Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

02 травня 2019 року позивач звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики № 22968 від 17.03.2016р. в розмірі 41432 грн 82 к., посилаючись на неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07.06.2019р. постановлено дану справу направити за підсудністю до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області. 17.07.2019р. справа надійшла до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області та за результатами автоматизованого розподілу передана на розгляд даному складу суду. Ухвалою суду від 23.09.2020р. провадження у справі відкрито та постановлено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. 18.02.2020р. представник відповідача звернувся до суду з відзивом, у якому, заперечуючи проти позову, зазначив, що відповідач взагалі не отримував позики, а лише намагався отримати її з використанням інтернет сайту. Зауважив, що докази, надані позивачем, не містять підписів відповідача та не доводять факту одержання останнім позики, зокрема відсутні відомості щодо номеру картки, на яку такі кошти були перераховані. Також представник акцентував увагу на неправомірності нарахування процентів після закінчення строку кредитування, заявив про пропуск позивачем строку позовної давності, перебіг якого, за його переконанням, розпочався 17.04.2016р. та сплив відповідно 17.04.2019р., у зв`язку з цим просив відмовити у задоволенні позову. Позивач правом на участь свого представника в судовому засіданні не скористався, до суду надав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Ані відповідач, ані його представник в судове засідання також не з`явились, останній надав заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, підтримав позицію, викладену у відзиві на позов. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 17.03.2016р. між товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» та [PERSON] укладено договір позики № 22968 (далі - Договір), відповідно до умов якого позикодавець зобов`язався надати позичальникові грошові кошти в сумі 1001 грн 00 к. на строк 30 календарних днів, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування нею. При цьому, зважаючи на доводи відповідача, приведені у спростування цієї обставини, суд вважає за необхідне зупинитися на наступному. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. При цьому, відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті, відповідно до якої відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є, зокрема, використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Таким ідентифікатором у даному випадку був одноразовий код підтвердження, який позичальник ввів на Інтернет сайті https://creditup.com.ua у відповідному полі «Код подтверждения ». Таким чином, договір між сторонами був підписаний в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на Інтернет сайті https://creditup.com.ua і виконання ним певних дій, зокрема, оформлення заявки (анкети) на сайті, долученням до неї сканкопій особистих документів (паспорта) та підписанням договору електронним підписом, про що свідчать надані позивачем документи. Як вбачається з повідомлення від 03.04.2019р. /а.с. 43/ 17.03.2016р. через систему прийому платежів «Platon» (ТОВ «Платежі онлайн») було проведено успішну видачу позики на сайті CREDITUP.COM.UA (1001,00) на карту клієнта [PERSON] , що спростовує твердження відповідача про її неотримання. При цьому, доказів вчинення відповідачем будь-яких дій щодо відмови від отримання чи повернення отриманих коштів матеріали справи не містять. З огляду на встановлені обставини, зважаючи на приписи ст. 1046 ЦК України, якими передбачено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, суд доходить висновку, що між сторонами у належній формі був укладений договір позики. Пунктом 1.2 Договору визначено, що позика надається на 30 днів. Нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов: 1,9 % від суми позики, але не менше ніж 10 (десять гривень) за перший день користування позикою; 1,9% від суми позики, щоденно, починаючи з другого дня в межах строку позики; 3,8% від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п. 1.2 договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань (п. 1.5 Договору). Як вбачається з графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною до договору позики № 22968 від 17.03.2016р., датою погашення позики сторонами визначено 16.04.2016р. та до сплати підлягала загальна сума в розмірі 1571 грн 57 к. (1001 грн 00 к. - сума позики; 570 грн 57 к. - проценти) /а.с.40/. Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Але в порушення приведених умов договору позики, укладеного між сторонами по справі, вимог ст.ст. 525, 526, 629, 1049 ЦК України, одержана відповідачем позика по спливу встановленого договором строку її повернення Позичальником повернута лише частково, такі обставини не спростосувались відповідачем. Водночас відповідно до довідки щодо заборгованості, наданої позивачем /а.с. 42/, станом на 05.04.2019р. у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість на загальну суму 41432 грн 82 к., з яких: заборгованість за основною сумою позики - 1001 грн 00 к.; заборгованість за процентами - 40431 грн 82 к., яка і заявлена до стягнення. Надаючи правову оцінку заявленому розміру заборгованості, слід звернути увагу позивача на наступне. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. Як було зазначено вище, умовами укладеного між сторонами Договору, зокрема в п. 1.2, був встановлений 30 денний строк повернення позики, а графіком розрахунків датою погашення позики визначено 16.04.2016р. та зазначена загальна сума, що підлягає до сплати - 1571 грн 57 к. (1001 грн 00 к. - сума позики; 570 грн 57 к. - проценти). Між тим припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Таким чином, право позивача нараховувати передбачені договором проценти за позикою припинилось 17 квітня 2016 року. Твердження про правомірність нарахування Позикодавцем, передбачених договором процентів, до повного погашення заборгованості за договором є помилковим. У спірних правовідносинах права та інтереси позивача можуть бути забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, у даній справі вимоги позивача про стягнення процентів після 16 квітня 2016 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові у справі №444/9519/12 від 28.03.2018 р. та інших. Вказане дозволяє суду дійти висновку, що позивачем у даному випадку в цій частині обраний неправильний спосіб захисту своїх порушених прав відповідно до статті 16 ЦК України. Таким чином, вимоги позивача у даній справі про стягнення процентів після закінчення строку кредитування не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. З огляду на наведені висновки, внаслідок неналежного виконання відповідачем договірних зобов`язань у останнього станом на 16.04.2016р. перед позивачем утворилась заборгованість на загальну суму 1571 грн 57 к. (1001 грн 00 к. - сума позики; 570 грн 57 к. - проценти), з них вже після закінчення строку кредитування відповідач згідно з даними розрахунку позивача/а.с. 109-131/ сплатив декількома платежами заборгованість на загальну суму 1390 грн 97 к. Тобто заборгованість відповідача перед позивачем станом на день винесення рішення становить 180 грн 60 к. (1571,57 - 1390,97 = 180,60). При цьому суд не знаходить підстав для застосування наслідків пропуску позовної давності до цих вимог, з огляду на наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Доказів того, що між сторонами досягнуто домовленість про збільшення позовної давності матеріали справи не містять. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Як вбачається з детального розрахунку заборгованості за Договором /а.с.109-131/, останній платіж на погашення заборгованості в розмірі 501 грн 00 к. був здійснений позичальником 31 липня 2016 року, що свідчить про переривання строку позовної давності. Таким чином, звернувшись до суду з даним позовом 27.04.2019р., позивач не пропустив трирічний строк позовної давності, а тому відповідна заява представника відповідача про застосування цього інституту задоволенню не підлягає. Підсумовуючи наведене у сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 180 грн. 60 коп. В іншій частині позову слід відмовити. Вирішуючи питання щодо судових витрат в справі, суд вважає правомірним покласти на відповідача понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати пропорційно до обсягу задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial