Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

04 грудня 2018 року позивач звернувся до Личаківського районного суду м. Львова з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.03.2015 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] зобов`язувався надати [PERSON] 489230 грн. Враховуючи відсутність у позивача потреби в отриманні позики він не звертався до відповідача з вимогою про надання коштів, а відповідно відповідач не надавав позивачу грошові кошти. Посилаючись на відсутність факту передачі коштів позики позивач просив суд визнати недійсним договір позики № 1-15 від 05.03.2015 року укладений між [PERSON] та [PERSON] Ухвалою суду від 06.12.2018 року матеріали позовної заяви передано до Вінницького міського суду Вінницької області для розгляду за підсудністю. Ухвалою суду від 29.01.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 11.03.2019 року вирішено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 22.03.2019 року від відповідача до суду надійшов відзив, відповідно до якого [PERSON] просив суд відмовити в задоволенні позову з наступних підстав. Так відповідачем не заперечувалось, що між ним та позивачем укладено договір позики. Факт передачі позивачу позики у розмірі 350000 грн встановлений рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 29.03.2017 року та не може бути спростований наданим позивачем висновком експерта. Крім того невиконання умов договору не може бути підставою для визнання його недійсним. 22.03.2019 року [PERSON] подав заяву про застосування строку позовної давності, посилався на те, що оспорюваний позивачем договір укладено 05.03.2015 року видаткові касові ордери про передачу коштів датовані 7.03.2015 року та 24.04.2015 року. Тому відповідач вважав, що позивач подав позов поза межами строку позовної давності та просив відмовити в задоволенні позову з цих підстав.. Ухвалою суду від 16.04.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду справи по суті. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позові та просив суд їх задовольнити. Представник позивача вказав, що між сторонами існували господарські відносини. Оскільки час надання доказів при розгляді цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики був обмежений, [PERSON] не зміг надати докази в захист своєї позиції. Після розгляду спору, в процесі кримінального провадження було проведено експертне дослідження та встановлено, що касові ордери від 07.03.2015 року та 24.04.2015 року містять дописи, що спростовує факт передачі позивачу коштів. Йому не відома подальша доля кримінального провадження в тому числі чи винесено по ньому вирок. Він вважає, що висновок експерта є належним доказом, оскільки не спростований стороною відповідача. Представник вважає, що [PERSON] не позбавлений можливості звернення до суду з позовом про визнання договору позики не дійсним. За спливом часу [PERSON] не подавав заяв про перегляд рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, вказав, що спір між сторонами розглянуто, існує рішення, яке набрало законної сили - рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області по справі № 340/78/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позик Цим рішенням стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики від 05.03.2015 року в сумі 350000 грн. При цьому касові ордери були предметом дослідження суду, будь-яких доказів їх недостовірності не існувало. На разі рішення не скасоване і тому представник вважає прийнятним принцип правової визначеності. Крім того, позивач та його представник не надали належного обгрунтування необхідності визнання договору недійсним, оскільки посилаються лише на ст. 1051 ЦК України ( право на оспорювання правочину). Відповідачу нічого не відомо про кримінальне провадження. Представник відповідача вважав, що у відповідача відсутня необхідність спростовувати письмовий доказ - висновок експерта, оскільки рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області має преюдиційний характер і позивач не надав доказів скасування вказаного рішення. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29.03.2017 року частково задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , змінено рішення Верховинського районного суду від 09.03.2016 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики від 05.03.2015 року в сумі 350000 грн. При цьому судом встановлено факт передачі коштів згідно касових ордерів дата складання якого зазначена 7 березня 2015 року та 24.04.2015 року, які були підписані [PERSON] Судом не було здобуто доказів, що в дані касові ордера вносились виправлення чи правки після їх прідписання. Згідно висновку експерта № 1.1-223/17 від 31.08.2017 року встановлена зміна реквізитів шляхом дописки окремих елементів, дописки написів в касовому ордері виданому від імені [PERSON] 07.03.2015 року та в касовому ордері виданому від імені [PERSON] 24.04.2015 році. Про те експертизою не встановлено дати внесення виправлень та дописок. Висновком експерта не встановлено чи вносились вказані зміни до підписання вказаних ордерів сторонами чи після вчинення підписів, чи носили вони характер виправлення описок при заповненні. Суд приймає до уваги відсутність будь-яких документів, які б свідчили про наслідки кримінального провадження та робить висновок про те що будь-яких протиправних чи зловмисних дій відповідача [PERSON] що до зазначених ордерів не встановлено. За вказаних обставин, суд вважає, що висновок експерта не спростовує висновків Апеляційного суду Івано-Франківської області, встановлених ним обставин, преюдиційність яких встановлена законодавством. Так. згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює право на справедливий суд. У ч.1 цієї статті встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення До конструкції «права на розгляд справи» також включається обов`язковий та остаточний характер судового рішення. ЄСПЛ неодноразово визнавав порушення ст.6 Конвенції у справах, в яких остаточне судове рішення через деякий час скасовувалося за заявою органу державної влади чи прокуратури без надання новий доказів у справі. Обов`язок держав-учасниць Конвенції забезпечити остаточність судових рішень розуміється як те, що права вищих судів переглядати судові рішення мають використовуватися з метою виправлення допущених помилок, а не для проведення нових слухань. В якості прикладу можна навести рішення у справі «Трегубенко проти України». Заявник скаржився, що остаточне і обов`язкове судове рішення, винесене на його користь, було скасовано у порядку нагляду: заступник Голови Верховного Суду України вніс протест до Пленуму Верховного суду України проти рішень, винесених на користь заявника. Згодом Пленум Верховного Суду задовольнив протест і скасував зазначені рішення суду. ЄСПЛ зауважив, що дозволяючи внесення подібного протесту, Верховний Суд України звів нанівець увесь судовий розгляд, що завершився прийняттям остаточного та обов`язкового рішення, і тому порушив принцип res judicata щодо рішення, яке, крім того, вже було частково виконане. Суд вважає, що звернувшись до суду з пощзовом [PERSON] має на меті якраз скасування принятогораніше рішення си, принаймі, не виконання рішення. Обов`язковість рішення суду виступає невід`ємним елементом сучасної демократичної держави. Без забезпечення остаточності судового рішення та його неухильного виконання не можна говорити про дотримання таких вимог верховенства права, як забезпечення прав і свобод людини, правової визначеності, доступу до правосуддя, законності. Відтак не підлягає доказуванню факт укладення договору позики чи оспорювання договору на тій підставі, що грошові за договором позики кошти не були одержані. Що до позовних вимог, згідно ст.. 203 ЦК України, загальними умовами дійсності правочину є : 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній вол і. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Жодних обставин, що свідчать про недотримання умов дійсності правочину ( договору позики) позивач та його представник не надали. Неукладеність і недійсність договору тягнуть за собою різні правові наслідки. Оскільки правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, обставини, на які посилається позивач закон не пов`язує можливість визнання угоди недійсною. Тому в задоволенні позовних вимог належить відмовити. Вирішуючи питання про застосування до позову строку позовної давності, згідно заяви відповідача від 22.03.2019 року, суд приймає до уваги зміст ст. 256 ЦК України - строк позовної давності - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; ст.. 2357. Суд приймає до уваги те, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ст.. 261 ЦК України). Відповідач пов`язує початок строку позовної давності з моменту підписання ордерів про видачу грошей ( 7.03.2015 року та 24.04.2015 року), тоді як позивач ( представник позивача) з кінцевою датою виконання договору позики - 31.12.2015 року. Суд вважає, що відповідач та його представник не довели порушення прав позивача з моменту надання коштів та пов`язує це з кінцевою датою повернення коштів. Суд приймає до уваги дату направлення позову до суду ( конверт на а.с. 32) та вважає, що 3-х річний строк позовної давності позивачем не порушено. Отже, в задоволенні позову належить відмовити з мотивів недоведеності позовних вимог Відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача підлягають стягненню судові витрати понесені відповідачем на правничу допомогу у розмірі 4000 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved