Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

03 грудня 2014 року позивач звернувся з позовом, в якому просив з метою часткового погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ «[PERSON] ДНІПРО» в сумі 551629,00 грн. за Кредитним договором №290311-UАН від 29 березня 2011 pоку, загальна заборгованість за яким станом на 01 жовтня 2014 року складає 3 883 770,39 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки № 290311-UAH-ІП від 29 березня 2011 року, шляхом визнання права власності за ПАТ «[PERSON] АНІПРО» на нерухоме майно - котедж літ. «Л» загальною площею 66.60 кв. м. (в т. ч. навіс «л» та ганок), що складає 1/50 частину від бази відпочинку «Рівер-клаб» та розташований за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с/рада Піщанка, 0 км. Автодороги С041008 ([PERSON] відпочинку - Піщанка); визнати за ПАТ «[PERSON] ДНІПРО» право власності на означене нерухоме майно; передати на період до моменту реєстрації права власності в реєстрі прав власності на нерухоме майно в управління ПАТ «[PERSON] ДНІПРО» зазначене нерухоме майно із спрямуванням доходів, отриманих від використання предмета іпотеки, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором; з метою реалізації рішення суду в частині визнання права власності на Предмет іпотеки, згідно Договору іпотеки № 290311-UAH-ІП від 29 березня 2011 року за ПАТ «[PERSON] ДНІПРО» та в частині передачі іпотечного майна в управління ПАТ «[PERSON] ДНІПРО», вилучити у [PERSON] та фактично передати ПАТ «[PERSON] ДНІПРО» шляхом укладення акту прийому-передачі вказаного нерухомого майна; стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] ДНІПРО» заборгованість за Кредитним договором №290311-UАН від 29 березня 2011 року у сумі 3 332 141,39 грн. Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2015 року з урахуванням ухвали суду від 11 серпня 2015 року про виправлення описки позовні вимоги задоволено. Ухвалою суду від 11 серпня 2015 року заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2015 року скасоване. Ухвалою суду від 28 серпня 2015 року позовні вимоги ПАТ «[PERSON] ДНІПРО» в частині вимог про стягнення з відповідача 3% річних за несвоєчасну сплату кредиту в сумі 100665,73 грн. залишено без розгляду. В судовому засіданні 14 вересня 2015 року представник позивача подав заяву про зміну предмету позову, у відповідності до якого просив стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] ДНІПРО» заборгованість за Кредитним договором №290311-UАН від 29 березня 2011 року в сумі 3783104,66 грн., що складається з: суми несплаченої частки кредиту - 1500000,00 грн.; сума несплачених відсотків за користування кредитними коштами - 1467563,32 грн.; суми пені за несвоєчасне погашення часток кредиту - 219000,00 грн.; суми пені за несвоєчасне погашення нарахованих процентів - 167 909,66 грн.; 3% річних за несвоєчасну сплату нарахованих відсотків за користування кредитними коштами (п.2 ст.625 ЦК України) - 55884,29 грн.; суми інфляційної заборгованості за наданим кредитом - 210000,00 грн.; суми інфляційної заборгованості за несплаченими відсотками - 162747,39 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 березня 2011 року між позивачем та відповідачем укладено Кредитний договір №290311-UАН (надалі Договір кредиту) у відповідності до якого [PERSON] надав Позичальнику кредит у сумі 1500000,00 грн. на споживчі цілі, а Позичальник зобовязався прийняти, належним чином використати та повернути кредит у сумі 1500000,00 грн. та плату за користування кредитом, яка встановлюється згідно п. 1.3 Кредитного договору за умови виконання п.2.1 Договору. Плата за користування одержаним кредитом встановлена у розмірі 19 % річних. У разі порушення п. 4.3 Кредитного договору, плата за користування одержаним кредитом в період, який починається на наступний день за днем погашення кредиту і до дня фактичного повернення кредиту Позичальником встановлюється у розмірі 38 % річних. Сума заборгованості за кредитом, що не сплачена Позичальником у визначений Кредитним договором строк, з наступного робочого дня вважається простроченою. Позичальник зобовязався повернути одержаний кредит в строк, встановлений графіком погашення кредиту, з остаточним погашенням 28 березня 2012 року, сплатити нараховані відсотки та комісії за Кредитним договором. Останніми змінами до Кредитного договору, внесеними Договором №1 про зміну від 28 березня 2012 року, встановлено обовязок Позичальника повернути одержаний кредит в строк, встановлений графіком погашення, з остаточним погашенням 05 липня 2012 року. Позивач виконав свої зобов`язання належним чином, надавши відповідачу грошові кошти. Відповідач, в порушення договору, свої зобов`язання не виконує та внаслідок невиконання відповідачем умов Кредитного договору, його заборгованість перед Позивачем станом на 01 жовтня 2014 року становить 3 783 104,66 грн., що складається з: суми несплаченої частки кредиту - 1500000, 00 грн.; суми несплачених відсотків за користування кредитними коштами - 1467563,32 грн.; суми пені за несвоєчасне погашення часток кредиту - 219000,00 грн.; суми пені за несвоєчасне погашення нарахованих процентів - 167 909,66 грн.; 3% річних за несвоєчасну сплату нарахованих відсотків за користування кредитами (п.2 ст.625 ЦК України) - 55884,29 грн.; суми інфляційної заборгованості за наданим кредитом - 210000,00 грн.; сума інфляційної заборгованості за несплаченими відсотками - 162747,39 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав. Вказав на не виконання відповідачем обов`язку, встановленого договором. Наголосив на обґрунтованості розрахунку суми заборгованості. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги первісного позову не визнав. Вказав, що оскільки Кредитним договором визначено збільшення в два рази процентної ставки у разі прострочення виконання Позичальником зобовязань за Кредитним договором з 19% річних до 38 % на прострочену частину заборгованості, положення ч.2 ст.625 ЦК України в частині нарахування 35 % річних та інфляційних нарахувань не можуть бути застосовані. Крім того, нарахування 3% річних на суму процентів є неправомірним, оскільки три проценти річних повинні нараховуватися на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами. Вказує на сплив строку позовної давності щодо вимог про стягнення з відповідача пені за прострочення виконання зобов`язання, завищення позивачем розміру інфляційних нарахувань, відсутність первинних документів на підтвердження розміру заборгованості. 28 серпня 2015 року в судовому засіданні представник відповідача подав зустрічний позов, прийнятий судом до спільного розгляду з первісним ухвалою від 28 серпня 2015 року, в якому просив визнати недійсним Договір іпотеки № 290311-UAH-ІП від 29 березня 2011 року, виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис щодо заборони відчуження нерухомого майна за договором та про реєстрацію іпотеки нерухомого майна - котеджу літ. «Л» загальною площею 66.60 кв.м., що складає 1/50 частину від бази відпочинку «Рівер-клаб» та розташований за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с/рада Піщанка, 0 км. Автодороги С041008 ([PERSON] відпочинку - Піщанка). Зустрічний позов обґрунтовано посиланням на те, що в забезпечення виконання відповідачем зобов`язань за Кредитним договором №290311-UАН, між сторонами укладено Договір іпотеки №290311-UАН-ІП (наділі Договір іпотеки) від 29 березня 2011 року, згідно з яким відповідач передав в іпотеку нерухоме майно: котедж літ. «Л» загальною площею 66,60 кв. м. (в т. ч. навіс «л» та ганок), що складає 1/50 частину від бази відпочинку «Рівер-клаб», що розташована за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с/рада Піщанка, 0 км. автодороги С041008 ([PERSON] відпочинку - Піщанка). Оскільки Договір іпотеки укладено без наявності згоди всіх співвласників, за відсутності доказів реєстрації безпосередньо за відповідачем майна, визначеного в договорі іпотеки, він повинен бути визнаний недійсним, оскільки укладений з порушенням ст.ст.5, 6 Закону України «Про іпотеку». В судовому засіданні представник відповідача підтримала вимоги зустрічного позову. Представник позивача просив відмовити в задоволенні зустрічного позову, оскільки згода співвласників є необхідною лише для здійснення права володіння та користування спільним майном і здійснення учасником права розпорядження своєю часткою у праві спільної часткової власності не припиняє спільну власність і не тягне за собою жодних змін у правовому статусі нового учасника у порівнянні з колишнім, адже предметом розпорядження виступає не конкретне, чітко визначене майно, а частка у праві спільної часткової власності, що поширюється на усе майно. Будучи власником предмету іпотеки, використовуючи своє право на самостійне розпоряджання, встановлене ст. 361 ЦК України, [PERSON] уклав оспорюваний договір іпотеки задля забезпечення своїх зобов'язань перед Банком. На момент вчинення оспорюваного правочину, [PERSON] мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, а оспорюваний договір не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, повністю відповідає волі та інтересам [PERSON] та його дружини, яка надавала згоду на укладення такого правочину. Крім того, зазначає, що позиція відповідача в частині укладання Договору іпотеки, за обставин, викладених в зустрічному позові вказує, що укладаючи договір відповідач використав своє право власності на предмет іпотеки будучи обізнаним про негативні наслідки для Банку, оскільки розумів, що не має необхідного обсягу цивільної дієздатності та діяв з метою заволодіти кредитними коштами Банку, завдати Банку шкоди, заздалегідь знаючи, що здійснення свого права розпорядження власністю призведе до порушення прав та інтересів Банку на забезпечення кредиту, чим вчинив дії, що свідчать про порушення ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України. Таким чином, відповідач використав свої права з наміром завдати шкоду Банку. Більш того, означеним договором права та інтереси відповідача не порушені, відповідачем пропущено строк звернення до суду. Третя особа до суду не з`явилась, підстав неявки не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності не надавала, про час та дату слухання повідомлена належним чином. Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення сторін, суд доходить наступного. Згідно з частинами 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що 29 березня 2011 року між позивачем та відповідачем укладено Кредитний договір №290311-UАН у відповідності до якого [PERSON] надав Позичальнику, з урахуванням його платоспроможності, споживчий кредит у сумі 1 500 000,00 грн. на споживчі цілі, а Позичальник зобовязався прийняти, належним чином використати та повернути кредит у сумі 1 500 000,00 грн. та плату за користування кредитом, яка встановлюється згідно п. 1.3 Кредитного договору за умови виконання п.2.1 Кредитного договору. Плата за користування одержаним кредитом встановлюється у розмірі 19 відсотків річних. У разі порушення п. 4.3 Кредитного договору, плата за користування одержаним кредитом в період, який починається на наступний день за днем погашення кредиту і до дня фактичного повернення кредиту Позичальником встановлюється у розмірі 38 відсотків річних. Сума заборгованості за кредитом, що не сплачена Позичальником у визначений Кредитним договором строк, наступного робочого дня вважається простроченою (п.1.3, 1.4). Грошові кошти передаються в строк 5 банківських днів з моменту отримання заяви-зобов`язання Позичальника про надання кредиту за формою, встановленою Банком, одноразово шляхом а) перерахування з позичкового рахунку безготівкових коштів на поточний, або картковий рахунок Позичальника; б) шляхом видачі готівки з каси Банку (п.3.2). Позичальник зобовязується повернути одержаний кредит в строк, встановлений графіком погашення кредиту, з остаточним погашенням 28 березня 2012 року, сплатити нараховані відсотки та комісії за Кредитним договором (п.4.3). За несвоєчасне погашення частки одержаного [PERSON] у відповідності до графіку погашення [PERSON], а також відсотків за користування [PERSON], Позичальник сплачує Банку за кожен день прострочення пеню у розмірі 0,04 %, але не більше подвійної ставки НБУ від суми простроченої заборгованості по [PERSON] та відсоткам (п.8.1) /т.1 а.с.9-13/. 28 березня 2012 року між сторонами укладено Договір №1 про зміну Кредитного договору, згідно з яким відповідач зобов`язався повернути одержаний кредит в строк, встановлений графіком погашення, з остаточним погашенням 05 липня 2012 року, сплатити нараховані відсотки та комісії. Нарахування відсотків здійснюється в останній робочий день звітного місяця. Нараховані відсотки за користування кредитом у сумі 141981,58 грн. сплатити наступним графіком: у липні 2012 141981,58 грн. протягом перших 5 календарних днів місяця, сплата відсотків за користування кредитом за період з 01 березня 2012 року по 30 червня 2012 року здійснюється щомісяця протягом 5 календарних днів місяця, наступного за звітним, а також у день повного погашення заборгованості за кредитом на рахунок нарахованих відсотків № 2208-0-50768307 в Банку, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів або внесення готівки в касу Банку. Договір діє з моменту підписання до 05 липня 2012 року включно, а в частині невиконаних зобов`язань Позичальника до повного належного виконання /т.1 а.с.17/. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Сторонами факт виконання Банком зобов`язань за Договором кредиту, отримання Позичальником кредитних коштів не заперечувався та підтверджений матеріалами справи /т.1 а.с.123/. Судом встановлено, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконав належним чином, повернення кредиту та нарахованих відсотків у строк, встановлений договором не здійснив, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 01 жовтня 2014 року за розрахунками позивача з урахуванням нарахованої неустойки, 3% річних та інфляційних становить 3\~783 104 грн. 66 коп. та яка в цілому складається з: суми несплаченої частки кредиту 1\~500 000, 00 грн.; суми несплачених відсотків за користування кредитними коштами 1\~467 563,32 грн.; суми пені за несвоєчасне погашення часток кредиту 219 000,00 грн.; суми пені за несвоєчасне погашення нарахованих процентів 167 909,66 грн.; 3% річних за несвоєчасну сплату нарахованих відсотків за користування кредитами (п.2 ст.625 ЦК України) - 55884,29 грн.; суми інфляційної заборгованості за наданим кредитом - 210000,00 грн.; суми інфляційної заборгованості за несплаченими відсотками - 162747,39 грн. Перевіряючи розрахунок основної суми заборгованості та відсотків суд виходить з наступного. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). В статті 610 ЦК України вказано, що порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до с.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності до ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем у встановлений договором строк суми кредиту, відсотків, нарахованих банком в зв`язку з користуванням грошовими коштами, доказів сплати заборгованості, відтак, вимоги позову в частині стягнення з відповідача суми кредиту та відсотків за користування кредитом в розмірі 1500000,00 грн. та 1467563,32 грн. відповідно є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Перевіряючи розрахунок суми неустойки та розглядаючи посилання позивача на пропуск строку позовної давності до вимог про стягнення пені, суд виходить з наступного. Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1 ст.546 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до позовних вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність в 1 рік. Разом з тим, вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені) за своїм характером є додатковими (похідними) вимогами щодо основного зобовязання. У випадку, якщо неустойкою забезпечується виконання зобовязання, на яке розповсюджується загальна позовна давність, право на таке стягнення втрачається лише зі спливом строку позовної давності щодо основної вимоги. Таким чином, скорочена позовна давність стосовно неустойки фактично означає можливість стягнення неустойки за 1 рік, якщо не сплинув строк позовної давності щодо основної вимоги. При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Як встановлено вище, п.8.1 Кредитного договору передбачає, що Позичальник сплачує Банку за кожен день прострочення пеню у розмірі 0,04 %, але не більше подвійної ставки НБУ від суми простроченої заборгованості по [PERSON] та відсоткам. П.4.3 Кредитного договору з урахуванням змін, внесених Договором №1 про зміну передбачає дату повернення кредиту та відсотків 05 липня 2012 року. Таким чином, право на стягнення пені в кредитора виникло з наступного дня після 05 липня 2012 року, а до суду позивач звернувся лише 03 грудня 2014 року, то пеня підлягає стягненню лише в межах одного року до дня предявлення позову, тобто з 03 грудня 2013 року по 01 жовтня 2014 року, що становить 181200,00 грн. (1500000 * 0,04% * 302 дні) пені за несвоєчасне повернення кредиту та 119993,09 грн. (992823,59 * 0,04% * 302) пені, за несвоєчасне повернення відсотків за користування кредитом. В решті позовних вимог щодо стягнення неустойки за період з 01 жовтня 2013 року по 02 грудня 2013 року включно суд вважає за необхідне відмовити в зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності в цій частині. Перевіряючи позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та індексу інфляції суд виходить з наступного. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). При цьому, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, за своєю природою відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами. Так, проценти, визначені ст.ст.536, 1048, 10561, 1061 ЦК, є платою за користування чужими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін сплачується боржником за весь період користування грошима, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд із цим за порушення виконання грошового зобовязання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст.625 ЦК, яка полягає в приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового обовязку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених стст.536, 1048, 10561, 1061 ЦК, і процентів, що стягуються відповідно до ст.625 ЦК, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст.536 ЦК та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата 3% річних від простроченої суми, передбачені ст.625 ЦК, є правомірним. Водночас, як свідчить зміст ст.625 ЦК України, приписи означеної частини статті щодо розміру процентів, які підлягають стягненню за порушення грошового зобовязання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, визначений ч.2 ст.625 ЦК України розмір відповідальності за порушення грошового зобов`язання у вигляді 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних. Так, п.4.3 Договору кредиту передбачено термін виконання грошового зобовязання. П.1.4. передбачає збільшення плати за користування [PERSON] в період, який починається на наступний день за днем погашення [PERSON], визначеного п.4.3 Договору з 19% річних до 38 % річних. Внаслідок викладеного, вбачається, що сторони, уклавши договір, визначили розмір відсотків, що застосовуються, як відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання у вигляді 19% річних та який фактично нараховано позивачем та включено до суми відсотків, нарахованих за правомірне користування кредитом, про що свідчить наданий суду розрахунок. Однак, в змінених позовних вимогах, поданих суду 14 вересня 2015 року відсутні вимоги позивача про стягнення 3% річних, нарахованих на основну суму боргу, в зв`язку з чим суд, погоджуючись з позицією відповідача з приводу неможливості застосування положень ст.625 ЦК України в цій частині, не приймає доводи відповідача до уваги під час розгляду справи як таку, що виходить за межі розгляду справи. Перевіряючи вимоги позову про стягнення 3% річних та індексу інфляції за несвоєчасну сплату нарахованих відсотків за користування кредитом, суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки норми ст.625 ЦК України стосуються лише суми основного боргу за зобов`язанням. Так, з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та 3 проценти річних від простроченої суми основного боргу. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За таких обставин та враховуючи зміст ст.ст.509, 526, 527, 533, 534, 610, 611, 612, 625 ЦК України, вбачається, що три проценти річних та інфляційні втрати повинні нараховуватися на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами, якщо в обовязкових для сторін правилах чи договорі немає прямої вказівки щодо іншого порядку нарахування процентів. Оскільки положеннями Договору кредиту не визначено можливості застосування положень ст.625 ЦК України щодо відсотків, нарахованих за ст.536 ЦК України, в задоволенні позову в цій частині суд вважає за необхідне відмовити. Водночас є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково вимоги позивача про стягнення з відповідача втрат від інфляції за час прострочення виконання зобов`язання, нарахованих на суму основного боргу. Так, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). На суму інфляційних нарахувань не нараховуються проценти. При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без урахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний рік прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції меншим від одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий курєр». Так, за періоди: липень 2012 року індекс інфляції становив - 99.8, серпень 2012 - 99.7, вересень 2012 -100.1, жовтень 2012- 100.0, листопад 2012 - 99.9, грудень 2012 - 100.2, січень 2013 - 100.2, лютий 2013 - 99.9, березень 2013 - 100.0, квітень 2013 - 100.0, травень 2013 - 100.1, червень 2013 - 100.0, липень 2013 - 99.9, серпень 2013 - 99.3, вересень 2013 - 100.0, жовтень 2013 - 100.4, листопад 2013 - 100.2, грудень 2013 - 100.5, січень 2014 - 100.2, лютий 2014 - 100.6, березень 2014 - 102.2, квітень 2014 - 103.3, травень 2014 - 103.8, червень 2014 - 101.0, липень 2014 - 100.4, серпень 2014 - 100.8. При цьому індекс інфляції за вересень 2014 року, який становить - 102.9 не приймається судом до уваги через те, що позивач просить стягнути заборгованість по 01 жовтня 2014 року. Відтак, інфляційне збільшення суми боргу за період з 07 липня 2012 року по 01 жовтня 2014 року становить 196928,95 грн. (1500000,00 * 1.131) 1500000,00) З урахуванням викладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню частково і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості в розмірі 3514896,39 грн. (1500000,00 + 1467563,32 + 181200 + 119993,09 + 196928,95). При цьому посилання представника відповідача на не підтвердження розміру заборгованості належними первинними документами суд не приймає до уваги з огляду на надані позивачем документи на підтвердження розміру та порядку формування заборгованості та відсотків /т.1 а.с.19-26, т.2 а.с.1-45/, перевірений судом розрахунок боргу, процентів, неустойки та відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. Розглядаючи вимоги зустрічного позову, суд виходить з наступного. Матеріали справи свідчать, що в забезпечення виконання відповідачем зобов`язань за Кредитним договором, між сторонами укладено Договір іпотеки №290311-UАН-ІП від 29 березня 2011 року, згідно з яким відповідач передав в іпотеку позивачу нерухоме майно: котедж літ. «Л» загальною площею 66.60 кв. м. (в т. ч. навіс «л» та ганок), що складає 1/50 частину від бази відпочинку «Рівер-клаб», що розташована за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с/рада Піщанка, 0 км. автодороги С041008 ([PERSON] відпочинку - Піщанка). Погоджена сторонами вартість предмету іпотеки становить 2070978,26 грн. При цьому, п.5.2 Договору встановлює, що у разі передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, Іпотекодержавтель набуває Предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого небуття на підставі оцінки предмету іпотеки /т.1 а.с.31-35/. Договором №1 від 28 березня 2012 року про зміну Договору іпотеки частково змінено п. 1.2 Договору іпотеки, а саме, в частині остаточного терміну погашення зобовязань, який встановлювався до 05 липня 2012 року. П.5.1 Договору іпотеки встановлено, що Іпотекодержатель має право звернути стягнення на Предмет іпотеки, якщо в момент настання строку виконання Іпотекодавцем основного зобовязання, забезпеченого іпотекою за цим Договором, воно не буде виконано та/або неналежне виконання цього договору. Відповідно до п. 7.2 Договору іпотеки, у разі порушення умов Кредитного договору та/або умов Договору іпотеки Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом 30 календарних днів вимога Іпотекодержателя залишиться без задоволення, Іпотекодержатель набуває права розпочати стягнення на Предмет іпотеки відповідно до умов Договору іпотеки і діючого законодавства України. Згідно з п. 5.1. договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо в момент настання строку виконання іпотекодавцем основного зобов'язання, забезпеченого іпотекою за цим договором, воно не буде виконано та/або неналежне виконання цього договору. Відповідно до п. 7.2 Договору іпотеки, у разі порушення умов кредитного договору та/або умов договору іпотеки іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом 30 календарних днів вимога Іпотекодержателя залишиться без задоволення, Іпотекодержатель набуває права розпочати стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов Договору іпотеки та вимог діючого законодавства України /т.1 а.с.36-37/. 27 квітня 2012 року на адресу відповідача направлено вимогу №6/21/1-3704 з попередженням про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку не сплати заборгованості за Кредитним договором /т.1 а.с.27/. Зазначена вимога отримана відповідачем 30 квітня 2012 року /т.1 а.с.28/. 26 жовтня 2012 року на адресу відповідача направлено вимогу № 6/21/1-8463 з попередженням про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку не сплати заборгованості за Кредитним договором, отриману відповідачем 02 листопада 2012 року /т.1 а.с.29, 30/. Позивач, вказуючи на недійсність договору іпотеки посилається на те, що означений договір є недійсним, оскільки укладений без дотримання вимог ст.ст.5, 6 Закону України «Про іпотеку». Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зміст ч. 1 ст. 638 ЦК України вказує, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Так, у відповідності до ст.ст.5, 6 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент укладення договору передбачалось, що Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору. Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. У разі обмеження правомочності розпорядження нерухомим майном згодою його власника або уповноваженого органу державної влади чи органу місцевого самоврядування така ж згода необхідна для передачі цього майна в іпотеку. Майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов'язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків. Пп. «а», «б», «г», «д», «ж» п.1.6 Договору іпотеки свідчить, що укладаючи договір Іпотекодавець гарантував, що предмет іпотеки є його власністю, вільний від застав та інших обмежень, він має необхідну за законодавством України правоздатність та дієздатність для укладання та виконання положень Договору іпотеки, має повне і виключне право власності на весь Предмет іпотеки, Предмет іпотеки не перебуває у будь-якій іншій іпотеці, оренді (суборенді), під забороною відчуження будь-яким іншим Обтяженням, крім встановленого договором, Предмет іпотеки знаходиться у приватній спільній частковій власності. Також матеріали справи свідчать, що у відповідності до нотаріально засвідчених заяв [PERSON], яка за твердженням відповідача, не спростованого позивачем станом на момент укладання договору іпотеки та кредитного договору перебувала з відповідачем у шлюбно-сімейних відносинах, остання надала згоду [PERSON] на укладання та підписання Кредитного договору, Договору іпотеки, Договору №1 про зміну договору іпотеки. Сторони в судовому засіданні визнали, що згода інших осіб, у власності яких на праві спільної часткової власності перебувала база відпочинку «Рівер-клаб» не отримувалась. Так, з положень ст. ст. 355, 356 ЦК України вбачається, що майно, яке знаходиться у власності двох або більше осіб співвласників, належить їм на праві спільної власності і є їх спільним майном. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві спільної власності є спільною частковою власністю, а без визначення часток спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 356, ч. 1 ст. 368 ЦК України). Ознакою права спільної власності є множинність суб'єкта та єдність об'єкта (ч. 1 ст. 355 ЦК України). Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (ч. 2 ст. 356 ЦК України). Поняття, зміст права власності та його здійснення викладено в нормах ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України. Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що право власності має абсолютний характер, зміст якого становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Право власності на об'єкти нерухомості (житлові будинки, квартири, будівлі, споруди, приміщення частини внутрішнього обєму житлових будинків, будівель, квартир, обмежені будівельними елементами), у тому числі право спільної власності на дату укладення спірного договору іпотеки підлягали державній реєстрації, яка здійснювалась реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі БТІ) (ст. 182 ЦК України, п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( далі Закон), п. 1.3 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 (далі Тимчасове положення). Державна реєстрація прав це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також права власності на об'єкти незавершеного будівництва шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно (ч. 1 ст. 2 Закону, п. 1.2 Тимчасового положення). Відповідно до п. 1. 8 Тимчасового положення реєстр прав власності на нерухоме майно є єдиною державною інформаційною системою, що містить відомості про зареєстровані права, суб'єктів прав, об'єкти нерухомого майна та незавершеного будівництва, правовстановлюючі документи та документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію права власності на обєкт незавершеного будівництва. Відомості про об'єкти нерухомого майна та права на них містяться в реєстраційних справах підприємств БТІ, які, серед іншого, містять дані про реєстраційний номер об'єкта, відомості про власника (власників), форму власності, вид спільної власності та розмір часток, якщо майно належить на праві спільної часткової власності (пп. 3.11, 6.1, 6.2, 6.3 Тимчасового положення). У разі поділу (або об'єднання) нерухомого майна реєстратором БТІ одночасно з проведенням державної реєстрації права на новостворений обєкт (обєкти) нерухомого майна здійснюється закриття попередньої реєстраційної справи (ч. 1 ст. 21 Закону, пп. 6.4, 6.6 Тимчасового положення). Матеріали справи свідчать, що право власності на нерухоме майно - котедж літ. «Л» загальною площею 66.60 кв. м. (в т. ч. навіс «л» та ганок), що складає 1/50 частину від бази відпочинку «Рівер-клаб» та розташований за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с/рада Піщанка, 0 км. Автодороги С041008 ([PERSON] відпочинку - Піщанка), яке передане в іпотеку належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] /т.1 а.с.146, 200-203, 204-205, 239/. На означене майно складено окремий технічний паспорт /т.1 а.с.185-189/. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном (ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 319 ЦК України). Тобто власник майна має право самостійно вирішити питання про передачу цього майна в іпотеку, отримання згоди від будь-якої особи на розпорядження своєю власністю в такий спосіб законом не вимагається. Зазначений висновок ґрунтується як на нормах ст. ст. 316, 319, ч. 2 ст. 583 ЦК України, так і на абз. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якого предметом іпотеки може бути нерухоме майно, зареєстроване в установленому порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості (ч. 3 ст. 5 Закону України «Про іпотеку»). Розпорядження ж об'єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Як ст. 578 ЦК України, так і спеціальна норма ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку», передбачають, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність таких обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 205 ЦК України. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що нежитлові приміщення, які є предметом іпотеки та складають 1/50 частин бази відпочинку, конкретно визначені й відокремлені від решти 49/50 частин, фактично є самостійним об'єктом права власності з певними, притаманними лише означеному об`єкту ознаками та яке, згідно наявного в матеріалах справи зведеного акту вартості будинків, входить до складу загального комплексу майна. Також, з матеріалів справи вбачається, що між відповідачем та іншими співвласниками майна укладено договір про спільне використання майна /т.1 а.с.235-236/. Право спільної часткової власності на майно зареєстроване співвласниками належним чином /т.1 а.с.144-150/. Таким чином, з урахуванням наявних в справі матеріалів вбачається, що здійснення відповідачем права розпорядження своєю часткою у праві спільної часткової власності не припинить спільну власність і не потягне за собою жодних змін у правовому статусі нового учасника у порівнянні з колишнім, адже предметом розпорядження виступає конкретне, чітко визначене та виділене в натурі майно, а не частка у праві спільної часткової власності, що поширюється на усе майно і в такому випадку власник майна має право самостійно вирішити питання про передачу цього майна в іпотеку, а отримання згоди від будь-якої особи на розпорядження своєю власністю в такий спосіб законом не вимагається. Відтак, оскільки під час укладання Договору іпотеки сторонами дотримано вимоги законодавства, інших підстав для визнання договору недійсним відповідачем не заявлено, судом не встановлено, доказів внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про обтяження майна з порушенням вимог законодавства суду не надано - підстав для задоволення зустрічного позову суд не вбачає. Оскільки позовні вимоги первісного позову задоволені частково, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з позовною заявою у розмірі 3 654 гривень, а судові витрати по зустрічному позову, в задоволенні якого відмовлено покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial