Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

02.09.2015 [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просив суд: визнати недійсним та скасувати рішення [PERSON] міської ради Київської області № 5300-63-VI від 21 травня 2015 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність громадянину [PERSON] земельної ділянки площею 0,0900 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по вул. Урицького, 49 у м. Борисполі Київської області, кадастровий номер 3210500000:13:003:0312; визнати недійсним та скасувати рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер : 23228708 від 29.07.2015 09:54:08, яким було внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності щодо реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,0900 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по вул. Урицького, 49 у м. Борисполі Київської області, кадастровий номер 3210500000:13:003:0312 за [PERSON], та на підставі якого видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер: 41386587 від 29.07.2015 на вказану земельну ділянку [PERSON] Михайловичу; визнати за позивачем право на отримання у власність земельної ділянки площею у межах 0,1000 га у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по вул. Урицького, 49 у м.Борисполі Київської області (землі житлової та громадської забудови); витрати по справі стягнути з відповідача (а.с.2-5). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням [PERSON] міської ради № 4601-56-VI від 07 жовтня 2014 року йому було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею в межах 0,1000 га у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по вул.Урицького, 49 у м.Борисполі Київської області (землі громадської та житлової забудови). До цього рішення [PERSON] міської ради № 704 від 08 жовтня 2002 року було надано дозвіл на розробку проекту відведення вказаної земельної ділянки площею 0,10 га під будівництво житлового будинку його матері [PERSON], яка померла 07.04.2011 року, не встигши оформити право власності. Позивач зазначає, що земельна виділялась його матері [PERSON] за рахунок земельної ділянки її матері [PERSON], яка померла 11.01.2003 року, та знаходилась у користуванні з 1963 року. Проект землеустрою позивач подав до Управління Держземагенства у Бориспільському районі на погодження, проте йому було повідомлено про відмову у його погодженні, оскільки бажана до виділення земельна ділянка перебуває у власності (користуванні третьої особи). Позивач також зазначає, проект відведення земельної ділянки щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] не містить будь-якої інформації щодо наявних обмежень у використанні земельної ділянки, а також, що акт приймання-передачі межових знаків на зберігання від 08.07.2014 року, він підписаний від імені померлої [PERSON]. Позивач стверджує, що його сімя тривалий час користувалась спірною земельною ділянкою, по межі якої ними було встановлено паркан, насаджено дерева та збудовані споруди. В звязку з тим, що право власності на спірну земельну ділянку було набуто відповідачем [PERSON] з порушенням чинного законодавства, посилаючись на вимоги ст.ст.152,155 ЗК України, ст.50 Закону України «Про землеустрій», ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», позивач вважає, що підлягають скасування оскаржуване ним рішення міської ради, а також рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку. В судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали заявлені позовні вимоги та викладені в позовній заяві обставини. Відповідачі в судове засідання не зявились, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені. Відповідачі [PERSON] міська рада Київської області, Реєстраційна служба Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області направили до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, заперечень проти позову не подали.. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився повторно, про час та місце судового розгляду повідомлявся за зареєстрованим місцем проживання, заперечень проти позову не подав. Відповідно до вимог ст. ст. 169, 224 Цивільного процесуального кодексу України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи позивач та представник не заперечують. Заслухавши пояснення позивача, його представника, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч. 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України судом було розяснено особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, в тому числі розяснено, що вищенаведені вимог ст.60 ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 17 квітня 1992 року, реєстровий №1472, (а.с.101), [PERSON] набула право власності на житловий будинок по вул.Лісна, 13 в м.Борисполі Київської області в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]. В подальшому право власності на вказаний житловий будинок в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 11 січня 2003 року, перейшло до [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 29 січня 2004 року державним нотаріусом першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори, реєстровий №3-159 (а.с.102-103). Згідно з викопіюванням з плану будівельного кварталу №9, датованого 16.06.1981 року (а.с.97) у фактичному користуванні [PERSON] знаходилась земельна ділянка площею 0,3261 га, в тому числі під будівлями 0,0125, двором 0,0238 га, сад 0,0914 га, город - 0,1984 га. Проте, суд не може визнати належним і допустимим зазначений доказ, оскільки він не містить інформації щодо того, працівником якої установи та на якій підставі був складений документ, не містить він також інформації, ким, коли, в якому розмірі та для якої мети передавались земельні ділянки [PERSON] Також встановлено, що [PERSON] згідно Державного акту, виданого на підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 21 квітня 1998 року за №292, належала земельна ділянка площею 0,100 га, місцезнаходження якої- м.Бориспіль вул.Лісна, 13, цільове призначення для обслуговування житлового будинку (а.с.108). Встановлено, що 28 березня 2001 року [PERSON] зверталась до [PERSON] міської ради в особі міського голови із заявою про виділення їй земельної ділянки у розмірі 0,10 га для побудови і обслуговування житлового будинку, яка знаходиться у межах землекористування її матері [PERSON] за адресою м.Бориспіль, вул.Лісна, 13 (а.с.105). Також встановлено, що [PERSON] склала та нотаріально посвідчила заяву від 17 березня 2001 року, реєстровий №1259 (а.с.106), відповідно до якої просила вилучити у неї земельну ділянку площею 0,10 гектара, з метою надання у приватну власність [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку. За змістом рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 08 жовтня 2002 року №704 «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків громадян м.Бориспіль» було надано дозвіл на розробку проекту відведення земельних ділянок [PERSON] по вул.Урицького, 47-а площею 0,10 га під будівництво житлового будинку (склад сімї 3 чоловіки, проживає [INFO], житловою площею 17,090 кв.м) за рахунок земельної ділянки матері [PERSON], згідно поданої заяви (а.с.95). В ході судового розгляду справи встановлено, і ця обставина визнана позивачем, що протягом тривалого часу [PERSON] не реалізувала надане їй право щодо розробки проекту відведення земельної ділянки з метою його подальшого затвердження та оформлення права власності на земельну ділянку в порядку, встановленому законом. Згідно наданих позивачем [PERSON] документів, рішенням [PERSON] міської ради Київської області від 07 жовтня 2014 року №4601-56-VI йому було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею у межах 0,1000 га у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по вул.Урицького, 49 у м.Борисполі (землі житлової та громадської забудови) (а.с.15). На підставі вказаного рішення за замовленням позивача ПП «РІНАР-БОРИСПІЛЬ» було виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр.[PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд у м.Бориспіль по вул.Урицького, 49 Київської області (а.с.10-32) В ході виготовлення вказаного проекту землеустрою Управлінням Дежземагенства у Бориспільському районі Київської області листом за №259/05 від 26.05.2015 року стосовно проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр.[PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд у м.Бориспіль по вул.Урицького, 49 Київської області було повідомлено землевпорядну організацію ПП «РІНАР-БОРИСПІЛЬ» про те, що за даними Національної кадастрової системи, бажана для відведення земельна ділянка на даний час перебуває у власності (користуванні) третьої особи (а.с.8). Встановлено, що оскаржуваним рішенням [PERSON] міської ради Київської області № 5300-63-VI від 21 травня 2015 року «Про затвердження проектів землеустрою та передачу безоплатно у власність земельних ділянок громадянам для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) у м.Борисполі (землі житлової та громадської забудови)» було затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність громадянину [PERSON] земельної ділянки площею 0,0900 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по вул.Урицького, 49 у м. Борисполі Київської області, кадастровий номер 3210500000:13:003:0312 (а.с.60-61). За змістом п.3 вказаного рішення [PERSON] міської ради зазначено про те, що вирішено громадянам зареєструвати право власності на земельні ділянки відповідно до вимог чинного законодавства. Суд прийшов до висновку, що зазначене, оскаржуване позивачем рішення про передачу у власність відповідачу [PERSON] спірної земельної ділянки прийнято [PERSON] міською радою на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України, в тому числі відповідно до вимог ст.ст.12,40,81,91116,118, 121,125 Земельного кодексу України та п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». За змістом ст.ст.125,126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідні положення вимоги щодо порядку набуття права власності чи права користування земельну ділянку містилися у Земельному кодексу України 1990 року та Земельному кодексі УРСР 1970 року. Так, за змістом ч. 1, 7, 15 ст.19 Земельного кодексу України 1990 року було передбачено, що надання земельних ділянок в користування здійснюється радами депутатів про проектам відводу. Крім того, відповідно до вимог ст.22 Земельного кодексу України 1990 року право власності та право користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою державного акту - та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості) та одержання документа, що посвідчує право на неї та державної реєстрації, забороняється. Відповідно до вимог ст.23 Земельного кодексу України 1990 року право власності або право постійного користування землю посвідчується державними актами, які видаються та реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами депутатів. Відповідно до вимог ст.22 Земельного кодексу УРСР 1970 року було закріплено, що приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється. Будь-яких належних і допустимих доказів, що позивач відповідно до вимог та у встановленому законом порядку, в тому числі в порядку спадкування, набув права власності або право користування на спірну земельну ділянку суду надано не було. Крім того встановлено, що дозвіл на розробку проекту землеустрою відповідачу [PERSON] щодо відведення йому у власність спірної земельної ділянки площею у межах 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по вул. Урицького, 49 у м. Борисполі Київської області, відповідачу було надано на підставі нескасованого та не оскаржуваного позивачем рішення [PERSON] міської ради Київської області від 24 червня 2014 року №4350-53-VI «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) у м.Борисполі (землі житлової та громадської забудови)» (а.с.62-63). Тобто відповідач [PERSON] отримав дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення йому у власність спірної земельної ділянки раніше за позивача, якому такий дозвіл було надано на підставі вищенаведеного рішення [PERSON] міської ради від 07 жовтня 2014 року (а.с.15). Встановлено, що 29.07.2015 року реєстраційною службою Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер 41386587 та здійснено державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за відповідачем [PERSON] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер : 23228708 від 29.07.2015 09:54:08, державного реєстратора Реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області [PERSON] (а.с.35,36). Відповідно до вимог п.13 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, в тому числі: рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу обєкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність. Отже передача відповідачу [PERSON] у власність земельної ділянки та реєстрація права власності на спірну земельну ділянку відбулась в порядку, визначеному чинним законодавством України. Та обставина, що Акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 08.07.2015 року представником ПП «Екватор-2012» відповідачу [PERSON] згідно з показаннями свідка [PERSON], як власника суміжного земельної ділянки, нею не підписаний та не міг бути підписаний померлою [PERSON], суд вважає такою, що не спростовує встановленого в судовому засіданні факту, що позивач [PERSON] у встановленому порядку не набув право власності чи право користування спірною земельною ділянкою, яка була передана у власність [PERSON], а отже не довів, що оскаржуваним рішенням міської ради про передачу у власність земельної ділянки відповідачу [PERSON] та реєстрації права власності за відповідачем на спірну земельну ділянку, були порушення права та охоронювані законом інтереси позивача. Не доводить факту порушення прав позивача на спірну земельну ділянку і та обставина, що спірна земельна ділянка огороджена парканом, який поєднує спірну земельну ділянку із ділянкою, право на яку в порядку спадкування набула мати позивача [PERSON] від попереднього власника [PERSON], оскільки будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що позивач в порядку спадкування набув право власності на земельну ділянку площею 0,10 га по вул.Лісна, 13, що перебувала у власності [PERSON] та у встановленому порядку оформив своє право власності на спадкове домоволодіння та господарські споруди, розташовані на суміжній із спірною земельній ділянці, суду надано не було. Крім того, суд бере до уваги, що будь-які належні і допустимі докази того, що позивач, або попередні власники домоволодіння по вул.Лісна, 13 ([PERSON], [PERSON], [PERSON]Т.) мали право встановлювати огорожу на спірній земельній ділянці, суду надано не було, натомість з письмових матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка по вул.Урицького, 49, яка межує із земельною ділянкою, що була передана у власність [PERSON] для будівництва та обслуговування належного їй будинку(вул.Лісна,13), в установленому чинним законодавством порядку у власність чи користування позивачу чи іншим, зазначеним ним особам, не передавалась. Отже, не будучи власником огорожі, яка встановлена навколо спірної земельної ділянки по вул.Урицького, 49, позивач не набув права і на саму земельну ділянку, а отже його твердження про порушення його прав на спірну земельну ділянку є безпідставними. Суд також приймає до увагу, що як підставу для заявлених позовних вимог позивачем не було зазначено про те, що має місце накладення земельних ділянок, а саме частини земельної ділянки, що була передана у власність власнику будинку №13 по вул.Лісна (Лісова) в м.Бориспіль [PERSON] та право на яку, з моменту прийняття спадщини перейшло до [PERSON], матері позивача, та спірної земельної ділянки по вул.Урицького, 49, яка була передана у власність відповідачу [PERSON] А також враховує, що на підтвердження цих обставин позивачем та його представником жодного належного і допустимого доказу надано не було. Таким чином, з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, суд прийшов до переконання, що позивач не набув у встановленому законом порядку право на земельну ділянку, а отже доводи позивача щодо порушення його права на земельну ділянку не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, в звязку з чим в задоволенні позову має бути відмовлено. Відповідно до ст..88 ЦПК України в звязку з відмовою в позові, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed