Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-14 00:00:00

04.12.2018 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання за ним права власності за набувальною давністю на домоволодіння №63 по вул. Камяна в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач [PERSON] вказує, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя належить домоволодіння №63 по вул. Камяна в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. 07.05.1997 між позивачем та [PERSON] досягнуто домовленості про купівлю позивачем спірного будинку та останнім було сплачено [PERSON] в розрахунок за будинок 35000 грн., після чого позивач вселився в спірний будинок. Оскільки [PERSON] та [PERSON] були людьми похилого віку, хворіли та потребували час для перевезення всіх своїх речей та підготовку документів для затвердження угоди, сторони домовились, що нотаріальне посвідчення угоди буде 07.07.1997. Але, 13.06.1997 [PERSON] померла, а 13.10.1997 [PERSON] помер. Після їх смерті, дочка [PERSON] відповідач по справі [PERSON] спадщину не приймала через брак коштів та вільного часу, оскільки вона є громадянкою [PERSON] Федерації та не мала можливості періодично приїжджати для цього до України. Таким чином, позивач [PERSON] в травні 1997 року вселився в домоволодіння №63 по вул. Камяна в м. Кривому Розі Дніпропетровської області де проживає і на теперішній час. Він зробив ремонт в будинку та сплачує за комунальні послуги. Відповідач [PERSON] декілька разів приїздила до України, але на прохання позивача оформити нотаріально договір-купівлі продажу домоволодіння відмовлялась через брак часу та коштів та зазначала, що позивач все одно володіє та користується спірним будинком та на нього вона взагалі не претендує, оскільки знає, що за будинок позивач повністю розрахувався з її батьками, а тому в цьому немає потреби. В вересні 2018 року, позивач дізнався, що відповідач приїхала до України та звязався з нею для оформлення договору купівлі-продажу домоволодіння, на що вона відповіла, що немає можливості це зробити, оскільки через порушення режиму перетину кордону, її видворяють з території України, а також вкотре зазначила, що на домоволодіння вона не претендує, оформлювати спадщину та в подальшому договір купівлі-продажу домоволодіння їй фінансово не вигідно, оскільки вона громадянин іншої країни, а тому повинна сплатити величезний податок, як за оформлення спадщини так і за оформлення договору купівлі-продажу домоволодіння. Таким чином, позивач змушений звернутись до суду для захистом своїх прав. На підставі викладеного, позивач [PERSON] просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на домоволодіння №63 по вул. Камяна в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Позивач [PERSON] подав до суду заяву про підтримання позову та розгляд справи в свою відсутність. Відповідач [PERSON] подала до суду заяву про визнання позову та розгляд справи в свою відсутність. Відповідно до ст.263 ч.6 ЦПК України, якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам\~статті 206\~цього Кодексу. Відповідно до ст.206 ч.ч.1, 4 ЦПК України,\~позивач може\~відмовитися від\~позову,\~а відповідач\~-\~визнати позов\~на будь-якій\~стадії провадження\~у справі,\~зазначивши про\~це в\~заяві по\~суті справи\~або в\~окремій письмовій\~заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідач [PERSON] позов визнала, відповідно до ст.206 ч.4, 263 ч.6 ЦПК України суд приймає визнання позову відповідачем, яке на думку суду не суперечить вимогам закону, позов є законним та для його задоволення маються всі законні підстави. Правовідносини між сторонами регулюються наступними нормами закону. Згідно ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Постанова) відповідно до частини першої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Враховуючи положення статей 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01.01.2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01.01.2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01.01.2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01.01.2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Оскільки відповідач позов визнала, враховуючи, що позивач добросовісно заволодів чужим майном і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно володіти домоволодінням №63 по вул. Камяна в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, що не спростовується відповідачем, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Крім того, у звязку з визнанням відповідачем позову, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, позивачу [PERSON]\~слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в розмірі 704,80 грн., що становить 352,40 грн. На підставі ст.ст.328, 335, 344 ЦК України,

Outcome: approved