Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

04.01.2016року позивач [PERSON] звернувся до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом до відповідача [PERSON] про виселення з квартири (а.с.4-5). 18.02.2016року позивач [PERSON] надав уточнену позовну заяву до [PERSON], [PERSON], третя особа - орган опіки та піклування Краснолиманської міської ради, про усунення порушень права власності та законного володіння нерухомим майном, шляхом виселення з квартири (а.с. 50). Позивач [PERSON] та його представник [PERSON], якій діє на підставі нотаріально посвідченої довіреністі (а.с.25.34-35), у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просять їх задовольнити. В обгрунтування позовних вимог позивач пояснив, що він є власником квартири [ADDRESS], яка належить йому на підставі договору про обмін квартир, посвідченого 03.02.1998року приватним нотаріусом Краснолиманського нотаріального округу Донецької області за реєстром № 281, зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації м. Слов*янська 04.02.1998року за № 95. В 2005-2006р, в зв*язку з особистими життєвими обставинами, він виїхав з м. Красний Лиман, деякий час не проживав та не користувався своєю приватною власністю - вищевказаною квартирою. Залишая місце проживання в м. Красний Лиман, він домовлявся зі своїм другом [PERSON], щоб він здійснював догляд за квартиррою, але будь-яких доручень, в тому числі нотаріально посвідчених довіреністей на розпорядження нерухомим майном - квартирою, її відчудження, нікому не надавав. Всі домашні речі (предмети домашнього обіходу та обстановки, в тому числі документи на житло) залишались в квартирі. В м. Красний Лиман він приїзджав тимчасово, та дуже рідко (за 10років 3рази), оскільки останнім часом мешкав за межами України. На теперішній час приїхав на проживання в м. Красний Лиман, але користуватися своєю власною квартирою не має можливості, оскільки відповідачі чинять першкоди, проживають в його власній квартирі. Вімушений звернутися до суду з позовом про усунення порушень права власності та законного володіння нерухомим майном, шляхом виселення з квартири. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] (а.с. 74-75) позовні вимоги позивача не визнали, просять відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні пояснили, що в 2005році, з дозволу їх знайомого [PERSON] та дільничного інспектора міліціонера [PERSON], вони стали проживать в [INFO]. В квартирі знаходились речі власника квартири, в тому числі правовстановлюючі документи на житло на ім*я [PERSON]. [PERSON] повідомив їм, що власник квартири знаходиться за межами країни, доручив йому продати житло. Вони погодились купити квартиру, та надали [PERSON] задаток в розмірі 3000доларів США, при цьому останній розписки про одержання грошових коштів в рахунок продажу квартири, а також довіреністі на право розпорядження нерухомим майном від імені власника їм не надавав, будь-які документи стостовно відчудження квартири вони не оформляли. В 2006році [PERSON] раптово помер. Їх сім*я, яка на теперішній час складається з відповідачів - [PERSON] Є, [PERSON], та їх малалітнього сина [PERSON], 2015року народження, інваліда дитинства, проживають в квартирі. В спірній квартирі вони проживають майже 10років, іноді сплачували плату за тепло, газо та водопостачання, комнальні послугу, але не завжди. Вони вважають, що в зв*язку з тим, що виплатили частину грошових коштів в рахунок купівлі-продажу квартири, та проживають в ній 10років, набули право власності на квартиру. Вислухавши позивача [PERSON], його представника [PERSON], та відповідачів [PERSON], [PERSON], їх представника [PERSON], представника третьої особи - органу опіки та піклування Краснолиманської міської ради [PERSON], дослідивши зібрані у справі докази, всебічно і повно з*ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких грунтуються позовні вимоги, суд встановив, що фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини регулюються положеннями ст. 41, 92 Конституції України, ст. 15, 16, 321, 328, 387 ЦК України, ст. 116 Житлового кодексу Української РСР, положеннями Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України від 07.02.2014року № 5 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав. Крім того, до основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу № 1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом; проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Важливу роль у вирішенні конкретних питань, повязаних із застосуванням положень Конвенції, відіграє практика Європейського суду. З*ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив наступне. Позивач [PERSON], на підставі договору про обмін квартир, посвідченого 04.02.1998року приватним нотаріусом Краснолиманського нотаріального округу Донецької області за реєстром № 281, зареєстрованого в Слов*янському бюро технічної інвентаризації 04.02.1998року за № 95, є власником двокімнатної квартири [ADDRESS] (а.с. 9-14). Власник квартири [PERSON] з 18.02.1998року по теперішній час зареєстрований в вищевказаній квартирі (а.с. 7, 15), але з 2003року в квартирі не проживав, знаходився за межами міста, а потім і України (а.с.56). [PERSON] нікому не надавав доручення на відчудження (розпорядження) належної йому квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. З квітня місяця 2005року в квартирі [ADDRESS], по теперішній час проживає сім*я [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] , а з квітня 2015року і малолітній син відповідачів [PERSON], 17.04.2015року народження (а.с. 36, 56). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в зазначеній квартирі не зареєстровані. Крім того, члени сім*ї [PERSON], проживая в квартирі, фактично не сплачували платежі за тепло, газо, та водо постачання, комунальні послуги, в зв*язку з чим виникла заборгованість(а.с. 28-31). В судовому засіданні з пояснень відповідачів встановлено, що: в жилому приміщенні, де вони проживають знаходились правовстановлюючі документи на квартиру на ім*я [PERSON]. Відповідачі стали проживать в квартирі з дозволу [PERSON], зі слів останнього власник квартири [PERSON] дозволив йому розпоряджатися квартирою. Але [PERSON] не пред*являв відповідачам довіреністі, оформленої від імені власника квартири, на право розпоряження квартирою. Крім того, між відповідачами та [PERSON], було укладено усний договір купівлі-продажу квартири, в рахунок якого покупці передали останньому 3000 доларів США в рахунок покупки квартири. Відповідачі та [PERSON] будь-яких документів про відчудження квартири не оформляли, останній розписку про одержання грошових коштів відповідачам не надавав. [PERSON] у 2006році помер. Тобто, відповідачі знали і не могли не знати кому належить квартира за адресою: [ADDRESS], так як не могли не знати про відсутність у [PERSON] прав на відчуження майна, але самоуправно та безпідставно вселились в квартиру, та проживали в ній. Статтею 10 частиною 3 ЦПК передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини 1 статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Згідно статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Статтею 328 ЦК України визначені підстави набуття права власності. Правомірність набуття права власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Позивач [PERSON] у судовому засіданні довів, що нерухоме майно квартира [ADDRESS] належить йому на підставах, визначених законом. [PERSON] володіє квартирою на підставі правочину нотаріально посвідченого договору про обмін квартир, який відповідно до законодавства зареєстрований в БТІ (а.с. 9-14). Відповідно до положень статті 387 власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. [PERSON] є законним власником нерухомого майна, та вимагає повернення свого майна з володіння [PERSON], [PERSON], які незаконно вселились та заволоділи квартирою. Під час розгляду позову відповідачі, заперечували проти позову та позовні вимоги не визнали, але будь-яких доказів, які б підтверджували, що вони на законних підставах вселились та проживають у спірній квартирі, заволоділи нею на відповідній правовій основі, та підтвердили право на володіння нерухомим майном, відповідно до правочину, який відповідає усім ознакам дійсності правочину, [PERSON] та [PERSON] до суду не надали. Зустрічний позов [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] до суду не подавали. При цьому суд створив всі умови для змагального процесу, роз*яснював відповідачам їх права та обов*язки. Судом встановлено, що відповідачі самоправно зайняли жиле приміщення, яке на праві власності належить позивачу, та вчиняють дії які, порушують право власності останнього, та чинять перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 116 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позов позивача, про усунення порушення права власності та перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням квартирою № 7 в будинку 4 по провулку Кірова, м. Красний Лиман Донецької області, шляхом виселення відповідачів з вказаної квартири, підлягають задоволенню, оскільки зазначені вимоги є законними та обгрунтованими. Статтею 29 частиною 4 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Постановою Верховної Ради України від 04.02.2016р № 3854 м. Красний Лиман Донецької області перейменовано в м. Лиман Донецької області, рішенням міської ради від 01.10.2015р № 6/46-3551; від 27.01.2016р № 7/5-109 перейменовані вулиці та провулки м. Лиман, а саме провулок Кірова перейменовано на провулок Привокзальний. Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задовольняється частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позивачем документально підтверджені витрати, пов*язані зі сплатою судового збору 487.20грн (а.с.3), які на думку суду підлягають стягненню з відповідачів - [PERSON] в розмірі 243.60грн, та [PERSON] в розмірі 243.60грн.

Outcome: approved