Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

04.04.2019 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з заявою про скасування рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23.07.2015 року по справі №522/6002/15-ц про визнання [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] - недієздатною, та про поновлення цивільної дієздатності [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Заявники та зацікавлені особи подали заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 23.07.2015 року по справі №522/6002/15-ц визнано недієздатною [PERSON] , [INFO] , зареєстровану за адресою: [ADDRESS] . З 27.07.2015 року по 14.09.2015 року [PERSON] знаходилася на лікуванні у КУ «МКЛ №11». Як вбачається з виписки із медичної картки стаціонарного хворого №11617 стан здоров`я [PERSON] поліпшився. Вона стала доступна до контакту, стала промовляти односложні слова. Після довгої реабілітації [PERSON] почуває себе значно краще, розуміє значення своїх дій та має можливість ними керувати. Заявник не знаходиться в лікувальному закладі з вересня 2015 року. Згідно висновку судово-психіатричних експертів №302 від 24.07.2019 року [PERSON] , [INFO] , виявляє клінічні ознаки «Органічного емоційно-лабільного розладу», які за глибиною та ступенем виразності когнітивних та емоційно-вольових порушень не позбавляють її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до ч.1,2 ст.39 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України. Над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка; недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину; правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун (частини перша - третя статті 41ЦК України). Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (стаття 55ЦК України). Відповідно до ч.6 ст.300ЦПК України, строк дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною визначається судом, але не може перевищувати двох років. Частиною 3 ст.76 ЦК України встановлено, що опіка припиняється у разі поновлення цивільної дієздатності фізичної особи, яка була визнана недієздатною. Законодавством у ч.6 ст.300 ЦПК України закріплено правило про автоматичну втрату чинності рішення суду про визнання особи недієздатною, однак таке правило не узгоджене з відповідними вимогами ЦК України (ч.1 ст.42 ЦК України). Обов`язок суду при розгляді справи керуватися принципом верховенства права закріплено у частині першій статті 10 ЦПК України. Згідно вимог частин другої-четвертої статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Україна є демократичною, правовою, соціальною державою, в якій людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1,3 Конституції України). Відповідно до Основного Закону України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; кожен має право на повагу до його гідності; кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 21,частина друга статті 22,частина перша статті 28,частина перша статті 29,частини перша, друга статті 55 Конституції України). Обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права. Системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод. Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи (ст.47 ЦПК України), вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації, в даному випадку у праві звернення до суду (ч.4 ст.300 ЦПК України). 15.12.2017 року набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу. Відповідно до приписів законодавства у справах про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності ЦПК передбачається періодичний судовий контроль за наявністю/продовженням існування підстав для обмеження чи позбавлення особи дієздатності (принцип, визначений у рішеннях ЄСПЛ «Наталія Михайленко проти України» (2013), «Станєв проти Болгарії» (2012), «Штукатуров проти Росії» (2008), адже ч. 6 ст. 300 встановлюється максимальний строк дії судового рішення про визнання фізичної особи недієздатною у 2 роки та ч.7-9 ст.300 ЦПК України визначено порядок продовження строку дії такого рішення. Отже, [PERSON] визнана недієздатною рішенням суду від 23.07.2015 року, на невизначений термін, а тому заявник позбавлений періодичного судового контролю за наявністю або продовженням існування підстав для обмеження чи позбавлення її дієздатності, що є порушенням пункту 1 статті 6, статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи вищевказане суд констатує, що особи, питання дієздатності яких вирішено судом до змін в ЦПК України та особи, питання дієздатності яких вирішується у теперішній час мають різні права щодо доступу до правосуддя, так як в одному випадку рішення суду скасовується за строком, а в іншому випадку необхідне експертне підтвердження психічного стану, що є дискримінацією. Статтями 6, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено: Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. Враховуючи вищенаведене суд встановив наявність підстав для задоволення заяви.

Outcome: approved