Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

03 червня 2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], де вказувала, що із відповідачем проживала у шлюбі з 24 липня 1993 року по 11 квітня 2011 року. Під час шлюбу вони придбали квартиру [NUMBER], розташовану по [ADDRESS], право власності на яку було зареєстроване на відповідача. Квартира належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, розділити її в натурі неможливо, однак у зв'язку з тим, що в даний час відповідач не бажає добровільно розділити квартиру, просить провести поділ спільного майна подружжя, визнавши за нею право власності на ? частку спірної квартири. 07 липня 2015 року відповідач [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву, де позивається до [PERSON] та просить визнати за ним право особистої приватної власності на 1/3 частку квартири, залишивши у спільній сумісній власності подружжя 2/3 частки квартири, та здійснити розділ квартири, за яким визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку квартири, що знаходиться у спільному майні подружжя, а йому залишити у власності 1/3 частку квартири, що знаходиться у спільному майні подружжя. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримала з підстав, наведених в позовні заяві, просила його задовольнити, та пояснила, що дійсно дане майно було придбане під час спільного проживання із [PERSON] Шлюб розірваний 11 квітня 2011 року. Вони спочатку між собою домовилися, що квартиру продадуть, а кошти отримані від продажу поділять між собою, однак до цього часу вони її не продали, до того ж у травні 2015 року вона дізналася, що відповідач має намір зняти її з реєстрації, та взагалі позбавити її права власності у вказаній квартирі. У даній квартирі весь час після розірвання шлюбу проживала їх дочка, однак вона мала ключі від квартири, тримала там свої речі, могла нею користуватися безперешкодно до вересня 2015 року, коли свої речі вивезла. Оскільки відповідач не бажає добровільно розділити спільне майно, просить його розділити, та визнати за нею право власності на ? частку. Також зазначила, що квартира не може бути поділена в натурі, а тому просить виділити їй ідеальну частку. Вважає, що строк позовної давності вона пропустила з поважних причини, оскільки про своє порушене право вона дізналася лише у травні 2015 року, просить його поновити. Щодо задоволення вимог відповідача заперечила, пояснила, що на той час вона знала, що відповідач отримав із своїм батьком спадщину, при цьому їй було відомо, що він продав якесь майно, однак та обставина, що він всі ці кошти вклав у купівлю - продаж спірної квартири, то їй з цього приводу нічого невідомо. На квартиру вони гроші збирали разом, вона, хоч і не офіційно, але працювала, отримувала кошти, при цьому 200 доларів США, їм позичив їх спільний знайомий [PERSON], а потім, для того, щоб повернути кошти [PERSON], вони перепозичили кошти у її дядька, який на той час працював на судні, тому міг їм ці кошти надати. Жодних письмових документів з цього приводу не складалося. Вважає доводи відповідача з приводу того, що він сплатив особисті кошти за квартиру, а тому 1/3 частина спірного майна належить йому на праві особистої власності, безпідставними, просить свій позов задовольнити, а відповідачу відмовити у позові. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов своєї довірительки підтримала, з підстав, наведених у позовній заяві. Вважає, що після продажу відповідачем частки спадкового майна до купівлі спірної квартири пройшов значний проміжок часу, будь-яких переконливих доказів того, що кошти від продажу належної відповідачеві частки квартири пішли на купівлю іншого житла суду не надано. Щодо отримання коштів для придбання квартири від [PERSON] з їх боку підтверджуються показаннями свідка, а тому вважає, що позов її довірительки слід задовольнити, а у позові відповідача відмовити. Щодо пропуску позовної давності, то вважає, що оскільки відповідач визнав ту обставину, що її довірителька вільно користувалася спільною квартирою до вересня 2015 року, він перешкод у користуванні квартири їй не вчиняв, то вона вважає, що строк позовної давності її довірителькою пропущений з поважних причин, а тому підлягає відновленню. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні первісний позов не визнав, та пояснив, що дійсно вони переселилися у спірну квартиру на умовах оренди приблизно восени 2001 року. У грудні 2011 року, він та його батько продали квартиру, яка дісталася їм у спадок, і він всі ці кошти став тримати, а коли вирішили спірну квартиру придбати, то він всі кошти, свою частку, а також кошти, які від продажу дав їм його батько, доклав, щоб вони разом із позивачкою придбали квартиру по [ADDRESS], що та обставина, що йому особисто на праві власності належить 1/3 частка спірної квартири підтверджується договором купівлі-продажу квартири, яка отримана ним та його батьком у спадок. Також зазначив, що ніяких коштів на придбання квартири, ні він, ні його дружина не позичали у [PERSON], а потім у дядька позивачки. Визнав, що він з моменту розірвання шлюбу жодним чином не чинив перешкод позивачці у користуванні квартирою, вона користувалася нею, там знаходилися її речі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні вимоги свого довірителя підтримав, з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві, та пояснив, що та обставина, що його довіритель вклав у купівлю спірної квартири свої особисті кошти підтверджується даними договору купівлі-продажу від 19 грудня 2011 року, тому що між продажем квартири, що належала на праві спільної сумісної власності його довірителю та його батькові, та придбанням спірної квартири пройшов невеликий проміжок часу. Щодо доводів позивачки в тій їх частині, що частку коштів на придбання спірної квартири вони позичили у їх знайомого, а потім у родича позивачки, то він вважає їх несприйнятними, оскільки позичення коштів у сумі на яку вказує позивач повинно підтверджуватися письмовими доказами, а не поясненнями свідка. Крім того вважає, що позов позивачки, у разі визнання його обгрунтованим, не може бути задоволений, тому що вона пропустила строк позовної давності, оскільки з моменту розірвання шлюбу між сторонами минуло понад три роки. Просить його застосувати. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що у нього та родиною [PERSON], були дружні стосунки, і тому коли влітку, наприкінці червня 2002 року, вони до нього звернулися із проханням позичити їм кошти на придбання квартири, то він погодився їм їх надати, при цьому просив, що вони повернули їх у найкоротший термін, тому що він ці гроші збирав на придбання автомобіля. Вони їх повернули у вересні 2002 року, тому що прийшов з рейсу дядько позивачки, у якого вони мали намір позичити ці кошти. Ствердив, що жодних розписок, або будь-яких інших письмових документів вони при цьому не складали, тому що у них були дружні та довірительні відносини. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, свідка в судовому засіданні, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 24 липня 1993(а.с.5). Шлюб розірваний рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 31 березня 2011 року, яке набрало законної сили 11 квітня 2011 року (а.с. 6). У відповідності до договору купівлі-продажу від 17 липня 2002 року, [PERSON] придбав квартиру [NUMBER], розташовану в будинку [ADDRESS] Вартість квартири становила 8000 грн.(а.с.7) У відповідності до даних КП БТІ, право власності на вказану квартиру станом на 31 грудня 2012 року зареєстроване за [PERSON](а.с.29). Із витягу з реєстру прав власності, відомості про право власності на спірну квартиру, або обтяження щодо неї відсутні(а.с.24-25). У відповідності до договору купівлі-продажу квартири від 19 грудня 2001 року та даних відповідної нотаріальної справи, [PERSON] та [PERSON], як власники, продали квартиру [NUMBER], яка розташована у будинку [ADDRESS] Вартість квартири становила 4200 грн. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Частиною 4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України ( 254к/96-ВР ) норми Сімейного кодексу України ( 2947-14 ) (далі - СК) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК ( 2947-14 ) застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Отже оскільки договір купівлі - продажу спірної квартири був укладений у 2002 році, суд у вирішенні питання про розділ майна подружжя повинен керуватися ст.КпШС України. За змістом ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми, або з інших поважним причин не мав самостійного заробітку. За змістом ст.24 КпШС, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар, або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. У відповідності до ст. 28 КпШс України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках, суд може відступити від начала рівності частко подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси обного з подружжя, що заслуговують на увагу. Зважаючи на те, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України ( 254к/96-ВР ) норми Сімейного кодексу України ( 2947-14 ) (далі - СК) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК ( 2947-14 ) застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності, суд вважає також можливим застосувати роз'яснення Постанови Пленуму ВСУ № 16 від 12 червня 1998 року, які були чинним на час виникнення спірних правовідносин « Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», за п.9 якої, вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Виходячи з наведеного, сімейним законодавством, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, прямо було встановлено, що майно придбане під час шлюбу належить на праві спільної сумісної власності подружжю, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому виходячи з аналізу вищеприведених норм чинного законодавства, роз'яснень Постанови Пленуму ВСУ, та обставина, що котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, повинна бути доведена стороною, яка на неї посилається. Так, згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Оскільки право власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу прямо передбачене законом, тягар доказування протилежного покладається на відповідача, який в даному випадку заперечує ту обставину, що квартира придбана лише за кошти подружжя. В судовому засіданні відповідачем та його представником в обгрунтування своїх вимог надано договір купівлі-продажу, за яким відповідач продав у грудні 2001 року частку у спадковому майні(вартість якої, у відповідності до договору становила 2100 грн.), вважає, що він зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому в порядку спадкування. Дійсно в судовому засіданні встановлено, що за час шлюбу, відповідач отримав кошти в сумі 2100 від продажу частки квартири, яка йому належала на праві особистої власності, разом з тим, на думку суду дана обставина, сама по собі не може слугувати доказом того, що вказані кошти відповідач вклав у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому в порядку спадкування. Доводи відповідача в тій їх частині, що пройшов невеликий проміжок часу з моменту продажу однієї квартири до купівлі другої, не може бути прийнятий судом, оскільки відповідач продав свою частку майна у грудні 2001 року, а спірну квартиру було придбано у липні 2002 року. При цьому, як визнано сторонами, ними також був здійснений косметичний ремонт житла, вони придбавали певні товарні цінності, спільно проживали, адже з моменту продажу однієї квартири до купівлі іншої пройшло півроку. Отже будь-яких достовірних відомостей з приводу того, що кошти, отримані від купівлі-продажу спадкового майна, відповідач використав саме для придбання спірної квартири, на думку суду є лише припущенням, а не достовірно встановленої обставиною. Втім, у відповідності до ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, у суду немає підстав для врахування коштів, які відповідач отримав при продажу частки спадкового майна, при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності, оскільки суду не надано достовірних та допустимих доказів того, що ці кошти дійсно були використані при придбанні спільного майна подружжя, а саме: квартири [NUMBER], розташованої по [ADDRESS] Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності, суд виходив з того, що оскільки шлюб між сторонами розірваний 11 квітня 2011 року, то в такому випадку, до вказаних правовідносин слід застосувати норми СК України. У відповідності до ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як достовірно встановлено в судовому засіданні, сторони розірвали шлюб 11 квітня 2011 року. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що сторони продовжували спільно користуватись належним їм майном безперешкодно до даного часу, і позивачка мотивувала своє звернення до суду тим, що їй стало відомо, що відповідач має намір зняти її з реєстрації у квартирі, крім того саме у цей період часу відповідач відмовився добровільно розділити майно. Та обставина, що позивачка безперешкодно користувалася спірним майном, мала ключі від квартири, там знаходилися її особисті речі до вересня 2015 року також визнав у повному обсязі відповідач. Отже ті обставини, що відповідач не здійснював перешкод у користуванні спільним майном увесь час до звернення позивачки до суду із вказаним позовом, і після цього, суд визнає такими, що не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ЦПК України, оскільки вони сторонами не оспорюються, ними визнаються, не спростовуються матеріалами справи та іншими доказами у справі. Наведені обставини на думку суду свідчить про те, що позивачка дізналася про те, що її право може бути порушене саме в травні 2015 року. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що доводи представника відповідача в тій їх частині, що позивач пропустила строк позовної давності, в зв'язку з тим, що після розірвання шлюбу пройшло більше трьох років, є безпідставними, оскільки у відповідності до ст. 72 СК України, строк позовної давності вираховується з моменту, коли сторона дізналась про своє порушене право. Як достовірно встановлено в судовому засіданні після розірвання шлюбу сторони безперешкодно продовжували користуватись належним ним майном, і про те, що її права можуть бути порушені відповідачем позивачка дізналася лише в травні 2015 року, що свідчить про те, що позивачка звернулася до суду із позовом в межах строку позовної давності. У зв'язку з цим, суд вважає, що клопотання представника позивача про поновлення строку позовної давності не може бути задоволено. При цьому, відмовити у задоволенні первісного позову, у зв'язку із пропущенням строку позовної давності, у суду також підстав немає. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що первісний позов про розділ спільного майна подружжя без його виділу в натурі та визнання права власності на ? частку спільного майна подружжя за позивачем підлягає до задоволення, а в зустрічному позові відповідача слід відмовити. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З врахуванням викладеного, суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати у виді судового збору в сумі 750 грн. 00 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved