Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

04 вересня 2020 року до Деснянського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», 3-тя особа - Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві про захист прав споживачів. Вимоги позову обґрунтовано наступним. 02.12.2016 року ПАТ «Ідея Банк» та фізична особа [PERSON] уклали кредитний договір № Z38.539.70076. Згідно договору ПАТ «Ідея Банк» зобов`язався надати позивачу кредит у розмірі 74997,00 гривень на термін до 02.12.2019 року, а позивач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені кредитним договором. Зобов`язання за кредитним договором [PERSON] , виконала у повному обсязі та вчасно. Надалі, 11 03 2019 року, між Позивачем та Акціонерним товариством «Ідея Банк» було укладено Кредитний договір №Z62.00603.005012317 про надання позивачу коштів у сумі 100000 гривень строком на 24 місяці. Позивач обов`язки за кредитним договором виконував здійснюючи сплату коштів у відповідності до графіку погашення заборгованості. В подальшому позивач дізналась, що за первісним виконаним договором № Z38.539.70076 від 02.12.2016 року відповідно до пункту 1.12 па пункту 6.1 була включена комісія (плата за обслуговування кредитної заборгованості) щомісячно в терміни та у розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Позивач наголошує, що умови п. 1.12 про здійснення плати за обслуговування кредитної заборгованості в терміни та в розмірах визначених в п. 6.1 кредитного договору № Z38.539.70076 від 02.12.2016 року є несправедливими, суперечать вимогам закону та порушують права позивача Виходячи з викладених обставин справи, позивач просить умови п. 1.12 та п. 6.1 кредитного договору № Z38.539.70076 від 02.12.2016 визнати недійсними з моменту укладення договору та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок сплачених позивачем з часу укладення кредитного договору платежів, зарахувавши сплачену позивачем комісію (плата за обслуговування кредитної заборгованості) у рахунок інших обов`язкових платежів за новим кредитним договором №Z62.00603.005012317 від 11 березня 2019 року. Так само позивач просить умови п. 1.10 та п. 6.1 кредитного договору №Z62.00603.005012317 від 11 березня 2019 визнати недійсними з моменту укладення договору та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок сплачених позивачем з часу укладення кредитного договору платежів, зарахувавши сплачену позивачем комісію (плата за обслуговування кредитної заборгованості) у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором №Z62.00603.005012317 від 11 березня 2019 року. Крім того, позивач вважає що підставою для визнання умов пунктів 1.12, п. 6.1 кредитного договору № Z38.539.70076 від 02.12.2016 року та умов п. 1.10, п. 6.1 кредитного договору №Z62.00603.005012317 від 11 березня 2019 недійсними є порушення положень АТ «Ідея Банк» ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції діючій на момент виникнення спірних правовідносин, оскільки останній включив в договір із споживачем [PERSON] умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору є несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Таким чином несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Представник відповідача проти задоволення позову [PERSON] заперечував, подав відзив на позов в якому зазначив, що банк не встановлював ніякої комісії за ведення справи, договору, обліку заборгованості споживача тощо; за дії які банк здійснює на власну користь - за прийняття платежів від позичальника, тощо, за укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди тощо. Зазначає, що банк цілком правомірно отримав комісію за обслуговування кредитної заборгованості. Представник відповідача в судове засідання не з`явився про час та місце судового розгляду був повідомлений належнимчином, в поданому суду відзиві на позов представник Акціонерного товариства «ІдеяБанк» просив справу розглядати за його відсутності. Третя особа Держпродспоживслужба в м. Києві подала письмові пояснення в яких позовні вимоги підтримала, просила здійснювати розгляд справи за відсутності представника. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», 3-тя особа - Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст. 3 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України). У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). Фактичні обставини справи, встановлені судом. Як вбачається з матеріалів справи та сторонами не заперечується 02.12.2016 року ПАТ «Ідея Банк» та фізична особа [PERSON] уклали кредитний договір № Z38.539.70076. Згідно договору ПАТ «Ідея Банк» зобов`язався надати позивачу кредит у розмірі 74997,00 гривень на термін до 02.12.2019 року, а позивач зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені кредитним договором. Відповідачем не спростовано, що свої зобов`язання за кредитним договором № Z38.539.70076 від 02.12.2016 позивач виконала повністю. В подальшому, 11.03.2019 року, між позивачем та Акціонерним товариством «Ідея Банк» було укладено Кредитний договір №Z62.00603.005012317. Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору № Z62.00603.005012317 від 11. 03.2019 року, банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 100000, 00 грн (сто тисяч гривень), включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом із процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору. Умовами п.1.12 первісного договору № Z38.539.70076 від 02.12.2016 року передбачено, що за обслуговування кредиту банком позивач сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно п. 6.1 договору, який в свою чергу містить графік щомісячних платежів за кредитним договором - комісію. Як вбачається судом із вказаного графіку позивачу за період з 02.01.2017 року по 02.12.2019 року необхідно сплатити вказаної комісії в загальному розмірі 133555,57 коп. Судом також встановлено, що відповідно до умов п 1.10 та п. 6.1 Кредитного договору №Z62.00603.005012317 від 11.03.2019 року згідно з графіком щомісячних платежів до сум, що підлягають сплаті включається комісія (плата за обслуговування кредитної заборгованості). Як вбачається судом із вказаного графіку позивачу за період з 11.04.2019 року по 11.03.2021 року необхідно сплатити вказаної комісії в розмірі 49200 грн. 00 коп. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6ст. 203 цього Кодексу. За положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У справі, яка розглядається, судом встановлено, що кредитні договори укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Аналіз умов вказаного кредитного договору дає підстави суду прийти до висновку, що данні кредити є споживчими, а тому для врегулювання даних правовідносин слід застосовувати ЗУ «Про захист прав споживачів» ( у редакції, яка була чинною на момент укладення вказаних договорів). За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Таким чином, предметом доказування у даній справі є включення до кредитного договору умов, що є несправедливими. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Суд враховує, що споживач є вразливою стороною договірних відносин з огляду на що законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування». Зазначене узгоджується із постановою ВС/КЦС від13 грудня 2018 року у справі № 716/179/15-ц. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди щодо кредитного договору тощо). Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року № 6-1746 цс. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у справі № 695/3474/17 зазначив, зокрема, що відповідно до положень абзацу 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Так відповідач, встановивши в кредитних договорах сплату щомісячної комісії (плати за обслуговування кредиту), спричинив істотний дисбаланс прав та інтересів позивача. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту банком, що є незаконним та не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Тим більше, що сума, яка нарахована банком до сплати за таке обслуговування є такою, що значно перевищує суму коштів отриману позивачем в кредит за кредитним договором № Z38.539.70076 від 02.12.2016 року та є такою, що становить половину суми, яку позивач отримав в кредит за кредитним договором № Z62.00603.005012317 від 11.03.2019 року. Нарахування комісії (плати за обслуговування кредитної заборгованості) є несправедливим, зокрема, тому, що ставить у нерівне відношення позичальника порівнюючи з банком у якому є структурні підрозділи та працівники, що покликані здійснювати обслуговування кредитної заборгованості виконуючи свої функціональні обов`язки. За таких обставин кредитні договори в частині встановлення щомісячної комісії за фактичне управління кредитом слід визнати недійсними. Разом з тим, згідно положень статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. У зв`язку із вказаним належить визнати недійною з моменту укладення договору умову п. 1.12 Кредитного договору № Z38.539.70076 від 02.12.2016 року, за якою передбачено, що за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно позичальник сплачує платежі, які визначені згідно графіку щомісячних платежів, а також визнати недійсною умови п. 6.1 вказаного договору в частині визначеної в даному графіку комісії, що підлягає до сплати, яка досліджена судом в судовому засіданні та сумнівів у собі не викликає. Також підлягає визнанню недійною з моменту укладення договору умова п. 1.10 Кредитного договору № Z62.00603.005012317 від 11.03.2019 року, за якою передбачено, що за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно позичальник сплачує платежі, які визначені згідно графіку щомісячних платежів, відповідно підлягає визнанню недійсною умова п. 6.1 вказаного договору в частині визначеної в даному графіку плати за обслуговування кредитної заборгованості, що підлягає до сплати, яка досліджена судом в судовому засіданні та сумнівів у собі не викликає. Судом встановлено, що за вищезазначеними кредитними договорами Відповідачем включено до вартості кредиту суму комісії (плати за обслуговування кредитної заборгованості). Так, у сукупній вартості кредиту виданого позивачу у відповідності до умов договору № Z38.539.70076 від 02.12.2016 комісія (плата за обслуговування кредитної заборгованості) складає 133555,57 грн. За кредитним договором № Z62.00603.005012317 від 11.03.2019 року Позивачем підлягає до сплати 49200,00 грн. плати за обслуговування кредитної заборгованості, що підтверджується документами про оформлення кредиту, що додані до матеріалів справи. Тому умови п. 1.12 та умови п. 6.1 кредитного договору № Z38.539.70076 від 02.12.2016 року та умови п. 1.10 та умови п. 6.1. № Z62.00603.005012317 кредитного договору від 11.03.2019 в частині визначення комісії (плати за обслуговування кредитної заборгованості) необхідно визнати недійсними та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок сплачених позивачем з часу укладення кредитних договорів платежів, зарахувавши сплачену позивачем комісію у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором №Z62.00603.005012317 від 11 березня 2019 року. Зобов`язання відповідача здійснити перерахунок здійснених з часу укладення зазначених договорів платежів за обслуговування кредитної заборгованості та зарахування сплаченої позивачем суми таких платежів в рахунок інших обов`язкових платежів, що передбачені умовами кредитного договору № Z62.00603.005012317 від 11.03.2019 року, на думку суду буде повністю відповідати нормам чинного законодавства. Також суд враховую правову позицію відповідно до Постанови Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 695/3474/17. При розгляді якої суд за ідентичних правовідносин між сторонами дійшов висновку про порушення прав споживача. В зазначеній постанові Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку відповідності пункту кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, та дійшли обґрунтованих висновків про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісійної винагороди банку за обслуговування кредитної заборгованості, та зобов`язання ПАТ «Ідея Банк» зарахувати сплачену позичальником комісію у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором. Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів, серед яких визначено сприяння у боротьбі зі шкідливою діловою практикою підприємств, яка негативно відбивається на споживачах. Хартією захисту споживачів, ухваленою 25 сесією консультативної асамблеї Європейського союзу у 1973 році за № 543, передбачено, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, оскільки споживачу під час укладення кредитного договору об`єктивно бракує знань для здійснення правильного вибору послуг із запропонованих на ринку та оцінки укладеного договору. Згідно із п. 58 Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/16663/16-ц: несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому). Водночас, суд звертає увагу на те, що п.6.1 кредитного договору № Z38.539.70076 від 02.12.2016 року та п. 6.1 кредитного договору № Z62.00603.005012317 від 11.03.2019 містять інформацію не лише стосовно плати за обслуговування кредитної заборгованості. Тому суд вважає за необхідне в цій частині позовні вимог задовольнити частково, а саме визнати недійсною з моменту укладення договору умову п.6.1 кредитного договору Z38.539.70076 від 02.12.2016 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Ідея Банк», - «Графік щомісячних платежів за кредитним договором» в частині визначеної в даному «Графіку» комісії, що підлягає до сплати та визнати недійсною з моменту укладення договору умову п.6.1 кредитного договору №Z62.00603.005012317 від 11.03.2019 року, укладеного між [PERSON] та АТ «Ідея Банк», - «Графік щомісячних платежів за кредитним договором» в частині визначеної в даному «Графіку» плати за обслуговування, що підлягає до сплати. З огляду на те, що судом було вжито всіх заходів задля забезпечення всебічного та повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є правомірними та їх слід задовольнити у повному обсязі. На підставі викладеного, та

Outcome: approved