Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

03.05.2019 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог стосовно предмету спору: Марківська селищна рада Марківського району Луганської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування свого позову посилається на те, що вона є власником житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] . Право власності на будинок підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 01.11.2017 року, витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 102272899 від 01.11.2017 року. Згідно з Довідкою виданою виконавчим органом Марківської селищної ради № 1132 від 15.04.2019 року, в зазначеному житловому будинку зареєстрована її донька - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до акту складеного комісією у складі депутата Марківської селищної ради Онопрієнко Т.О. та сусідів [PERSON] , [PERSON] , вбачається, що її донька [PERSON] не проживає за адресою реєстрації більше п`яти років, її особистих речей в будинку не має. [PERSON] не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку та не приймає участі у спільному побуті. Звернутися до відповідача по справі з вимогою про добровільне зняття з реєстрації за вищевказаною адресою вона не має можливості, так як на даний час вона мешкає в РФ, а останнє відоме її місце прописки та проживання в Україні - це її власна адреса. У зв`язку зі змінами в законодавстві України в сфері управління житлово - комунальним господарством та змінами в процедурі нарахування та отримання державних субсидій на оплату комунальних послуг, вона фактично позбавлена можливості отримати державну субсидію, оскільки дохід сім`ї буде нараховуватися на всіх зареєстрованих в будинку осіб, навіть якщо вони там фактично не проживають. Цими обставинами об`єктивно порушуються її права як власника будинку, тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Враховуючи той факт, що відповідач не проживає в житловому будинку, належному їй на праві власті, за адресою : [ADDRESS] більше п`яти років та була відсутня за вказаною адресою понад 6 місяців, вважає, що її можливо позбавити права користування зазначеним житловим приміщенням. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала (а.с.72). Відповідач в судове засідання не з`явилася, про причини своєї неявки суду не повідомила, своїм правом на подачу відзиву не скористалася, хоча була належним чином повідомлений про дату, місце та час судового засідання (а.с.64). Третя особа, що не заявляє самостійних вимог стосовно предмету спору: Марківська селищна рада Марківського району Луганської області в судове не з`явився, надали заяву про розгляд справи у відсутність представника (а.с.71). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому зі згоди позивача суд вважає можливим провести заочний розгляд справи у відсутність сторін та ухвалити заочне рішення у справі, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. 16.09.2019 року згідно ст.281 ЦПК України, без виходу суду до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи з занесенням до протоколу судового засідання. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини. Згідно копії Свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.11.2017 року, позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , який посвідчений державним нотаріусом Марківської державної нотаріальної контори Ченакалом О.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 2513 від 01.11.2017 р. (а.с.10). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.11.2017р., номер витягу 102272899, право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,15 га, на якій розташований будинок, зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 01.11.2017 р., номер запису про право власності 23129905. Форма власності: приватна, розмір частки:1/1 (а.с.9). Відповідно копії Паспорту громадянина України, ЕК [NUMBER] , виданого Марківським РВ УМВС України в Луганській області 03 лютого 1998 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] . У графі: Особливі відмітки: діти, зазначена [PERSON] , [INFO] (а.с.4 та а.с.4 зворотна сторона). Відповідно копії Паспорту громадянина України, [NUMBER] , виданого Марківським РВ УМВС України в Луганській області 20 лютого 2007 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.6-7) Згідно Довідки про склад сім`ї та проживання, виданої Марківською селищною радою Марківського району Луганської області №1132 від 15.04.2019 р., за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Із Акта депутата Марківської селищної ради Марківського району Луганської області Округ №2 Онопрієнко Т.О . від 15.04.2019 року, підписаного свідками [PERSON] , [PERSON] встановлено, що за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не проживає більше п`яти років. Вказані дані підтверджують сусіди будинку [ADDRESS] - [PERSON] , та будинку [ADDRESS] - [PERSON] (а.с.11). Таким чином в судовому засіданні судом було встановлено, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, що регулюються главою 28, 32 Цивільного кодексу України «Право власності на житло» та «Право користування чужим майном». Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з наступного. Згідно з ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. 41 Конституцією та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідач [PERSON] є членом сім`ї позивача, оскільки є її донькою. Так, пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Отже суд вважає, що позивач має право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки вона відсутня понад один рік. Втрата права користування житловим приміщенням є підставою відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином за наявності рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, особа підлягає зняттю з реєстрації місця проживання на підставі Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач більше п`яти років не проживає у вищевказаній будівлі позивача, чим створює перешкоди у володінні та користуванні будинком, суд приходить до висновку, що позов заявлено обґрунтовано і він підлягає задоволенню. Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією №12 від 03.05.2019 року про сплату судового збору в сумі 768 грн. 40 коп., а тому суд вважає необхідним стягнути їх з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved