Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

03 жовтня 2013 року позивачі. звернулися до суду з вказаним позовом до відповідачів і зазначали, що їм на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] в якій вони зареєстровані, але фактично не мешкають. З їх згоди в зазначеній квартирі з серпня 1996 року мешкають їх родичі - відповідачі по справі, з якими був в усній формі укладений договір найму жилого приміщення та усна домовленість про сплату вартості комунальних послуг, в порушення якої відповідачі не сплачують вартість спожитих комунальних послуг, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка за судовими рішеннями стягується з позивачів, як із співвласників квартири. Просили суд встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] з серпня 1996 року по теперішній час та визнати їх споживачами комунальних послуг та електричної енергії за визначеною адресою в період з серпня 1996 року по теперішній час. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19 грудня 2013 року позов [PERSON] та [PERSON] задоволено частково. Встановлено факт проживання [PERSON] в період часу з 01 серпня 1996 року до 18 листопада 2013 року в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS]. Встановлено факт проживання [PERSON] в період часу з 01 серпня 1996 року до 03 жовтня 2006 року, з 10 лютого 2010 року по 20 березня 2010 року, з 13 жовтня 2010 року по 13 листопада 2010 року, з 14 червня 2011 року до 16 серпня 2013 року в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] В задоволенні іншої частини позову відмовлено. Розподілені судові витрати. В апеляційній скарзі відповідачі [PERSON] та [PERSON], від імені та в інтересах яких на підставі угоди про надання юридичної допомоги діє [PERSON], посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили скасувати рішення суду в частині визнання факту проживання в квартирі та відмовити у задоволенні вимог позивачів в повному обсязі. Апелянти посилаються на те, що позивачі обрали спосіб захисту, який не передбачений законом, підстав для задоволення позову про встановлення факту проживання в квартирі не було. Договір найму між сторонами не укладався і не реєструвався у визначеному законом порядку, а тому не породжує будь-які права та обов'язки. Позивачами пропущено строк позовної давності, про що заявлялось в суді. [PERSON] з 2006 року постійно в квартирі не мешкала, а з 2011 року проживає однією сім'єю з [PERSON] за іншими адресами. В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідачів [PERSON] підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. Інші учасники процесу в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про отримання судових повісток відповідачами, які подали заяви про розгляд справи у їх відсутність; представник позивачів [PERSON] 21 січня 2014 року отримала особисто телефонограму про явку до суду 28 січня 2014 року, причини неявки суду не повідомила і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що вона не з'явилася у судове засідання без поважних причин. Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідачів, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення факту проживання відповідачів в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], власниками якої є позивачі, суд першої інстанції виходив з того, що цей факт знайшов своє підтвердження в судовому засіданні наданими доказами і [PERSON] та [PERSON], як співвласники квартири у відповідності до положень ст. 150 ЖК України надали можливість відповідачам мешкати в належній їм квартирі. Проте з таким висновком суду не можна погодитись, оскільки він зроблений в порушення норм процесуального закону, що відповідно до положень ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині та відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання відповідачів в квартирі позивачів. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного та окремого провадження. Згідно зі ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом першої інстанції встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 22 червня 1995 року (а.с. 11-12) є співвласницями квартири [ADDRESS], в якій не мешкають з 1986 року, а в квартирі без реєстрації проживають з серпня 1996 року [PERSON] та [PERSON], яка 16 серпня 2013 року уклала шлюб (а.с.67) та змінила прізвище на «[PERSON]». Право на звернення до суду за захистом своїх прав належить особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права. Звертаючись до суду, позивачі просили встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS], яка їм належить на праві власності, з серпня 1996 року по теперішній час, що необхідно для подальшого стягнення з відповідачів вартості сплачених позивачами за судовими рішеннями комунальних послуг. Проте відповідачі в судовому засіданні не заперечували факту, що вони зі згоди позивачів проживають в квартирі, яка належить позивачам, з 1 серпня 1996 року: [PERSON] до 18 листопада 2013 року, а [PERSON] до серпня 2006 року. Вимоги щодо стягнення вартості спожитих комунальних послуг позивачі до відповідачів не заявляли. Таким чином факт мешкання відповідачів в квартирі позивачів не потребує доказуванню, оскільки визнається відповідачами, а тому відсутні підстави для звернення з такими вимогами до суду у відповідності до положень ст. 256 ЦПК України. За таких обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про встановлення факту проживання в квартирі [ADDRESS] Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання відповідачів споживачами комунальних послуг не оскаржувалось, а тому відповідно до положень ст. 303 ЦПК України законність та обгрунтованість рішення суду в цій частині апеляційним судом не перевірялась.

Outcome: dismissed