Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

02 березня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» (далі - ПрАТ «Суха Балка») суму невиплаченої одноразової допомоги при звільнені, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без утримання податків та обов`язкових. 18 травня 2021 року позивач уточнив позовні вимоги та просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» суму грошових коштів в розмірі 1564 гривень (одна тисяча п`ятсот шістдесят чотири гривні) 75 копійок, недоплаченої одноразової допомоги при звільненні та суму грошових коштів в розмірі 54820 гривень (п`ятдесят чотири тисячі вісімсот двадцять гривень) 31 копійка, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 травня 2006 року по 31 грудня 2008 року. В обґрунтування позову зазначає, що він з 19.12.1973 року по 31.12.1987 рік, з 01.01.1988 року. по 30.06.1989 рік та з 09.02.1993 року по 06.05.2006 рік працював у відповідача в шахті Фрунзе за певними професіями та спеціальностями. 06.05.2006 року позивач звільнився з підприємства відповідача за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. В 2020 році він дізнався, що Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006рр. передбачено виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову (вихідну) допомогу в розмірі, залежно від стажу роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи від 20 і більше років трьохмісячну середню заробітну плату. Оскільки він відпрацював у відповідача більше 31 року, відповідач зобов`язаний був виплатити одноразову (вихідну) допомогу при звільненні на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. Відповідач виплатив йому одноразову допомогу лише в розмірі двох середньомісячних заробітних плат. Таким чином, відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу одноразову допомогу в розмірі 5210грн. 88коп. (1736.96грн. середньомісячна заробітна плата за листопад - на 3 середньомісячні заробітні плати = 5210грн. 88 коп.), а фактично виплатив меншу суму, недоплата становила 1564 грн. 75коп. Відповідач, окрім невиплаченої одноразової допомоги зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач просить суд стягнути із відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 54820,31грн. за період з 07.05.2006р. по 31.12.2008р. Ухвалою суду від 09 березня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Представник відповідача не погодившись із позовом, подав до суду відзив, в якому позовні вимоги не визнав, просив відмовити в позові. Вказав, що оскільки умовами Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки передбачено, що додаткові умови виплат одноразової допомоги при фактичному виході працівника на пенсію можуть встановлюватись в колективному договорі. На підприємстві Відповідача на час звільнення Позивача діяв Колективний договір на 2005-2006 рр. Відповідно до п. 5.15. Розділу 5 «Соціальні пільги та гарантії» Колективного договору при звільненні працівника у зв`язку з виходом на пенсію з підприємства за віком та по вислузі років, виплачується одноразова матеріальна допомога при безперервному стажі роботи у ПАТ (підприємствах, правонаступником яких є ПАТ) і в інших підприємствах, установах, організаціях, з яких працівник був запрошений на роботу в ПАТ у порядку переводу за узгодженням між керівниками підприємств, установ, організацій та при відсутності порушень трудової дисципліни (протягом останнього року роботи). Таким чином, п. 5.15. Колективного договору однією із додаткових і обов`язкових умов отримання містить вимогу про конкретні часові рамки безперервного стажу працівника на підприємстві Відповідача. Отже, відповідно до п. 6.1. Галузевої угоди та п. 5.15. Колективного договору Відповідач мав сплатити на користь Позивача одноразову матеріальну допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. На користь Позивача, при його звільненні були сплачені усі належні йому суми, в тому числі матеріальна допомога, яка передбачена положеннями Галузевої угоди та Колективного договору. Враховуючи, що ПрАТ «СУХА БАЛКА» сплатило на користь Позивача матеріальну допомогу, передбачену Галузевою угодою та Колективним договором, то підстав для задоволення позовної заяви немає. Просять суд при розгляді даної позовної заяви врахувати, що позивачу при звільненні були виплачені усі належні йому суми, тобто зі сторони ПрАТ «СУХА БАЛКА» не було порушень прав позивача, і як наслідок, будь-яка вина ПрАТ «СУХА БАЛКА» - відсутня; при цьому розмір нарахованого середнього заробітку значно перевищує, середній заробіток працівника, а тому просили застосувати принцип співмірності із посиланням на практику Верховного суду. В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Цуканова Н.В. проти позовним вимог заперечувала, послалась на обставини, що зазначенні в у відзиві на позовну заяву та у відзиві на уточнену позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] у період часу з 19.12.1973 по 31.12.1987 року, з 01.01.1988 р. по 30.06.1989 року та з 09.02.1993 року по 06.05.2006 року працював у на шахті Фрунзе ВАТ «Суха Балка» (на теперішній час ПрАТ «Суха Балка») в підземних у мовах, що підтверджуються копією трудової книжки. Згідно запису у трудовій книжці [PERSON] звільнено з роботи 06.05.2006 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст. 38 КЗпП України, наказ №82ос від 06.05.2006 року. Позивачу при звільненні із підприємства відповідача допомога при виході на пенсію виплачувалась у сумі 3646,13 грн. Згідно ст.ст.13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Відповідно до п.6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки (далі - Галузева Угода), яка була чинною на день звільнення позивача й положення, якої поширюються на ПрАТ «Суха Балка», встановлено виплачувати працівнику при фактичному виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 7,5 до 15 років - середньомісячної заробітної плати; від 15 до 20 років - двомісячної середньої заробітної плати; від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати. Додаткові умови виплат можуть встановлюватись у колективному договорі. Положення пункту 6.1 Галузевої угоди не містять будь-яких застережень щодо залежності розміру соціальних пільг та гарантій працівника від наявності конкретного розміру безперервного трудового стажу. Згідно п.5.15 Колективного договору встановлено зобов`язання підприємства відповідача при звільненні працівника у зв`язку з виходом на пенсію з ПАТ за віком та за вислугою років, виплачувати одноразову матеріальну допомогу при безперервному стажі роботи в ПАТ (підприємствах, правонаступником яких є ПАТ) та в інших підприємствах, закладах, організаціях з яких працівник був запрошений на роботу до ПАТ в порядку переводу за згодою між керівниками підприємств, закладів, організацій та відсутності порушень трудової дисципліни (протягом останнього року роботи) в наступних розмірах, кратних середньомісячному заробітку: для підземних робітників та робітників ДФС, віднесених до списку №1 від 2,5 до 10 років-1, від 10 до 15 років-2, від 15 до більше років-3. Відповідно до положень ст.13 КЗпП України, колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Згідно ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, Генеральною та Галузевими (регіональними) угодами. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Також, стаття 9 цього Закону передбачає, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Згідно зі статтею 16 КЗпП України, умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] відпрацював на підприємстві відповідача більше 20 років та був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію, а отже мав право на отримання одноразової допомоги в розмірі тримісячної середньої заробітної плати на підставі положень п.6.1 Галузевої угоди, виконання якої є обов`язком відповідача, а не колективного договору, положення якого погіршують становище працівника. Вирішуючи питання в частині позовних про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади - 06 травня 2006 року, відповідач не провів виплату позивачеві всіх належних сум, а саме не виплатив повну суму одноразової допомоги при виході на пенсію, недоплачена сума склала 1564 грн.75 копійок. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Враховуючи наданні докази, суд дістається висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 травня 2006 року по 31 грудня 2008 року, ґрунтуються на законі, а тому підлягають задоволенню. Враховуючи результат вирішення спору, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 908,00 грн.

Outcome: approved