Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

04.10.2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» через свого представника за довіреністю звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором без номеру від 24.05.2012 року у розмірі 23443,37 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 10695,18 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 3674,32 грн., заборгованості за пенею за прострочене зобовязання у розмірі 6631,33 грн., 850,00 грн. пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн., а також штрафів у розмірі 1592,54 грн., з яких 500,00 грн. фіксована частина та 1092,54 грн. процентна складова штрафу. Також просив стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 1378,00 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 24.05.2012 року відповідач отримав кредит у розмірі 10000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у позивача. Згідно умов укладеного договору він складається із заяви позичальника, «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів банку», які викладені на банківському сайті у мережі інтернет. Відповідно до умов укладеного між сторонами договору відповідач належним чином зобовязання не виконує, у зв`язку з чим утворилася вищевказана заборгованість та для стягнення якої позивач звернувся до суду. У судове засідання представник позивача не з`явився. Надав суду разом з позовною заявою клопотання, відповідно до якого надав згоду на заочний розгляд справи та слухання справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с. 52). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином (а.с.61, 62). Перед судовим засіданням 22.11.2016 року повідомила суд, що не взяла із собою будь-якого документа, що посвідчує особу, а тому просила суд відкласти розгляд справи. Суд вважає, що вимоги відповідача в цій частині не підлягають задоволенню, виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу, передбаченого ст.11 ЦПК України та з метою розгляду справи в межах строків, визначених ст.157 ЦПК України. Таким чином судом встановлена повторність неприбуття відповідача до суду без поважних причин відповідно до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК України. Окремо відповідач [PERSON] надала суду спочатку заяву від 31.10.2016 року, в якій у звязку з сімейними обставинами просила надати їй додатковий час підготуватися до суду, а 21.11.2016 року надала через канцелярію суду заперечення на позовну заяву з додатками (а.с.63-71), в якій фактично визнала борг перед позивачем лише щодо основної суми боргу у розмірі 10695,18 грн., у відношенні іншої частини позовних вимог (процентів за користування кредитом, двох видів пені, а також штрафів) просила у задоволенні позову відмовити. При цьому щодо процентів та пені посилалася на пропуск строків давності звернення до суду відповідно до ст.267 ЦК України, надала своє тлумачення договору з позивачем щодо початку строку, коли у банка виникло право на стягнення з відповідача боргу, а щодо штрафів вказала, що їх нарахування суперечить нормам щодо подвійної відповідальності за одне й те саме порушення з боку боржника. Враховуючи, що сторони до суду не прибули, а причина неявки відповідача визнана судом не поважною, в матеріалах справи мається достатня кількість доказів для вирішення справи по суті, суд відповідно до вимог ч.2 ст. 197 ЦПК України вважає за доцільне ухвалити рішення без участі сторін по справі та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У відповідності до приписів ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлені наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що 24.05.2012 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір без номеру, відповідно до якого [PERSON] отримала у позивача кредит на картковий рахунок, відкритий позивачем. При цьому кредитний ліміт по картці з 23.01.2013 року був збільшений до 10000,00 грн., що і є кредитом, який отримала та повинна була повернути відповідач. Кредитний договір складається із анкети-заяви позичальника відповідача по справі (а.с.10), довідки про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с.11-12), а також «Умовами та правилами надання банківських послуг» (а.с.13-46) та «Тарифами банку», копія яких або витяг з яких до матеріалів справи представником позивача не долучені, а є лише посилання на адресу таких тарифів в мережі інтернет. З «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» позичальник відповідно до взятих на себе обов`язків повинен був (за бажанням) ознайомитися самостійно через мережу інтернет. Відповідно до п.2.1.1.5.5 Умов та Правил позичальник зобовязується погашати заборгованість за отриманим кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Суд вважає встановленим розмір заборгованості за основним тілом кредиту у розмірі 10695,18 грн., розмір якої відповідачем не оспорюється та розрахунок якої наведено на а.с.8. Також суд відхиляє посилання відповідача на той факт, що щодо процентів за користування кредитом повинен бути застосований строк позовної давності, оскільки за користування кредитними коштами нараховуються відповідні відсотки, що передбачено п.2.1.1.3.3 «Умов та правил банківських послуг», тому розмір процентів у сумі 3674,32 грн. є правильним та нарахованим відповідно до умов укладеного між сторонами договору та норм діючого законодавства України. Стосовно пені у розмірі 6631,33 грн. за прострочення виконання зобовязання, то тут суд не приймає доводи відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки розрахунок пені почав відбуватися у фіксованій сумі 401,72 грн. (четверта колонка розрахунку заборгованості з права, а.с.8 зворотній бік) лише з 01.11.2016 року, а до суду позивач звернувся 04.10.2016 року, тобто в межах однорічного строку для вимог про стягнення пені. Щодо пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн., то тут суд вражає, що позивачу у задоволенні вказаної вимоги слід відмовити, оскільки комплексний аналіз наданих суду «Умов та правил банківських послуг» не встановлює такого виду відповідальності, що унеможливлює стягнення такої суми. До того ж в розрахунку відсутня відповідна графа щодо даного виду пені, а у підсумках розрахунку вона взагалі зазначена як штраф, а не як пеня без посилання на відповідні норми договору. Стосовно стягнення сум штрафів, а саме фіксованої частини 500 грн. та процентної складової 1092,54 грн., суд має зазначити, що позивач обґрунтував їх нарахування п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг», в той же час витяг з «Умов та правил банківських послуг», наданий суду, закінчується на п.2.1.1.6.19 і надалі відсутній, тому встановити наявність такого пункту у суду немає можливості. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, що позивачем зроблено не було. Окрім іншого, відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Кредитним договором передбачено відповідальність за порушення зобов'язання, а саме: пеня та штраф, тобто за одне й те саме порушення зобов'язання передбачена подвійна відповідальність одного виду. При цьому в ст. 61 Конституції України зазначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Тому ПАТ КБ «Приватбанк» неправомірно просить одночасно застосувати подвійну відповідальність одного виду за одне й те саме правопорушення. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення штрафів задоволенню не підлягають. Судом встановлено, що станом на 10.07.2016 року заборгованість відповідача перед позивачем, яку суд вважає нарахованою правомірно, складає 21000,83 грн., та яка складається з: - 10695,18 грн. заборгованості за кредитом; - 3674,32 грн. проценти за користування кредитом; - 6631,33 грн. пеня за прострочене зобовязання. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти за його використання. Згідно зі ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо в зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до умов ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом. Таким чином, вимоги позивача є обґрунтованими, не суперечать закону та підлягають частковому задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України суд присуджує позивачу судові витрати у розмірі 90% від сплаченої ним суми судового збору, оскільки позов задоволений частково (21000,83 грн. від заявлених 23443,37 грн.), та вказана сума складає 1240,20 грн. (90% від 1378,00 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial