Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

03 липня 2017 року [PERSON] (далі позивач) звернувся в суд з позовом до [PERSON] Ії Дмитрівни (далі відповідач-1), [PERSON] (далі відповідач-2), [PERSON] (далі відповідач-3) про визнання удаваною угоди дарування квартири [ADDRESS] від 07 лютого 2008 року та визнання права власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS] як обєкта права спільної сумісної власності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 28 червня 1995 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем-1. Тривалий час вони проживали у м. Київ, оскільки обоє навчалися у ВНЗ, а одразу після переїзду у [PERSON], позивач як член сімї вселився в квартиру за адресою [ADDRESS], де проживала його дружина, за згодо співвласників цієї квартири. Ця квартира належала на праві спільної часткової власності матері та рідному братові дружині (відповідачам 2 та 3). В квартирі весь час з 2002 року проживав позивач, відповідач-1, а також троє їх дітей. В 2008 році у відповідачів 2 та 3 виникли суттєві фінансові труднощі, а саме вони не змогли повернути борги за численними кредитами отриманими в різних фінансових установах. Обговоривши на сімейній нараді ситуацію, що склалася, вони всі разом вирішили, що його родина викупає квартиру у власників, з тим, щоб на виручені від продажу квартири гроші вони змоги погасити свої зобовязання перед фінансовими установами. Потреба у погашенні кредитів відповідачів була нагальною, терміновою, поставало питання про небезпеку втрати квартири за борги. Оскільки з відповідачам було досягнуто домовленості про те, що вони з дружиною викуповують квартиру шляхом спрямування коштів на погашення заборгованості за кредитними договорами відповідачів, а власних достатніх коштів в них не було, вони також вирішили взяти кредит. 07 лютого 2008 року квартира була переоформлена на дружину відповідача-1. Кредит на суму 53\~287,50 грн. був оформлений з «ОТП-Банком» 03 березня 2008 року на дружину (відповідача-1), а позивач виступив поручителем, що вбачається з договору поруки від цього ж числа. На час отримання кредиту ця сума дорівнювала майже 11 тис. доларам США. В період з 03 по 06 березня 2008 року згідно заяв на видачу готівки відповідача-1 одержала в «ОТП-Банк» зазначену суму та передала їх відповідача 2 та 3, для погашення їх боргів. З 04 по 08 березня 2008 року відповідачі 2 та 3 погасили свої зобовязання отриманими від них коштами. Позивач зазначає, що отриманий дружиною кредит вони погашали за спільні кошти, витративши на ці цілі близько 85 тис. грн. Відповідач-1 працювала викладачем музичної школи, і її заробітна плата була надто малою. Оскільки спірна квартира була у вкрай незадовільному стані, без ремонту, волога, пошкоджена грибком, бо розташована у цокольному приміщенні, позивач зробив вартісний ремонт, витративши на нього значну суму власних коштів. Як йому стало відомо, 07 лютого 2008 року, відповідачами було укладено саме договір дарування спірної квартири в користь відповідача-1 його дружини. На той момент він не знав про характер укладеної угоди, не усвідомлював, що оформлення такого договору порушувало його права. Посилаються на те, що він є творчою людиною, працює режисером у театри, а юридичні тонкощі йому не зрозумілі. Проте, в 2015 році відповідач раптово розірвала шлюб з ним та переїхала до м. Києва до співмешканця, залишивши позивачу двоє дітей. Зазначає, що нещодавно отримав від відповідача нотаріальну посвідчену заяву від 31 травня 2017 року, про те, що він має знятися з реєстраціє та виселитись з квартири, а вона має намір її продати. Посилається на те, що в спірній квартирі проживає він та їх спільний син, тому вважає, що вони мають право проживати у ній. Отримавши консультацію адвоката 31 травня 2017 року, позивач зрозумів про порушення своїх прав та удаваний характер правочину дарування від 07 лютого 2008 року. З наведених мотивів, посилаючись на положення статті 235 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), статей 60, 63, 70 Сімейного кодексу України (далі СК України) позивач просить суд визнати угоду дарування квартири [ADDRESS], укладеної між відповідачами 07 лютого 2008 року, посвідченої приватним нотаріусом [PERSON], удаваною, такою, що прикриває угоду купівлі-продажу даної квартири; визнати за позивачем право власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS], як обєкту права спільної сумісної власності (а.с.3). Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач-1 та відповідач-2 та представник відповідачів у судовому засіданні та в письмових запереченнях від 27 вересня 2017 року просять суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що договір дарування від 07 лютого 2008 року має виключно внутрішньо родинний характер, оскільки рідні матір та брат відповідача-1 вирішили подарувати їй квартиру. Доводи позивача що цей договір є удаваним не відповідає дійсності та внутрішній волі сторін правочину. Посилання позивача на кредитний договір від 03 березня 2008 року вважає безпідставним, оскільки розмір наданого кредиту (52\~500,00 грн.) значно менший за вартість спірної квартири станом на 2008 рік (298\~900,00 грн.). Заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач-1) у період з 28 червня 1995 року та 19 лютого 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.6-7). Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що [PERSON] (відповідач-2) є матірю відповідача-1, а [PERSON] (відповідач-3) є рідним братом відповідача-1. Як встановлено судом, 07 лютого 2008 року між відповідачами 2, 3 (дарувальники) та відповідачем-1 (обдарована) був укладений договір дарування квартири за адресою [ADDRESS]. Вказаний договір був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №471 (а.с.57). Крім того, як слідує з матеріалів справи, 03 березня 2008 року між відповідачем-1 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» був укладений кредитний договір №ML-А00/060/2008 про надання кредиту у розмірі 53\~287,50 грн., з яких 787,50 грн. на оплату комісії банку, а 52\~500,00 грн. на споживчі цілі (а.с.62-63). Факт видачі готівкових коштів відповідачу-1 за вищенаведеним кредитним договором підтверджується відповідними заявами про видачу готівки, які скріплені печаткою та підписом уповноваженої особи банку (а.с.9). В забезпечення виконання зобовязань за вищенаведеним кредитним договором, 03 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та позивачем був укладений договір поруки №SR-А00/060/2008 (а.с.8). Також в забезпечення виконання зобовязань за цим кредитним договором був укладений договір іпотеки від 03 березня 2008 року №PML-A00/060/2008, відповідно до якого відповідач-1 передала в іпотеку банку спірну квартиру. Договір іпотеки був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №24/841 (а.с.58-60). Того ж дня було зареєстровано обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.61). Як слідує з наданих позивачем квитанцій, у період з 02 квітня 2010 року по 01 жовтня 2010 року він особисто здійснив 8 платежів на погашення заборгованості за цим кредитним договором загальною сумою 8 363,27 грн. (а.с.65-72). Враховуючи той факт, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 19 лютого 2015 року на підставі листа про зняття заборони ПАТ «ОТП Банк» від 18 лютого 2015 року знято обтяження на квартиру за адресою [ADDRESS], яке накладено згідно договору іпотеки від 03 березня 2008 року, слід дійти висновку, що заборгованість за кредитним договором була повністю погашена. Оскільки позивач не додав суду доказів протилежного, суд вважає, що більша частина заборгованість за договором була погашена відповідачем-1, крім того в судовому засіданні з пояснень відповідача [PERSON] було встановлено, що остання, як мати відповідача -1 за власні кошти допомагала сплачувати заборгованість за вказаним кредитом. Також позивачем було надано суду ряд квитанцій про погашення [PERSON] (відповідачем-3) заборгованості перед ВАТ «Сведбанк» у розмірі 15 947,70 грн. 04-05 березня 2008 року (а.с.10), перед ТзОВ «Комерційний банк «Дельта» у розмірі 1\~722,26 грн. 06 березня 2008 року, перед АКБ «Правекс-Банк» у розмірі 4\~700,00 грн. 06 березня 2008 року (а.с.10 зворот), перед ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 8 167,74 грн. 04 березня 2008 року (а.с.11), перед КС «Луцьке відділення Кредитної спілки «[PERSON] Україна» у розмірі 14 947,39 грн. 04-05 березня 2008 року (а.с.11 зворот). Загальний розмір погашеної заборгованості відповідачем-3 у період з 04 по 06 березня 2008 року становить 45 485,09 грн. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що у 2008 році позивач звертався до нього з питанням позики коштів, однак свідок не зміг їх позичити. Йому відомо, що позивач брав кредит в «ОТП Банк». Свідок [PERSON], [INFO], пояснив, що він є рідним сином позивача та відповідача-1. З 2008 року проживає в квартирі за адресою [ADDRESS]. Інших показів вказаний свідок не надав. Допитана свідок [PERSON] показала, що є другом сімї сторін, однак у родинних відносин з ними не перебуває. Пояснила, що давно знає сторін, оскільки жили в одному дворі. Відповідача-1 знає з самого дитинства. При зустрічах з відповідачем-2 остання постійно скаржилася на тяжкий майновий стан та необхідність перекредитування боргів. Кредити бралися із-за того, що цього вимагав відповідач-3 від відповідача-2 і остання йому в цьому не відмовляла. Дійшло до того, що у 2008 році виникла небезпека в тому, що квартиру могли забрати за борги. Свідок по розповідям відповідача-2 знає, що позивач купував речі у квартиру та робив в ній ремонт. Свідок пояснила, що неодноразово чула слова про кредит. Перший раз почула це від відповідача-1 під час святкування 8 березня 2008 року. Натомість на вимогу суду вказати хто саме, відповідач-1 чи позивач, сказали, що гроші на кредит бралися саме на купівлю квартири, свідок не змогла надати пояснення. Допитана свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є донькою позивача та відповідача-1. Свідок зазначив, що в силу свого малолітства на час укладення договору дарування (2008 рік) вона не знає про характер цієї угоди, і чи була вона купленою чи подарованою. Свідок чула, що батьки мають великий кредит, точну суму якого не знає. Для чого брався цей кредит вона не знає. Надаючи правову оцінку доводам позивача стосовно удаваності договору дарування від 07 лютого 2008 року, суд зазначає наступне. У постанові Верховного суду України від 21 грудня 2016 року №6-167цс16, яка в силу статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) є обовязковою для врахування судом під час прийняття судового рішення, сформована наступна правова позиція. Відповідно до статті 243 ЦК УРСР (чинної на час виникнення спірних правовідносин, які розглядалися ВСУ) за договором дарування одна сторона передає другій стороні майно у власність і він вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Судом установлено, що позивачка ніколи не передавала спірну квартиру позивачці, а весь час сама продовжувала в ній проживати, іншого житла не має. Проте належної правової оцінки цим обставинам суд не дав. Крім того, судами не встановлено обставини, а обдарованою за спірним договором не наведено жодних мотивів передачі їй у дар квартири, з якою вона навіть не була знайома. Оскільки головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що підлягав установленню судами є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору дарування та зясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Тобто, Верховний суд України звертає увагу на необхідність зясування судом дійсної волі сторін на укладення правочину, а також наявність мотивів для укладення саме договору дарування. Суд звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України (яка поширюється на спірні правовідносини) за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Отже матеріальне право, яке регулює спірне правовідносини, не змінилося по суті, а тому суд вважає допустимим використовувати правовий висновок, який викладений у постанові Верховного суду України від 21 грудня 2016 року №6-167цс16 незважаючи на те, що він прийнятий на підставі ЦК УРСР. Також у постанові Верховного суду України від 07 вересня 2016 року №6-1026цс16 зроблений наступний правовий висновок. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також зясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Крім того, ВСУ наголошує на необхідності зясування мотивів дарувальників стосовно передання ними майна обдарованому. Проаналізувавши всі письмові матеріали справи в сукупності, враховуючи покази свідків, а також пояснення самих сторін, суд дійшов висновку, що укладаючи 07 лютого 2008 року договір дарування спірної квартири, дарувальники (відповідач 2 та 3), які є матірю та рідним братом обдарованої (відповідача 1), виходили з мотивів саме безоплатної передачі як дарунку квартири своєму близькому родичу, а не для приховання договору купівлі-продажу. Суд зазначає, що всі сторони договору дарування були членами однієї родини, а сімейне законодавство з огляду на свою диспозитивність та добровільність не забороняє матеріально забезпечувати своїх дітей, навіть повнолітніх, або близьких родичів (братів, сестер тощо). Тому зроблений відповідачами 2, 3 дарунок відповідачу-1 у вигляді квартири є допустимим, мотивованим, а також таким, що не суперечить традиційним відносинам, які склалися у суспільстві. Крім того, суд звертає увагу, що показання свідків, які були заявлені позивачем, жодним чином не підтверджують удаваний характер договору дарування від 07 лютого 2008 року. Свідок [PERSON] лише пояснив, що позивач звертався до нього з питання щодо позики коштів, однак на які цілі не вказав. [PERSON] Філіп та [PERSON] Івона-Тетяна в силу свого малолітства не змогли надати будь-яких свідчень щодо обставин укладення угоди у лютому 2008 році. Свідок [PERSON], яка на початку допиту ствердно вказала, що квартира була куплена в кредит, на уточнююче питання суду не змогла пояснити, звідки вона обізнана про це, хто саме і коли про це їй повідомив, а тому зазначенні пояснення свідка суд вважає недостовірними. Дійсно, з матеріалів справи слідує, що після дарування квартири відповідач-1, під поручительство позивача, а також в іпотеку вже подарованої квартири, взяла кредит у банку у розмірі 52\~500,00 грн. Однак отриманні кредитни кошти є не співрозмірними з дійсною вартістю спірної квартири на момент укладення оспорюваної угода, оскільки ринкова вартість квартири, яка визначену у договорі іпотеки від 03 березня 2008 року, становить 298\~900,00 грн. Крім того суд виходить із того, що якщо брати до уваги доводи позивача, що взятий відповідачем-1 кредит все таки слугував джерелом погашення заборгованості відповідача-3 та відповідача-2 перед банківськими та фінансовим установами, суд зауважує, що вказане не доводить того, що ці дії приховують договір купівлі-продажу квартири, оскільки станом на день отримання кредиту квартира вже була подарована. Крім того позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що внутрішня воля відповідачів при укладенні спірного договору дарування від 07 лютого 2008 року передбачала саме укладення договору купівлі-продажу під обовязок погасити заборгованість відповідача-3 перед рядом банківських та фінансових установ, з огляду на те, що розмір погашеної заборгованості та ринкова ціна квартири відрізняється між собою більше ніж у 6 разів. Крім того, суд звертає увагу на те, що оформлення кредитного договору відповідачем-1 (сестрою) та передача частини кредитних коштів для погашення відповідачам 2 і 3 (матері і брату), які є близькими родичами між собою, також можливе в рамках існуючих сімейних відносин між відповідачами і не обовязково має свідчити, що між сторонами існував попередньо прихований договір купівлі-продажу. З наведених вище підстав суд вважає, що договір дарування від 07 лютого 2008 року, який укладений між відповідачами не є удаваним та не приховує договір купівлі-продажу, як стверджує позивач, а тому його позовні вимоги в цій части є необґрунтованими та не підлягають до задоволення. Стосовно позовних вимог про визнання права власності на 1/2 спірної квартири як спільної сумісної власності подружжя, суд зазначає наступне. Пунктом 2 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Оскільки в розглядуваному випадку спірну квартиру відповідач-1 набула під час шлюбу, але на підставі договору дарування, тому вказана квартира є її особистою приватною власністю та не підлягає включенню до спільної сумісної власності подружжя. Крім того, частиною першою статті 62 СК України визначено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В розглядуваному випадку позивач, хоча зазначає в позові, що брав участь у відновленні та ремонті квартири, як на підставі позову не посилається на те, що внаслідок його спільних трудових чи грошових затрат квартира збільшилася у своїй вартості. Як підставу позову позивач зазначає лише удаваність, на його думку, правочину дарування від 07 лютого 2008 року. Отже, оскільки спірна квартира була подарована відповідачу-1, а позивач як на підставу для позову не посилається на положення статті 62 СК України, а також не довів суду, що внаслідок своєї трудових чи грошових затрат квартира збільшилася у своїй вартості та стала обєктом спільної сумісної власності, суд дійшов висновку, що квартира за адресою [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON] Ії Дмитрівни, не входить до складу спільної сумісної власності подружжя, а отже не підлягає до поділу між колишнім подружжям. З огляду на вищевикладене суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині вимог про визнання права власності на 1/2 спірної квартири як на спільне сумісне майно подружжя. Враховуючи, що суд в повному обсязі відмовляє в задоволенні позовних вимог, на думку суду необхідно скасувати заходи забезпечення позову які вжиті ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 липня 2017 року. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed