Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

03 лютого 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача АТ «Криворізька теплоцентраль», у якому просила стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2018 по 06.11.2020 у розмірі 467\~515,90 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03.11.2020, яке набрало законної сили 07.12.2020, з АТ «Криворізька теплоцентраль» стягнуто на користь позивача одноразову грошову допомогу в розмірі 34918,20 грн. з утриманням податків та обов`язкових платежів, стягнення і сплата яких покладається на відповідача як податкового агента. Відповідачем рішення суду виконано у добровільному порядку та перераховано на рахунок вихідну допомогу 06.11.2020 у розмірі 28109,15 грн. Зазначеним судовим рішенням відновлено порушене право позивача. Тобто, звільнивши позивача 01.11.2018 з займаної посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком та не виплативши позивачу протягом місяця з дня звільнення одноразову грошову допомогу, відповідач допустив порушення законодавства про працю України. Час затримки розрахунку починається з 01.12.2018 по день фактичного розрахунку 06.11.2020 і становить 482 дні. Середній заробіток позивача складає 969,95 грн., а тому позивач вважає, що відповідач повинен сплатити суму у розмірі 467\~515,90 грн. Ухвалою судді від 04.02.2021 позовну заяву було залишено без руху, надано час для усунення її недоліків. 10 лютого 2021 року позивач на виконання ухвали суду від 04.02.2021 надала заяву про усунення недоліків. Ухвалою судді від 12.02.2021 відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, розгляд призначений на 12 березня 2021 року. 03 березня 2021 року від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін. 05 березня 2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити у позові, посилаючись на те, що одноразова грошова допомога не входить до структури заробітної плати, відтак факту затримки розрахунку при звільненні як такого не було. На думку відповідача, одноразова допомога не належить до фонду оплати праці і її розмір і порядок виплати вирішує на власний розсуд власник підприємства. Крім того, заперечив проти розміру середнього заробітку, який просить стягнути позивач, вважає, що необхідно враховувати істотність частки, яку становить розмір спірної суми порівняно із середнім заробітком, і як наслідок застосувати принцип співмірності. Оскільки заявлений позивачем розмір наявної заборгованості у сумі 467515,90 є неспівмірним з сумою одноразової допомоги, яку було стягнуто у розмірі 34\~918,20 грн. Також, просив врахувати при прийнятті рішення судом порядок нарахування та утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 12 березня 2021 року ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідача, призначено судовий розгляд на 01.04.2021 з викликом сторін. 25 березня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій вона підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, зазначивши, що усі виплати на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, у тому числі одноразова допомога, у даному випадку, є заробітною платою, при цьому послалася на ст. 116 КЗпП України щодо виплати при звільненні працівника всіх сум, що належить йому від роботодавця у день звільнення. Не погодилася із позицією відповідача щодо застосування принципу співмірності, обґрунтовуючи вирішенням спору щодо невиплаченої допомоги у повному обсязі, і як наслідок застосування до боржника-роботодавця відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, без застосування принципу співмірності. 26 березня 2021 року від представника відповідача надійшли письмові заперечення, у яких послався на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Позивач в судове засідання не з`явилася, у наданій суду письмовій заяві просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі і просила їх задовольнити. Представник відповідача до суду не з`явився, в наданому письмовому клопотанні просив розглянути справу за його відсутності, при цьому підтримав позицію, викладену у відзиві на позовну заяву та у запереченні, згідно яких не визнає позов у повному обсязі. Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 листопада 2020 року у справі № 212/100005/18, яке набрало законної сили 07.12.2020, позовні вимоги позивача задоволено, стягнуто з АТ «Криворізька теплоцентраль» на користь [PERSON] одноразову грошову виплату в розмірі 34918,20 грн. з утриманням податків та обов`язкових платежів, стягнення і сплата яких покладається на відповідача як податкового агента (а.с. 5-9). Крім того, вказаним судовим рішенням встановлено, що одноразова допомога при звільненні на пенсію є «іншою заохочувальною виплатою» і входить до складу заробітної плати відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» (а.с. 9). Рішення суду набрало законної сили 07 грудня 2020 року. Відповідно до ч. 4\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, вищевказаним судовим рішенням встановлено порушення відповідачем трудового права позивача, зокрема, на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством. Отже, ця обставина не потребує додаткового доведення. Позивач зазначає, що 06.11.2020 відповідачем у порядку виконання даного рішення позивачу фактично виплачено присуджені кошти (із утриманням із цих сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору). Дана обставина підтверджується випискою АТ КБ «Приватбанк» від 06.11.2020 (а.с. 10) та не заперечується відповідачем. Відповідно до\~статті 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом\~статті 117 КЗпП України в\~разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Відповідно до ч. 1\~ст.27 Закону України «Про оплату праці»\~порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відповідно до п.21\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого\~постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року. Відповідно із абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до копії довідки, виданої 27.12.2018 № 6535/06 АТ «Криворізька теплоцентраль», середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 969,95 грн. (а.с. 11) Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 467\~515,90 грн. позивачем проведено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 8 лютого 1995 року. Вказаний розрахунок відповідачем не оспорено та не спростовано, власного розрахунку не надано, а отже такий приймається судом до уваги (ч.1\~ст.82 ЦПК України). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15, зроблено висновок, що\~встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. У вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Пунктом 87 Постанови зазначено, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (п.91 Постанови). Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України. За таких обставин суд відхиляє доводи представника позивача про задоволення судом позовних вимог до відповідача про стягнення недорахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в повному обсязі, як підставу для задоволення вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також в повному обсязі. За таких обставин, установивши, що під час звільнення 01.11.2018 [PERSON] підприємство не провело з нею розрахунок у повному обсязі, беручи до уваги, що сума невиплаченої одноразової допомоги при звільненні становила 34 918,20 грн. та після утримання усіх податків та обов`язкових платежів була виплачена відповідачем 06.11.2020 позивачу у розмірі 28 109,15 грн., враховуючи дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, звернення до суду позивача зі спливом більше двох років з моменту звільнення, суд приходить до висновку, що з урахуванням принципів\~розумності, справедливості та пропорційності,\~з відповідача підлягають стягненню кошти в сумі 80\~000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що становить майже 1/5 частину від заявлених нею вимог. Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що одноразова допомога не є складовою заробітної плати, оскільки, по-перше, ця обставина була встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили, при вирішенні питання про стягнення цієї допомоги, по-друге, стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність роботодавця за невиплату працівнику у день звільнення всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. При цьому, у своєму відзиві на позовну заяву, відповідач саме наголошує на тому, що одноразова допомога здійснюється на підставі Колективного договору у разі наявної фінансової можливості підприємства. Натомість, жодних доказів на підтвердження відсутності такої фінансової можливості сплатити одноразову допомогу при звільненні своєчасно, відповідачем не надано. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі пропорційному до розміру задоволених позовних вимог у сумі 794,77 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial