Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-09 00:00:00

02 серпня 2018 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , Озернянської сільської ради, Першої Тернопільської державної нотаріальної контори про визнання заповіту недійсним, мотивуючи вимоги тим, що [INFO] помер її двоюрідний брат [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок в [ADDRESS] . 09 серпня 2004 року вона подала заяву до Першої Тернопільської нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом на спадкове майно через Посольство України в Португалії так як перебувала в цій країні. Коли повернулася на Україну, то взнала, що 22.12.2004 року після смерті [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Вважає заповіт недійсним, так як вона спілкувалася з братом і він їй не розказував, що має намір складати заповіт та після його смерті телефонувала в сільську раду, де їй сказали, що заповіту брат не складав. Вважає, що заповіт [PERSON] не підписувався та не укладався, а тому є недійсним. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] зазначили, що твердження позивача щодо визнання заповіту недійсним не відповідає дійсності, оскільки насправді заповіт був підписаний [PERSON] особисто, в зв`язку з чим і був проставлений його особистий підпис у відповідній графі документу, що аж ніяк неможливо зробити і це його волевиявлення. За клопотанням позивача проведено судову почеркознавчу експертизу №1170/1171/18-22 від 28.01.2019 року на відповідність підпису заповідача [PERSON] проставленого в заповіті та реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Згідно висновку експерта підписи від імені [PERSON] у двох примірниках заповіту, який був посвідчений 04 січня 2003 року секретарем Озернянської сільської ради виконано [PERSON] , а підпис у книзі реєстрації нотаріальних дій Озернянської сільської ради в графі про отримання нотаріально оформленого документу, запис 2 за 2003 рік, виконано не [PERSON] , а іншою особою. 28 березня 2019 року позивачем змінено підстави визнання заповіту недійсним, зокрема, позивач просить визнати заповіт від 04 січня 2003 року, складений [PERSON] на ім`я [PERSON] - недійсним, внаслідок порушення порядку його оформлення та посвідчення. Відповідач [PERSON] подала заперечення, в яких зазначила, що відповідно до п.33 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, яка діяла на момент посвідчення заповіту 04 січня 2003 року вказано, що посадова особа виконавчого комітету посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 р. і особисто подані ними посадовій особі виконавчого комітету. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Даний пункт стосується виключно посвідчення заповітів. Жодних інших застережень чи особливостей щодо посвідчення заповітів не має, а тому вважає, що форма і зміст заповіту відповідають законодавству, діючому на час складання заповіту, а тому у позові слід відмовити. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, дав суду пояснення аналогічні обставинам викладеним у позовній заяві та доповненнях до позову, просив вимоги задоволити в повному обсязі з підстав невідповідності форми та змісту заповіту діючому законодавству. Відповідач [PERSON] та її представник та відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, просили в такому відмовити в повному обсязі з підстав викладених у відзиві та запереченнях на позов. Представник третьої особи - Озернянської сільської ради Зборівського району Тернопільської області та Першої Тернопільської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, надали письмові заяви, якими просять позов розглянути за їх відсутності. Суд заслухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON] та її представника, відповідача [PERSON] , дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України та згідно з ч.ч. 1, 5 та 6ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути зокрема визнання права. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, крім того, право приватної власності є непорушним. Зі змісту ст. 328 ЦК України вбачається, що спадкування є однією з підстав набуття права власності. Статтями 1216, 1220-1221 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, які зазначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною третьою зазначеної статті передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1270 ЦК України встановлено строк для прийняття спадщини у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Зазначені положення закону узгоджуються зі змістом ст. 549 ЦК Української РСР в редакції закону 1963 року, яка була чинна до 01.01.2004 року якою визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1)якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно зі ч. 1ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду із позовом позивач не погоджується з отриманням спадщини за заповітом та вважає, що при оформленні спадщини після померлого [INFO] [PERSON] , свідоцтво про смерть (а.с.26) були порушені її права, як сестри, спадкоємця за законом п`ятої черги. Складаючи заповіт (а.с. 35) [PERSON] в 2003 році заповів житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , земельну присадибну ділянку, сертифікат на право на земельну частку (пай) серія [NUMBER] , яка знаходиться в оренді ПАП «Озерна» в розмірі 2,70 га заповів [PERSON] , квартиру [ADDRESS] , заповів [PERSON] Позивач вважає, що спірний заповіт є недійсним внаслідок порушення порядку його оформлення та посвідчення, оскільки секретарем сільської ради не вказано, що заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем [PERSON] , тобто секретарем сільської ради порушено порядок оформлення та посвідчення заповіту, а тому просить застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину заповіту від 04 січня 2003 року. Оспорюваний заповіт укладено в 2003 році, тобто в період чинності Цивільного кодексу УРСР 1963 року. Пунктом 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки спірні правовідносини виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, не мають триваючого характеру, тому необхідно керуватися положеннями ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР 1963 року, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки та вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до коли спадкоємців за законом, а також державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Згідно ст. 541 ЦК УРСР 1963 року, заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України N 22/5 від 25.08.94 р. та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 1994 року за N 256/466, яка діяла на момент складання заповіту, абзацом 1, 3 пункту 33 передбачено, що посадова особа виконавчого комітету посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 Цивільного кодексу УРСР особисто подані ними посадовій особі виконавчого комітету. Заповіт повинен бути складений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його складення, підписаний особисто заповідачем (стаття 541 Цивільного кодексу). Таким чином, врахувавши усі наявні докази у їх сукупності, в ході судового розгляду було встановлено, що спірний заповіт [PERSON] від 04 січня 2003 року по своїй формі та змісту відповідає вимогам цивільного законодавства, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України N 22/5 від 25.08.94 р., які діяли на час його складання, тому суд дійшов висновку про не доведеність та безпідставність позову, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed