Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

03 грудня 2020 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовується тим, що [INFO] померла їхня бабуся [PERSON] . Після смерті бабусі [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно: - земельну ділянку, площею 1,7934 га, за адресою: Чернігівська область, Козелецький район, Лемешівська сільська рада (цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; кадастровий номер: 7422085000:10:001:0183); - земельну ділянку, площею 0,5432 га, за адресою: Чернігівська область, Козелецький район, Лемешівська сільська рада (цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; кадастровий номер: 7422085000:10:002:0183); - земельна ділянка, площею 0,4156 га, за адресою: Чернігівська область, Козелецький район, Лемешівська сільська рада (цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; кадастровий номер: 7422085000:10:003:0183). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)). За змістом статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Спадкодавець розпорядилася належним їй майном шляхом складення розпорядження, викладеного у заповіті від 18 січня 1994 року, посвідченим секретарем Лемешівської сільської ради, згідно із яким онукам - позивачам [PERSON] та [PERSON] заповіла належну їй земельну частку пай. У Броварській міській державній нотаріальній конторі Київської області відкрито спадкову справу до майна [PERSON] , яка померла [INFO] . Разом із тим, спадкоємці на мають можливості отримати свідоцтва про право на спадщину за законом та за заповітом. Броварською міською державною нотаріальною конторою Київської області роз`яснено, що «спадкодавець заповідав (на підставі заповіту, посвідченого Наливайко О., секретарем Лемешівської сільської ради 18 січня 1994 року, [PERSON] та [PERSON] належну їй частку пай. Спадкоємці надали нотаріусу Державний акт серії ЯА № 751672, виданий Козелецьким районним відділом земельних ресурсів - 29 грудня 2005 року, згідно із яким померлій належить три земельні ділянки, площами: 0,54 га, 0,42 га, 1,79 га (цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва). Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач має право охопити заповітом права і обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (частини перша, друга статті 1236 ЦК України). Таким чином, оскільки на час складення заповіту на земельні ділянки ще не було видано Державний акт на право власності на земельні ділянки, а на час смерті [PERSON] , вже був державний Акт серії ЯА № 751672, виданий Козелецьким районним відділом земельних ресурсів 29 грудня 2005 року, згідно із яким померлій належать три земельні ділянки, площами: 0,54 га, 0,42 га, 1,79 га (цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва), то є очевидним, що, складаючи заповіт на користь позивачів, спадкодавець заповідала саме земельну ділянку, на яку вже видано державний акт. Крім того, у самому держаному акті ЯА № 751672 від 29 грудня 2005 року (у правому верхньому кутку) вказано що це є пай № [NUMBER] . У позовній заяві [PERSON] та [PERSON] просять суд: - розтлумачити заповіт [PERSON] від 08 листопада 2001 року, посвідчений секретарем Лемешівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, зареєстрований у реєстрі за № 133, наступним чином: майно, яке входить до складу спадщини - належне [PERSON] право на земельну частку /пай/ відповідає майну, на яке [PERSON] видано Акт серії ЯА № 751672, виданий Козелецьким районним відділом земельних ресурсів 29 грудня 2005 року, згідно із яким померлій належать три земельні ділянки, площами: 0,54 га, 0,42 га, 1,79 га (цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва). У судове засідання учасники справи не з`явилися, подали до суду письмові клопотання про розгляд справи у їхню відсутність. Судом досліджено: - повідомлення завідуючої Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області на адресу [PERSON] , [PERSON] ; - копія заповіту [PERSON] від 08 листопада 2001 року; - копія державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 751672 на ім`я [PERSON] ; - копія свідоцтва про смерть [PERSON] , яка померла [INFO] ; копія спадкової справи до майна [PERSON] . Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1223, 1270 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом статті 1256 ЦК України, - тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Статтею 213 ЦК України визначено, що зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Статтями 4, 12, 13 ЦПК України чітко визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із статтями 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зважаючи на обраний спосіб захисту порушених прав, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved