробітної плати в сумі 8272,69 грн. Також позивач зазначає, що у зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при її звільненні, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 1954 робочих днів, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, який на момент звернення до суду складає 152587,86 грн. (середньоденна заробітна плата 78,09 грн. х 1954 днів). Просить позов задовольнити. 18.02.2021 року за даним позовом судом відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. 18.03.2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено про часткове визнання позовних вимог. Відповідач вказує, що у розрахунку компенсації втрати частини доходів позивачем допущені помилки, а саме - не визначено, яка саме сума підлягає стягненню за вирахуванням податків та зборів, оскільки відповідач по справі є податковим агентом і саме на нього покладено обов`язок утримувати податок із суми доходу працівника; для обрахунку компенсації втрати частини доходу працівника має бути взято його заробітну плату без відрахування податків, вважає, що розмір компенсації втрати частини доходу має бути 6667,93 грн. Вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день звернення до суду в сумі 152587, 86 грн. відповідач не визнає у повному обсязі, так як сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, яку просить стягнути позивач, є не співмірною із заборгованістю відповідача перед ним, заборгованість із заробітної плати - 4714,04 грн. є майже в 32 рази меншою, ніж розмір середнього заробітку, заявленого до стягнення позивачем у розмірі 152587,86 грн. Вважає, що зазначена сума позивачем не відображає дійсного розміру майнових витрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтованою оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити. Крім того, вважає вказані вимоги передчасними, оскільки остаточний розрахунок з позивачем не проведений. Також відповідач повідомляє, що, починаючи із 2013 року, господарська діяльність державним підприємством «Токівський гранітний кар`єр» не здійснюється. Фактично відповідач знаходиться на початку процедури банкрутства. Фінансовий стан є збитковим, що підтверджується податковою декларацією з податку на прибуток підприємства за 2020 рік, в зв`язку з чим відповідач просить частково відмовити у задоволенні позову [PERSON] про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, а саме: стягнути компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплат у розмірі 6667,93 грн., в іншій частині позовних вимог відмовити. Суд, дослідивши докази, надані сторонами, приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Так, судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 19 серпня 2011 року по 11 квітня 2013 року. Вказана обставина підтверджується копією трудової книжки на ім`я позивача, копією наказу № 84/13-К про припинення трудового договору від 11.04.2013 року. На день припинення трудових відносин за Державним підприємством «Токівський гранітний кар`єр» рахувалася заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі позивачу в сумі 4714,04 грн., а саме: -вересень 2012 року - 1280,11 грн.; -жовтень 2012 року - 1128,15 грн.; -листопад 2012 року - 1039,33 грн.; -грудень 2012 року - 1266,45 грн. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до приписів ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Таким чином, на підставі вищевказаних норм права та встановлених в судовому засіданні обставин, суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в розмірі 8283,15 грн., виходячи з наступного розрахунку: -вересень 2012 року: 1280,11 грн.х175,7:100= 2249,15 грн.; -жовтень 2012 року: 1128,15 грн.х175,70:100= 1982,16 грн.; -листопад 2012 року:1039,33 грн.х176,00:100= 1829,22 грн.; -грудень 2012 року: 1266,45 грн.х 175,5:100= 2222,62 грн., всього в розмірі 8283,15 грн. Вказана сума обрахована судом без врахування сплати податків та інших обов`язкових платежів. Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 152587,86 грн. задоволенню не підлягають з наступних підстав. Так, судом встановлено, що відповідач має заборгованість по заробітній платі перед позивачем в розмірі 4714,04 грн. Станом на час розгляду справи фактичний повний розрахунок з позивачем не проведено, що не оспорюється сторонами. Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Аналіз статей 116, 117 КЗпП України, які передбачають обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні, а також те, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, дають підстави для висновку, що в спірних правовідносинах зазначений строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні навіть ще не розпочався, оскільки відсутній факт остаточного розрахунку з позивачем (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 30.09.2020 року, справа № 120/1407/19-а). Таким чином, вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є передчасними, відтак, у їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908 грн., оскільки позивач звільнена від сплати судового збору.

Outcome: partial