Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

02 вересня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що в 2010 році отримала у спадщину будинок за адресою: [ADDRESS]. З 24 січня 2011 року по 30 листопада 2015 року перебувала у шлюбі з відповідачем. З останнім мешкала за вказаною вище адресою до 28 травня 2013 року. З цього часу відповідач по [ADDRESS] не проживає. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS], внаслідок відсутності понад встановлені строки. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився без повідомлення причин (а. с. 21). У відповідності до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач проти заочного вирішення справи не заперечує, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Заслухавши позивачку, свідків [PERSON] та [PERSON], повно, всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступних висновків. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею ст. 316 ЦК України поняття права власності визначено як право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317, ст. ст. 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України). У відповідності до ст. 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають в приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У відповідності з ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За приписами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва на право на спадщину за законом від 29 квітня 2010 року, виданого Білопільською районною державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі з №505, записаного в реєстрову книгу №13, стор. 220 за реєстровим №2086 21 травня 2010 року, позивачці на праві власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а. с. 5-7, 27) З 24 січня 2011 року сторони в справі перебували в зареєстрованому шлюбі (а. с. 26). Рішенням Білопільського районного суду від 30 листопада 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний (а. с. 8). У відповідності до будинкової книги відповідач із 19 березня 2011 року зареєстрований по [ADDRESS] (а. с. 23-25). З довідки депутата Ворожбянської міської ради Ткаченко Т. В. вбачається, що [PERSON], [INFO] за вказаною вище адресою не проживає з 28 травня 2013 року по теперішній час (а. с. 9). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що на весні 2013 року відповідач забрав усі свої речі і виїхав на заробітки в Російську Федераці. З цього часу він не з'являвся в будинку під [ADDRESS]. Речі останнього за вказаною адресою відсутні. Підстав сумніватись у показах вищевказаних свідків у суду немає, так як вони не суперечать один одному і підтверджуються дослідженими судом письмовими матеріалами справи в їх сукупності. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не є співвласником або наймачем житлового будинку, розташованого в [ADDRESS], який належить позивачці [PERSON] на праві власності, понад три роки не проживає у вказаному будинку, а лише зареєстрований у ньому, не приймає участі в утриманні житла та сплаті комунальних послуг, між сторонами не досягнуто будь-якої домовленості щодо укладення договору найму (оренди) житла. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про задоволення позову [PERSON] та визнання [PERSON] таким, що втратив право користування належним позивачці житловим будинком, що знаходиться по [ADDRESS]. У відповідності до ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають судові витрати у розмірі 551 грн. 20 коп. (а. с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved