Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

03.02.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями. Позовні вимоги мотивовані тим, що 28.08.2020 о 23 год. 57 хв. позивач, керуючи транспортним засобом - автомобілем марки Wolkswagen моделі Passat, рухаючись з Хмельницького шосе до вул. Воїнів-Інтернаціоналістів у м. Вінниця, був зупинений проблисковим та звуковим сигналом службового автомобіля Управління патрульної поліції у Вінницькій області. Після зупинки працівники поліції пояснили, що причиною зупинки транспортного засобу під керуванням позивача стало порушення п.8.7.3.г Правил дорожнього руху, а саме проїзд регульованого перехрестя на забороняючий жовтий сигнал світлофору. Однак, позивач не погодився та зазначив, що ним було здійснено проїзд на дозволений сигнал. Працівники поліції продемонстрували позивачу відеозапис з відеореєстратора їх службового автомобіля, з якого було видно, що жовтий сигнал світлофору для екіпажу патрульної поліції увімкнувся на момент, коли транспортний засіб чорного кольору, схожий на позивача, вже проїжджав перехрестя посередині, при цьому ідентифікувати марку автомобіля та державний реєстраційний номерний знак збоку, неможливо. Після цього, працівником патрульної поліції в області Завальнюком С.Ю. відносно позивача винесено незаконну постанову серії ЕАМ №3050080 від 29.08.2020 за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн. Непогодившись з діями працівників поліції та накладенням на нього адміністративного стягнення, позивач оскаржив постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ №3050080 від 29.08.2020 року до суду. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.09.2020 у справі №127/19022/20 адміністративний позов [PERSON] до [PERSON] про скасування вищевказаної постанови задоволено, постанову скасовано, провадження у справі закрито. Рішення суду не оскаржувалось та набуло законної сили. Позивач зазначив, що внаслідок незаконних дій працівників Управління патрульної поліції у Вінницькій області йому було завдано моральної шкоди, яка полягала у тому, що його, його дружину та малолітнього сина незаконно безпідставно зупинили та затримали на тривалий час. При винесенні постанови про адміністративне правопорушення у нього, як особи невинуватої, з`явилось відчуття сорому, тривоги обурення та хвилювання. Такі незаконні дії образили та поставили під сумнів його порядність та добре ім`я, сприяли створенню негативної психологічної установки відносно нього, принизили його честь та гідність через незаконне потрапляння до баз Міністерства внутрішніх справ України та Автоматизованої системи виконавчих проваджень, як особи правопорушника. Також, у позивача відбулось погіршення стосунків у сім`ї. [PERSON] вказав, що притягнення йог до адміністративної відповідальності та застосування адміністративного стягнення, яке у подальшому скасовано судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконність дій посадової особи управління патрульної поліції, яка ініціювала та здійснювала вказане провадження, а також є беззаперечною підставою для відшкодування завданої йому у зв`язку з цим моральної шкоди. На підставі викладеного, посилаючись на положення статей 1166,1167, 1173, 1174 ЦК України, [PERSON] просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з Єдиного казначейського рахунку на його користь грошові кошти у розмірі 50000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями працівників Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції. Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, позивач зазначив, що згідно практики Європейського суду з прав людини призначається компенсація за порушення прав людини, зазвичай в розмірі 2000,00 - 5000,00 євро. Саме з цих міркувань він виходить при визначенні розміру спричиненої йому моральної шкоди (50000,00 грн). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.03.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи вирішено проводити в спрощеному позовному провадження без повідомлення (виклику) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачами відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. 09.04.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. №24528) представника Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції, у якому позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Зазначив, що позивачем не обґрунтовано, у чому саме полягає заподіяна йому відповідачем моральна шкода, ним не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв`язку з бездіяльністю відповідачів, як суб`єктів владних повноважень, тому, на думку відповідача, заявлена позивачем вимога не підлягає задоволенню. Зауважив, що до позивача не застосовано стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, а позивачем не наведено інших доказів, які б свідчили, що дії працівників поліції були незаконними та завдали моральну шкоду та їх дії перебували у причинно-наслідковому зв`язку із постановою про адміністративне правопорушення. До того ж, постанова серії ЕАМ №3050080 від 29.08.2020 року, яку було скасовано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області по справі №127/19022/20, на яку посилається позивач, як на підставу заподіяння йому моральної шкоди, не містить жодних посилань на неправомірні дії працівників поліції. Саме по собі скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення ПДР не дає підстав вважати, що дії працівника Управління патрульної поліції в м. Вінниці є неправомірними. Позивачем не обґрунтовано причинного зв`язку між діями інспектора УПП у Вінницькій області та твердженнями про те, що його автомобіль затримали на тривалий час оскільки відповідно до постанови ЕАМ №3050080 від 29.08.2020 його правопорушення виявили о 23:57 год. 28.08.2020 року, а саму постанову винесли о 00:04 год. 29.08.2020 року (тобто 7 хвилин), не надано жодного доказу та не встановлено зв`язку у будь-якому приниженні його честі та гідності. Позивачем не надано розрахунку моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн. При цьому, сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Також представник відповідача зауважив, що до компетенції УПП у Вінницькій області ДПП не входять повноваження щодо здійснення оперативно-розшукової діяльності, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. На підставі наведеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. 23.04.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 28532) представника Державної казначейської служби України, у якому просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник зазначила, що відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Натомість, позивач зазначив відповідачем 1 - Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції з кодом ЄДРПОУ 40108646. Однак, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань код ЄДРПОУ 40108646 належить юридичній особі повне найменування якої «Департамент патрульної поліції». Крім того, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань така установа як «Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції» в останньому відсутня. Також зауважила, що Державна казначейська служба України є самостійною юридичною особою, при цьому, ніяких порушень прав та законних інтересів позивача не допускала і будь-які зобов`язання перед позивачем у неї відсутні, тому позовні вимоги позивача про стягнення з неї грошових коштів є безпідставними та надуманими. На думку представника, оскільки постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності винесена службовою особою патрульної поліції, тобто органу, який не відноситься до органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду - підстави для відшкодування моральної шкоди позивачу на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відсутні. Крім того, позивачем не надано жодного належного, допустимого, достовірного доказу щодо наявності неправомірної поведінки відповідачів та спричиненої моральної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та шкодою, що в свою чергу виключає цивільну відповідальність за заподіяну моральну шкоду та вказує про відсутність підстав для її відшкодування. 06.05.2021 року [PERSON] подав до суду відповідь на відзив (вх. № 30928) представника відповідача Управління патрульної поліції в Вінницькій області Департаменту патрульної поліції, у якому, з мотивів викладених у позовній заяві просив задовольнити позовні вимоги. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно ч. 1, 3 ст.13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.09.2020 року у справі №127/19022/20 постанову інспектора батальйону № 1 роти № 3 БУПП у Вінницькій області лейтенанта поліції Завальнюка Сергія Юрійовича серії ЕАМ №3050080 від 29.08.2020 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП скасовано, а провадження у справі закрито. При цьому, судом встановлено, що постанова мотивована тим, що позивач, керуючи автомобілем марки Volkswagen д.н.з., по вул. В. Інтернаціоналістів, 2 в м. Вінниці, здійснив рух на забороняючий жовтий сигнал світлофора, чим порушив п. 8.7.3.г ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч.2 ст. 122 КУпАП. Підставою для скасування постанови стало те, що в матеріалах справи, окрім оскаржуваної постанови, відсутні будь-які докази вини [PERSON] у вчиненні правопорушення. Суд зазначає, [PERSON] пред`явив даний позов до Управління патрульної поліції в Вінницькій області Департаменту патрульної поліції та до Державної казначейської служби України. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається на положення статей 1166,1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Звернувшись до суду з даним позовом, позивач вказує на завдання йому моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, при цьому крім іншого, посилається і на положення ст. 1176 ЦК України та зазначає про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Разом із тим, позивачем не надано, а судом не здобуто доказів того, що працівниками УПП у Вінницькій області при складанні протоколу про адміністративне правопорушення були вчинені дії, які були б та могли бути, підставою для відшкодування йому, заподіяної такими діями, шкоди, передбаченою ст. 1176 ЦК України. На спірні правовідносини не поширюються положення ст.1176 ЦК України. Крім того, не підлягають до застосування в цьому випадку і положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Жодної підстави для застосування у цій справі положень вищевказаного Закону судом не встановлено. В свою чергу, суд відмічає, що за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди визначеними законом органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Однак слід зазначити, що у розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. При вирішенні справи визначальними для суду є фактичні обставини, наведені у позовній заяві, а тому суд, визначаючись із характером існуючих правовідносин, не вправі самостійно змінювати підстави позову, оскільки відповідно до положень цивільного процесуального законодавства це є виключним правом позивача. Посилаючись на обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] вказує на обставини про можливість відшкодування йому моральної шкоди також на підставі ст.ст. 1173, 1174 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У частині першій статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю працівників поліції, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності працівників поліції є рішення суду (вирок), яким встановлено протиправність (неправомірність) таких дій, інші докази. Згідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві. Тлумачення частини другої статті 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача. Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного суду в справі №242/4741/16-ц (Провадження № 14-515цс19) від 27 листопада 2019 року. Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем Державної казначейської служби України чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («CANTONI v. FRANCE»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№ 20372/11). З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові ВП ВС від 27 листопада 2019 №242/4741/16-ц вказує, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав. Разом з тим, порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Згідно зі змістом статей 4, 51 ЦПК України обов`язок визначати відповідача у справі покладається на позивача. У разі пред`явлення позову до неналежних відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі. Суд зазначає, що вимоги щодо відшкодування моральної шкоди в межах даного позову заявлено без залучення до участі в справі держави Україна, як учасника цивільних відносин, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав. Позивач відповідне клопотання про залучення не заявив, хоча таке право надано виключно позивачу відповідно до ст. 51 ЦПК України. Крім того, суд також зауважує, що позивач звернувся з позовом до Управління патрульної поліції в Вінницькій області Департаменту патрульної поліції, яке не є юридичною особою, а юридичною особою є Департамент патрульної поліції (зазначений позивачем у позовній заяві код ЄДРПОУ 40108646 належить юридичній особі - Департаменту патрульної поліції). Отже, відповідно до ст. 51 ЦПК України законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто, ініціатива щодо залучення до участі у справі співвідповідачів повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такого залучення чи заміни. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним та залучення співвідповідача з власної ініціативи, тому слід зазначити, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, оскільки даний позов пред`явлено до неналежних відповідачів.

Outcome: dismissed