Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-21 00:00:00

03.02.2020 року [PERSON] , який проживає в [ADDRESS] , звернувся з позовом до [PERSON] , який зареєстрований в с. Сташки, Овруцького району Житомирської області, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 95000,00 грн. за договором позики та судові витрати в сумі 950,00 грн.. Мотивуючи тим, що 11 травня 2018 року до нього звернувся [PERSON] з проханням надати йому безвідсоткову позику в розмірі 100000,00 грн.. Відповідач зобов`язався повернути вказані кошти до 01 червня 2019 року. Відповідач повернув лише 5000,00 грн. Після 07.06.2019 року на неодноразові вимоги повернути кошти, відповідач відповідав, що такої суми в нього немає та борг поверне через деякий час, а останнім часом взагалі уникає спілкування на тему повернення коштів за розпискою. Відповідно, у позивача виникла необхідність у судовому захисті своїх законних інтересів, а саме у стягненні з відповідача боргу по розписці в сумі 95000,00 гривень. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників справи не надходило. Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений строк не надав, ухвалу про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження отримав 07.03.2020 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення, яке міститься в матеріалах справи. Вивчивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одними з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК). Встановлено, що 30.12.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким позивач позичив відповідачу 100000,00 грн. (сто тисяч) грн., які [PERSON] повинен був повернути у строк до 01.06.2019 року (а.с. 4). Зі слів позивача, відповідач повернув йому кошти лише в сумі 5000,00 грн. За змістом ст.1046 ч.1 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж саму кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей. Отже, даючи правову оцінку розписці, яка наявна в матеріалах справи, написаній [PERSON] 30.12.2018 року в контексті ст.ст. 1046-1050 ЦК України, суд уважає, що вказана розписка є договором позики, оскільки в ній указані всі умови, в тому числі істотні, що притаманні договору позики. У договорі вказані його сторони, предмет договору, сума договору та строк, до якого необхідно повернути суму позики. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу, такого висновку дійшов Верховний суд у постанові від 26 вересня 2018 року по справі №483/1953/16-ц. Відповідно до змісту ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ст. 610 ЦК України несплата боржником суми боргу вважається порушенням зобов`язання. Відповідно до ч. 1ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, передбачені договором або законом. За правилами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого ж самого роду та якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлений договором. В договорі позики вказано строк повернення боргу до 01.06.2019 року, однак відповідач не повернув кошти в повному обсязі згідно розписки. Відповідач правом на подання відзиву не скористався, доказів в спростування доводів позивача не надав. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що відповідач не дотримався та не виконав умови договору позики (доказів іншого ним не надано), тому вважає, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню. Позивачем сплачено судовий збір в розмірі 950,00 грн., який відповідно до ст.141 ЦПК підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved