Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

02.07.2019 року [PERSON] , [PERSON] звернулися до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування свої позовних вимог зазначили, що відповідач не проживає в квартирі [ADDRESS] більше шести місяців без поважних причин, за комунальні послуги не сплачує, жилим приміщенням квартири не користується. Зважаючи на викладене вище, позивачі просять визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Ухвалою суду від 05 липня 2019 рокувідкрите спрощене позовне провадження з викликом сторін. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.01.2021, цивільну справу № 758/8512/19 за позовом позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням (номер провадження 2/758/1401/21) передано судді Подільського районного суду міста Києва Скрипник О.Г., у зв`язку з обставинами, які унеможливлюють участь судді у розгляді справи, що може мати наслідком порушення строків розгляду. Ухвалою суду від 25 січня 2021 року справа прийнята до провадження суддею Скрипник О.Г. Відповідач своїм правом на направлення відзиву на позовну заяву не скористався. Позивачі разом зі своїм представником у судовому засіданні позов підтримали та додатково зазначили, що реєстрація відповідача у спільному житловому приміщенні порушує їхні права, оскільки доводиться нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Суд, заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Відповідно до ордера на жиле приміщення №78926 серії Б від 23 травня 1994 року, виданого на підставі рішення виконкому Шевченківської районної ради народних депутатів №226 від 28 березня 1994 року, на ім`я [PERSON] , сім`я із трьох осіб( [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ) отримала право на заняття двокімнатної квартири [ADDRESS] . Квартира має загальну площу 50,05 кв.м. та житлову площу 30,20 кв.м., що підтверджується копією ордера, який міститься в матеріалах справи. Починаючи з 24.06.1994 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] мешкають в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою форми №3 за №235 від 06.04.2011 року КП «Нивки» Подільської районної у м.Києві Ради та листом Подільської районної в місті Києві державної адміністрації №106-4575 від 12.06.2019 року. Наймачем вказаної квартири є [PERSON] . Як убачається з пояснень позивачів, відповідач [PERSON] постійно проживав в квартирі [ADDRESS] , користувався однією із кімнат у спірній квартирі, має місце для сну, відпочинку, зберігав та продовжує зберігати свої речі. В квартирі знаходиться його ліжко, шафа, стіл. Інші члені сім`ї не створювали перешкод для проживання відповідача, незважаючи на те, що у позивачів з відповідачем склалися напружені відносини. На початку січня 2016 року, без будь-якого пояснення, відповідач [PERSON] добровільно виїхав з квартири [ADDRESS] , вивіз свої особисті речі, припинив спілкування з позивачами та не приймає участі у сплаті комунальних платежів. На обґрунтування факту не проживання відповідача у квартирі позивачами надані: Акт від 29.05.2019 року, згідно з яким, комісія у складі сусідів [PERSON] підтвердили, що за вказаною адресою зареєстрований, але фактично не проживає з січня 2016 року по сьогоднішній день [PERSON] ; довідка органу самоорганізації комітету мікрорайону «Рада мікрорайону Нивки» №41 від 29 травня 2019 року, згідно з змістом якої її син [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та згідно з опитуванням сусідів там фактично не проживає. Спірні відносини, які виникли між сторонами регулюються цивільним та житловим законодавством України. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст. 379 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно з ч. 6 ст. 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання. Статтею 270 ЦК України визначено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право, зокрема, на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування. Згідно з ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Як передбачено ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК УРСР). Отже, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Оскільки позивачі не довели обставини, що мають значення для встановлення підстав для задоволення позову, а саме, що відповідач без поважної причини залишив своє постійне місце проживання та виїхав зі спірної квартири, адресу його теперішнього місця проживання відповідачі не знають, будь-яких доказів, що відповідач забезпечений іншим житлом, позивачі суду не надали, суд приходить до висновку, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням порушить його право на житло, а тому позов слід залишити без задоволення. Розподіл судових витрат не здійснюється.

Outcome: dismissed