Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-01 00:00:00

03 липня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Лізінгової компанії ТОВ « ІГК» про визнання правочину недійсним та застосування реституції. В обгрунтування вимог вказує, що 21 травня 2015 року між нею та відповідачем, в особі менеджера - консультанта [PERSON] було укладено Договір № 805225 фінансового лізингу (далі по тексту Договір), предметом якого є придбання транспортного засобу МТЗ 892 Беларус вартістю 260000,00 гривень. Згідно з умовами договору вона сплатила перший внесок, авансовий платіж, в день підписання договору у сумі 52 000 гривен, але предмет лізингу до цього часу так і не отримала. Вважає, що укладений договір є нікчемним у відповідності із вимогами ч.1 статті 220 ЦК України, оскільки всупереч вимогам ст. 2 Закону України « Про фінансовий лізинг» та статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи повинен укладатися у письмові формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Також даний договір є нікчемним у відповідності до ч.2 ст. 65 Сімейного кодексу України, тому що був укладений без згоди її чоловіка [PERSON]. Також Договір є нікчемним, оскільки у відповідача була відсутня ліцензія на надання фінансових послуг, а тому відповідач не мав права надавати фінансові послуги шляхом укладення зазначеного договору. Крім того зазначає про недійсність Договору , яка полягає у тому, що він був укладений під впливом обману та з застосуванням нечесної підприємницької практики, оскільки вона отримала нечітку, неправдиву інформацію стосовно умов договору, що якби їй було належно роз,яснино усі умови та наслідки даного Договору вона б не погодилась на його укладення. В судовому засіданні позивач підтримала свою позовну заяву з підстав викладених у ній, при цьому конкретно не зазначила з яких саме підстав просить визнати Договір недійсним, з підстав нікчемності чи з підстав недійсності, вказала і на його нікчемність і на його недійсність. Крім того пояснила, що трактор їй потрібен був для використання його для власних потреб у господарській діяльності, а тому вона прийшла в Лізингову компанію для придбання у користування трактору. В розмові менеджер [PERSON] пояснила, що їй необхідно сплатити спочатку 52.000 гривен, після цієї сплати через 5 робочих днів трактор їй нададуть, а потім ще потрібно сплачувати суми у відповідності з графіком, який додано до Договору. Договір вона прочитала на місці, її все влаштовувало. До теперішнього часу техніки немає. Вона зв'язувалась із менеджером, але остання їй сказала, що треба сплатити ще половину вартості і пояснила, що оскільки її це не влаштовує їй треба звернутись до головного офісу Лізингової компанії, який знаходиться в м. Києві. Коли вона поїхала до м. Києва, то з'ясувалось, що за адресою, яку їй надали такої компанії не існує . Представник відповідача в судове засідання не з'явився , причину неявки суду не повідомив. Про розгляд справи був повідомлений належним чином , телефонограмами. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази у справі суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 10 ЦПК встановлено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, подані відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами,які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі , виникає спір. Судом встановлено, що 21 травня 2015 року між позивачем [PERSON] та Лізинговою компанією ТОВ «ІГК» в особі [PERSON] було укладено Договір фінансового лізингу за № 805225 ( далі по тексту Договір), предметом якого є придбання позивачем та передача відповідачу на умовах майнового лізингу у користування майно, а саме Трактор МТЗ 892 Беларус, який відповідач зобов'язалась прийняти та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами Договору. Згідно з умовами Договору вартість предмету лізингу на момент укладання Договору складає 260 000,00 гривень, а розмір авансового платежу - 52 000,00 гривен (додаток № 2) до Договору. Строк користування предметом лізингу складається з періодів ( місяців) згідно з Графіком сплати лізингових платежів (додаток № 3) до Договору та починається з дати підписання сторонами Акту приймання - передачі предмету лізингу. Замовлення предмету лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем Специфікації ( Додаток № 4 до Договору) та сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу. Пунктом 5.1 розділу 5 Договору предмет Лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та Комісії за передачу предмета лізингу. З матеріалів справи вбачається, що позивач підписала Специфікацію та сплатила авансовий платіж у сумі 52 000 гривень 21.05.2015 року, що підтверджується копією додатку № 4 до Договору та квитанцією ( а.с., а.с. 20, 21 ). Суд вважає посилання позивача на те, що даний Договір є нікчемним заслуговує на увагу виходячи з наступного . Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2011 року за № 2664-III до фінансових установ належать зокрема, лізингові компанії, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках , прямо встановлених законом - інші послуги ( операції) пов'язані з наданням фінансових послуг. Відповідно до п.5 ч.1 статті 4 Закону України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2011 року за № 2664-III фінансовими послугами вважається послуги, зокрема - фінансовий лізинг. Відповідно до статті 1 Закону України « Про фінансовий лізинг» від 16.12.1997 року № 723/97-ВР фінансовий лізинг - це вид цивільно - правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Відповідно до статті 2 Закону України « Про фінансовий лізинг» від 16.12.1997 року № 723/97-ВР відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм( оренду), купівлю - продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим законом. Главою 58 Цивільного Кодексу України врегульовані положення про найм (оренду) , зокрема статтею 806 ЦК України встановлено, що за договором лізингу одна сторона ( лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цих параграфом та законом. Статтею 799 ЦК України встановлено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню . Правочин - це правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конструктивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумція правомірності правочину закріплена у статті 204 ЦК України та не може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Так, відповідно до ч.4 статті 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 209 ЦК України, правочин, який вчений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до ч.2 статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом ( нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійним судом не вимагається. Відповідно до статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до ч.1 статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Тобто правомочність вчиненого сторонами правочину спростовується вищенаведеними статтями ЦК України. Суд не бере до уваги посилання позивача про нікчемність Договору з підстави укладення його без надання згоди її чоловіка [PERSON] , яка повинна бути наданою у відповідності до вимог статті 65 СК України, а саме ч. 3 цієї статті , якою встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і ( або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово; згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена, оскільки позивачем не надано доказу про те, що вона дійсно перебувала на момент укладення Договору у шлюбі . Також суд не бере до уваги посилання позивача про нікчемність Договору з підстав невідповідності його Закону України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а саме п. 4 статті 34 цього Закону, яким передбачено , що діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб підлягає обов'язковому ліцензуванню, з тих підстав, що у відповідності до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу ( ліцензії) згідно зі статтею 227 ЦК України є оспорюваним. Відповідно до п. 5 та п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року» Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про застосування встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору; якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача; правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом; у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За таких обставин суд дійшов до висновку про нікчемність Договору фінансового лізингу № 805225 укладеного між [PERSON] та Лізинговою компанією ТОВ « ІГК» 21 травня 2015 року. В силу встановлено судом факту про те, що даний Договір нікчемний , а тому є недійсним з моменту його вчинення, визнавати його недійсним з тих підстав на які посилається позивач є недоцільним. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved