Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

03.12.2010 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та мирової угоди, посилаючись на те, що 01.06.2009 року він, позивач, звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики і в процесі розгляду справи було накладено арешт на 1/3 частини квартири [ADDRESS], що належала боржнику - [PERSON], в подальшому 04.08.2009 року - прийнято заочне судове рішення про стягнення з [PERSON] суми боргу, яке стало підставою для прийняття ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 05.11.2009 року про звернення стягнення на майно боржника - 1/3 частини квартири [ADDRESS]. Проте відповідач [PERSON] оскаржив заочне судове рішення; справа розглядалася в загальному порядку, під час якого в судовому засіданні, як спостерігач, був присутнім син відповідача - [PERSON]; після прийняття судом рішення про стягнення боргу на його, позивача, користь за апеляційною скаргою [PERSON] було прийнято 31.08.2010 року рішення апеляційним судом Одеської області, яким було стягнуто з [PERSON] на його,[PERSON], користь заборгованість за договором позики у розмірі 194 328,31 гривень. Позивач зазначив, що за час розгляду спору щодо стягнення боргу, боржник [PERSON] та його син [PERSON] уклали між собою у простій письмовій формі договір дарування, вказавши дату його укладення 28.07.1997 року, щодо 1/3 частини квартири [ADDRESS], що належить [PERSON], звернулися до Приморського районного суду м.Одеси з позовними вимогами про визнання цього договору дарування дійсним і 10.03.2010 року суд задовольнив цей позов (справа №2-7014/10). Проте ним, [PERSON], була подана апеляційна скарга на рішення суду і ухвалою апеляційного суду Одеської області задоволена, рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10.03.2010 року скасовано, у задоволенні позову [PERSON] про визнання договору дарування дійсним та визнання за ним права власності на 1/3 частини спірної квартири відмовлено. Крім того, позивач зазначив, що [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення фактів прийняття [PERSON], що є матір'ю [PERSON], спадщини після смерті свого чоловіка [PERSON] (батько [PERSON]), який помер [INFO], та спільного проживання однією сім'єю [PERSON] з онуком [PERSON], та визнання за ним, [PERSON], права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS], так як померла [PERSON] за життя 22.12.2004 року склала заповіт на онука [PERSON], яким заповідала йому все своє майно. По даній цивільній справі (справа №2-5868/10) була укладена мирова угода між [PERSON] та [PERSON], яку ухвалою від 15.04.2010 року затвердив Приморський районний суд м.Одеси. Проте ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.02.2011 року зазначена ухвала про затвердження мирової угоди за його, [PERSON], апеляційною скаргою була скасована і направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник підтримали позовні вимоги, неодноразово їх уточнювали, позивач просить суд: - визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] 22.12.2004 року; - встановити факт прийняття спадщини [PERSON] 2/3 частини квартири [ADDRESS] після смерті батьків; - встановити факт набуття [PERSON] права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] після смерті батьків; - визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS]; - зобов'язати [PERSON] належним чином зареєструвати право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] у відділі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції в Одеській області протягом місяця з дня набуття рішенням законної сили; - визначити в рішенні порядок його виконання стосовно реєстрації права власності [PERSON] на 2/3 частини квартири [ADDRESS] у відділі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції в Одеській області, а саме: державний виконавець під час примусового виконання рішення відповідно до ст.75 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.28-2 Закону України «Про державну реєстрацію речових права на нерухоме майно та їх обтяжень подає до органу державної реєстраційної служби Головного управління юстиції в Одеській області заяву про державну реєстрацію прав власності за [PERSON] на 2/3 частини квартири [ADDRESS]; внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав та сплата державного мита здійснюється за рахунок авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій; державний виконавець отримує витяг з державного реєстру реєстрації права, видає копію стягувачу та направляє до суду з виконавчим листом. Позивач [PERSON] мотивує позовні вимоги тим, що на його користь з відповідача [PERSON] стягнуто суму боргу у розмірі 194 328,31 гривень за рішенням апеляційного суду Одеської області від 31.08.2010 року, яке було скасоване ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 28.03.2012 року, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; 07.11.2012 року прийнято рішення апеляційного суду Одеської області, яким з відповідача [PERSON] на його, позивача, користь стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 420 527,00 гривень. Відповідач [PERSON] тривалий час ухиляється від погашення боргу і разом із сином - відповідачем по справі [PERSON] не оформлює право власності на спадкове майно - 2/3 частини квартири [ADDRESS] після смерті своїх батьків. Позивач стверджує, що відповідач [PERSON] після смерті своєї бабки [PERSON] звернувся дот нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини на підставі заповіту, складеного [PERSON] 22.12.2004 року за 18 днів до смерті, яка в заповіті підпис не проставляла, так як в ньому вказано, що вона «незряча», про що не вказано в медичних документах, і у зв'язку з хворобою рук. Позивач вважає, що при складання заповіту порушені положення ст.ст.1234, 1257 ЦК України, оскільки заповіт складений особою, що не мала права його складати, а тому є недійсним відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України, згідно якої правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Тому, 2/3 частини спірної квартири є власністю відповідача [PERSON], який ухиляється від оформлення свого права власності в нотаріальній конторі, хоча відповідно до ст.1299 ЦК України він зобов'язаний здійснити державну реєстрацію спадкового нерухомого майна. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнали, просять відмовити й їх задоволені. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про встановлення фактів, визнання права власності в порядку спадкування, який ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 25.03.2011 року був об'єднаний в одне провадження з позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, про визнання недійсним заповіту, про визнання права власності в порядку спадкування та зобов'язання зареєструвати право власності на нерухоме майно. Позивач [PERSON] мотивував свої заперечення проти позову [PERSON] та неодноразово уточнені позовні вимоги тим, що квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.10.1994 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частині кожному. Після смерті [PERSON] [INFO] фактично спадщину у вигляді 1/3 частини спірної квартири прийняла його дружина - [PERSON], так як продовжувала проживати в цій квартирі, нести витрати по її утриманню, проте до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини вона не зверталася. При цьому син померлого - [PERSON] спадщину не приймав, до нотаріуса із заявою не звертався. Тому [PERSON] з урахуванням своє частини в спірній квартирі стала власником 2/3 частини квартира [ADDRESS]. Позивач [PERSON] зазначив, що за життя [PERSON], а саме 22.12.2004 року склала заповіт на його, позивача, ім'я, яким заповідала йому, [PERSON], усе своє майно. Після смерті бабки [PERSON], яка померла [INFO], він звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї бабки, заяву було прийнято й відкрито спадкову справу, але відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину, так як право власності на спадкову квартиру було сумісним, без виділення часток, що необхідно було встановити у судовому порядку. Позивач [PERSON] стверджує, що він проживає у спірній квартирі з моменту народження і до теперішнього часу, що підтверджується відповідними довідками та доказами, після смерті своєї бабуся він прийняв спадщину у вигляді 2/3 частини квартири [ADDRESS], набув на неї право власності в порядку спадкування за заповітом, а тому просив суд визнати за ним право користування спірною квартирою на правах неповнолітнього члена родини наймодавців державного житлового фонду з 1979 року до 1994 року, до моменту приватизації цієї квартири; визнати факт проживання однією родиною після приватизації квартири з повнолітніми членами родини з 06.10.1994 року до липня 1997 року разом з [PERSON], [PERSON], з липня 1997 року до [INFO] разом з [PERSON] та [PERSON] , з [INFO] до [INFO] разом з [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на 1/ частину спірної квартири після смерті її чоловіка [PERSON]; визнати за ним, [PERSON] факт прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO], шляхом звернення із заявою до Шостої одеської державної нотаріальної контори і фактичного управління спадщиною; визнати за ним, [PERSON] право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO]. За заявою позивача [PERSON] від 05.03.2012 року позовна заява була залишена без розгляду згідно ухвали суду від 13.09.2012 року. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила книги шостої ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання цим Кодексом чинності. Суд вважає, що до відносин, які склалися щодо спадщини після смерті [PERSON] необхідно застосовувати норми Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, до відносин, які склалися щодо спадщини після смерті [PERSON] необхідно застосовувати норми Цивільного кодексу України в редакції 2004 року. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] виник судовий спір щодо укладеного між ними 01.06.1999 року договору позики, за розглядом якого 07.11.2012 року було прийнято рішення апеляційного суду Одеської області (справа №22ц-1590/6490/12), яким з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 420 527,00 гривень, судові витрати в розмірі 2 920,00 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 3 530,60 гривень. Прийняттю вищенаведеного судового рішення передувало накладення арешту на майно [PERSON] - 1/3 частину квартира [ADDRESS], звернення стягнення на це майно в процесі виконання заочного судового рішення від 04.08.2009 року на підставі ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 05.11.2009 року, яке не було виконано з причин скасування заочного судового рішення, розгляду справи у загальному порядку, прийняття судом апеляційної інстанції рішення від 31.08.2010 року, яке було скасоване ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 28.03.2012 року, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції і в подальшому 07.11.2012 року апеляційним судом Одеської області прийнято рішення про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості по договору позики 01.06.1999 року. Статтею 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд вважає, що наявні в матеріалах справи докази та встановлені на їх підставі обставини справи підтверджують порушення суб'єктивного цивільного права [PERSON], яке потребує правового захисту з приводу визнання/невизнання [PERSON] та [PERSON] і оформлення прав власності на спадкове нерухоме майно, на яке можливе стягнення в процесі примусового виконання судового рішення. Судом з'ясовано, що квартира [ADDRESS], стосовно якої виник спір з причин звернення на неї в порядку примусового виконання судового рішення, належала на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 06.10.1994 року УЖКХ виконкому Одеської міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження органу приватизації Одеського міськвиконкому від 06.10.1994 року за №49538. Право власності було зареєстровано в ОМБТІ 31.12.1994 року за номером: 231 стр 111 книга 54 пр. Згідно статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», за нормами якого проводилась приватизація спірної квартири, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку). Норми цього Закону не передбачають передачу квартир у власність у нерівних (неоднакових) частках, а виходять з рівності часток власників житла. Виходячи з вищенаведених вимог чинного законодавства України, з урахуванням встановлених по справі обставин суд дійшов висновку, що за життя померлі [PERSON], [PERSON] та відповідач [PERSON] володіли і користувалися спірною квартирою в рівних частках, по 1/3 частині кожний. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом РАГСу виконкому Жовтневої райради народних депутатів 27.10.1999 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/3 частину квартиру квартира [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги за законом померлого [PERSON] згідно зі ст. 529 ЦК України (в редакції 1963 року) залишилися його дружина [PERSON] та син [PERSON]. У відповідності зі статтею 549 ЦК України (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Слід зазначити, що спадкоємці [PERSON] та [PERSON] в 6-місячний строк після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини або про відмову від спадщини в порядку ст.553 ЦК України (в редакції 1963 року) до нотаріальної контори не звернулись. Виходячи з того, що спадкоємці першої черги [PERSON] та [PERSON] проживали в спірній квартирі, користувалися неї як спільною сумісною власністю, тобто фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, суд дійшов висновку, що [PERSON] та [PERSON] набули право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON], померлого [INFO]. [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після її смерті відповідач [PERSON] звернувся до Шостої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини з посиланням за заповіт, складений 22.12.2004 року [PERSON] на користь [PERSON] на все майно, та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за номером в реєстрі № 6005. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною другою ст. 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст.1247 ЦК України. Так, цією нормою Кодексу визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4. ст. 207 цього Кодексу. За приписами ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Системний аналіз норм ЦК України свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. У відповідності до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Зі змісту спірного заповіту вбачається, що [PERSON] його не підписувала з причин своє хвороби. При цьому згідно Акту комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи № 691, складеного експертною комісією КУ «Одеська обласна клінічна психіатрична лікарня №1» від 14.12.2012 року, [PERSON], [INFO], не могла керувати своїми діями, в зв'язку зі станом здоров'я 22.12.2004 року, на момент складання заповіту. [PERSON] на момент складання заповіту 22.12.2004 року абсолютно не усвідомлювала значення своїх дій. З огляду на вищевикладені норми матеріального права та обставини справи суд приходить до висновку, що заповіт, складений 22.12.2004 року [PERSON] на користь [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за номером в реєстрі № 6005, є недійсним. Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. При цьому згідно ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Виходячи з того, що спадкоємець першої черги [PERSON] на день смерті [PERSON] проживав (зареєстрований) в квартирі [ADDRESS], не заявив про відмову від спадщини, оформив на своє ім'я особовий рахунок на сплату комунальних платежів квартири, суд дійшов висновку, що він набув право власності в порядку спадкування на спадкове майно після смерті своєї матері [PERSON] А відтак - суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON], померлого [INFO], та після смерті [PERSON], померлої [INFO]. Відповідно до ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. При цьому згідно ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ст.217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Як випливає зі змісту ч.7 ст. 3, ч.1 ст.6, ст.8 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» наказу Міністерства юстиції України від 02.02.2012 р. №198/5 «Про затвердження переліку реєстраційних служб територіальних органів юстиції» (у т.ч. додатків №№1, 15 до цього наказу), органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, розташоване на території м.Одеси, є Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області. Таким чином суд вважає, що [PERSON] зобов'язаний зареєструвати своє право власності на 2/3 частини спірної квартири у Реєстраційній службі Одеського міського управління юстиції протягом місяця з дня набуття рішенням законної сили, та вважає можливим встановити порядок виконання рішення, згідно з яким, після набрання ним законної сили, це рішення є підставою для реєстрації Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції за [PERSON] права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS]. Втім вимоги позивача [PERSON] щодо визначення судом порядку примусового виконання цього рішення державним виконавцем згідно положень Закону України «Про виконавче провадження» є безпідставними та передчасними, такими, що не відповідають матеріально-правовим способам захисту цивільних прав та інтересів, а тому не підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: partial