Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-11 00:00:00

03 жовтня 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником вищевказаної квартири. Окрім неї, у квартирі зареєстровані її донька - [PERSON] та онуки - [PERSON] і [PERSON] . Відповідачі у вказаній квартирі не проживають з 2012 року, особисті речі їх відсутні. Звернулася до суду з даним позовом, оскільки реєстрація відповідачів перешкоджає їй вільно користуватися та розпоряджатися житлом, а також змушує нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг. Ухвалою Світловодського міськрайонного суду від 22 жовтня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження, вирішено розгляд проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, відповідачам надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Правом на подання відзиву, відповідно до ст.178 ЦПК України, відповідачі не скористалися. Ухвалою від 20 грудня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду справи. Ухвалою від 13 лютого 2020 року витребувано додаткові докази у позивача та третьої особи. Ухвалою суду від 27 квітня 2020 року залучено до участі у справів якості законного представника неповнолітнього відповідача [PERSON] - його матір [PERSON] . Позивач в судове засідання не з`явилася. Разом з позовом подала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися. В порядку ст.128 ЦПК України, відповідачі вважаються повідомлені належним чином, за місцем їх реєстрації. Крім того, повідомлялися про розгляд справи шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України. Причини неявки суду невідомі, заяв та клопотань про відкладення чи розгляд справи у їх відсутності до суду не надходило. Представник третьої особи надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без участі представника органу опіки та піклування. У зв`язку з неявкою сторін для розгляду справи по суті, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, надані позивачем разом з позовною заявою, судом встановлено слідуючі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] , [INFO] , є власником квартири [ADDRESS] . Даний факт підтверджується договором дарування квартири від 30 листопада 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу Соломоненко Л.В., зареєстрованого в реєстрі за №4696, та відповідним штампом Світловодського КМ БТІ про реєстрацію права власності від 08 січня 2003 року, що міститься на ньому. (а.с. 5) Згідно довідки №3174 від 06 вересня 2019 виданої ТОВ УК «Господарник», [PERSON] , [INFO] , зареєстрована як власник у квартирі [ADDRESS] . Окрім неї у квартирі зареєстровані її доньки - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та онуки - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . (а.с. 6) Згідно акту від 11 вересня 2019 року, складеного [PERSON] в присутності сусідів [PERSON] , [PERSON] та засвідченого підписом директора ТОВ УК «Господарник» [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у квартирі [ADDRESS] , але фактично не проживають в ній з 2012 року. (а.с.7) Згідно свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , його матір`ю є [PERSON] . (а.с. 84) Згідно висновку від 06 березня 2020 року, орган опіки та піклування виконавчого комітету Світловодської міської ради у питанні щодо визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням покладається на розсуд суду. (а.с.64) Статтею 1 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції» передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Право власності позивача на набуте ним нерухоме майно є непорушним, а власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.ст.321, 391 ЦК України). Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] даний час не належать до членів сім`ї позивача, співвласниками квартири не являються, є лише зареєстрованими, але фактично 2012 року там не проживають, жодних домовленостей про порядок користування квартирою не було, тому вони вважаються такими, що втратили право на користування житлом. Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог позивача в частині визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування вищевказаною квартирою. Щодо позовної вимоги в частині визнання неповнолітнього відповідача [PERSON] , законним представником якого є [PERSON] , таким що втратив право на користування житлом, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , законним представником якого є [PERSON] , є неповнолітньою особою, яка має повних 11 років. У принципі 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Статтею 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-12, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Так, згідно ч.1-3 ст.29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно ч.ч. 4,5 ст.19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо визнання дитини такою, що втратила право на користування житловим приміщенням обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Орган опіки та піклування виконавчого комітету Світловодської міської ради у питанні щодо визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням поклався на розсуд суду. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній [PERSON] набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком, а тому визнання його таким, що втратив право на користування житлом, та як наслідок зняття з реєстраційного обліку, суперечить інтересам дитини. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Таким чином, неповнолітні не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх непроживання в спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 59/19394/15-ц та в постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 465/7083/13-ц, якими, зокрема, керується суд під час вирішення даного спору по суті. Враховуючи викладене, позовна вимога в частині визнання відповідача [PERSON] , законним представником якого є [PERSON] , таким що втратив право на користування житлом, не підлягає задоволенню. У відповідності до ст.141 ЦПК України, з відповідачів №№1 і 2 підлягають солідарному стягненню на користь позивача понесені витрати на оплату судового збору в сумі 768 грн. 40 коп.

Outcome: partial