Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

03 липня 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до ОСББ «Ювілейний 19-а», в якому просить стягнути з відповідача: заборгованість із заробітної плати в сумі 554,27 грн. та компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату за період з лютого 2018 року по червень 2019 року в сумі 903,88 гривень, середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 96040,63 гривень, допустити негайне виконання рішення суду про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, але не більш ніж за 1 місяць. Ухвалою судді від 15\~липня 2019\~року після усунення недоліків позивачем, у справі відкрито загальне позовне провадження, та призначено підготовче засідання. 07 серпня 2019 року представник відповідача голова правління ОСББ «Ювілейний 19-а» Коньшин О.М. подав відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 22 серпня 2019 року представник відповідача голова правління ОСББ «Ювілейний 19-а» Коньшин О.М. подав клопотання про застосування строків позовної давності, у зв`язку з чим також просив відмовити в задоволенні позову. 30 серпня 2019 року позивач [PERSON] подала клопотання про витребування доказів у відповідача ОСББ «Ювілейний 19-а». 30 серпня 2019 року позивач [PERSON] подала суду відповідь на відзив. 21 жовтня 2019 року представник відповідача голова правління ОСББ «Ювілейний 19-а» Коньшин О.М. подав заперечення на відповідь на відзив. 20 листопада 2019 року позивач [PERSON] подала уточнену позовну заяву, в якій просила стягнути з відповідача: заборгованість із заробітної плати в сумі 1019,85 грн. та компенсацію за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період з лютого 2018 року по червень 2019 року в сумі 1278,37 гривень, середній заробіток за весь час затримки розрахунку на 18 липня 2019 року в розмірі 95991,48 грн., допустити негайне виконання рішення суду про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, але не більш ніж за 1 місяць. 11 лютого 2020 року позивач [PERSON] подала клопотання про витребування доказів, яким просила вважати не поданим клопотання від 30 серпня 2019 року, однак просить витребувати у відповідача ОСББ «Ювілейний 19-а» ряд інших доказів. 11 лютого 2020 року позивач [PERSON] подала клопотання про виключення із числа доказів письмових документів, в порядку ч.11 ст. 83 ЦПК України. 19 березня 2020 року позивач [PERSON] подала наступну уточнену позовну заяву, в якій просила стягнути з відповідача: заборгованість із заробітної плати в сумі 1019,85 грн. та компенсацію за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати в сумі 120,53 гривень, середній заробіток за весь час затримки розрахунку на 18 липня 2019 року в розмірі 95991,48 грн., допустити негайне виконання рішення суду про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, але не більш ніж за 1 місяць. 25 травня 2020 року представник відповідача голова правління ОСББ «Ювілейний 19-а» Коньшин О.М. подав клопотання про зупинення провадження у справі, в задоволенні якого було відмовлено ухвалою від 06 липня 2020 року. 26 травня 2020 року позивач [PERSON] подала до суду заяву, в якій посилаючись на зловживання стороною відповідача своїми правами, просила за необхідності прийняти до відповідача заходи передбачені законом. 13 липня 2020 року представник відповідача адвокат Гришин С.В. подав клопотання про витребування доказів інформації у Головного управління Державної податкової служби в Запорізькій області. Ухвалою суду від 13 липня 2020 року закрите підготовче провадження. Цивільну справу за уточненим позовом [PERSON] призначено до судового розгляду по суті. Витребувано докази за клопотаннями позивача [PERSON] представника відповідача адвоката Гришина С.В. Відмовлено в задоволенні клопотань позивачки [PERSON] про виключення документів з числа доказів, та про вжиття заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. Ухвалою суду від 19 лютого 2021 року повторно витребувано від відповідача ОСББ «Ювілейний 19-а» належним чином засвідчені копії ряду доказів, та на підставі п.3) ч.1 ст. 148 ЦПК України стягнуто з відповідача ОСББ «Ювілейний 19-а» в дохід Державного бюджету штраф у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 2270 гривень. Ухвалою суду від 19 березня 2021 року втретє витребувано від відповідача ОСББ «Ювілейний 19-а» належним чином засвідчені копії ряду доказів, та на підставі п.3) ч.1 ст. 148 ЦПК України стягнуто з відповідача ОСББ «Ювілейний 19-а» в дохід Державного бюджету штраф у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 4540 гривень. 25 травня 2021 року представник відповідача [PERSON] подав заяву про визнання частини позовних вимог, в якій пояснив, що сторона відповідача змінює свою позицію щодо необґрунтованості невиплати позивачці [PERSON] заборгованість із заробітної плати в сумі 1019,85 грн. та компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати в сумі 120,53 гривень. Визнає, що відповідач повинен був сплатити ці кошти і не заперечує проти задоволення позову в цій частині. Щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, посилається на не співмірність заявленої суми основним вимогам, і просить в цій частині відмовити в задоволенні позову. Ухвалою суду від 20 липня 2021 року скасовано ухвали Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 19 лютого 2021 року та від 19 березня 2021 року в частині стягнення з відповідача ОСББ «Ювілейний 19-а» в дохід Державного бюджету штрафів. В судовому засіданні позивач та її представник наполягали на задоволенні позову в повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні пояснювали, що проаналізувавши докази, вони частково визнають позов і неправомірність своїх дій щодо невиплати частини заробітної плати, але посилаючись на спір щодо цієї суми, вважають необґрунтовано завищеною суму середнього заробітку за час затримки розрахунку. Заслухавши пояснення учасників, розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши в сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] працювала на посаді голови правління ОСББ «Ювілейний 19-А» з 2016 року (наказ №1-00001 від 30.12.2016 року) по 19 лютого 2018 року. Дата і формулювання звільнення уточнювались [PERSON] в судовому порядку. Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Як вказує [PERSON] , на момент звільнення з нею не було проведено повний остаточний розрахунок, і їй не була сплачена заборгованість із заробітної плати в сумі 1019,85 гривень та компенсація за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати в сумі 120,53 гривень. Так, з урахуванням її окладу в сумі 5000 гривень (згідно штатного розкладу від 30.01.2017 року та від 05.01.2018 року), надбавки в розмірі 400 гривень (згідно наказів №5-ОД від 01.09.2017 року та №7-ОД від 01.10.2017 року), та індексації штатного окладу, розрахунку компенсації відпускних (2993,53 гривень за 17 календарних днів), на момент звільнення роботодавець повинен був спалити їй 5783,75 гривень, проте сплачено було лише 2012,50 гривень авансового платежу, та 2751,40 гривень в рахунок остаточного розрахунку. Отже позивачці [PERSON] не сплачена заборгованість із заробітної плати в сумі 1019,85 гривень, а сума компенсації за втрату частини доходу у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати повинна дорівнювати 120,53 гривень. Зазначені обставини обґрунтовано підтверджуються наданими стороною позивача, та крім того, витребуваними у відповідача бухгалтерською документацією і письмовими доказами. Сторона відповідача першочергово не погоджувалась із неповнотою проведеного остаточного розрахунку, і наполягала на обґрунтованості своїх дій, проте в ході розгляду справи належне обґрунтування остаточного розрахунку з посиланням на розмір усіх надбавок позивача, суду не надала. 25 травня 2021 року представник відповідача [PERSON] подав заяву про визнання цієї частини позовних вимог. Згідно ч.4 ст.\~206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Зважаючи на викладені обставини, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, та суми компенсації за втрату частини доходу у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати. Щодо відповідальності роботодавця за затримку розрахунку, слід зазначити таке. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, Обчислюючи розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, суд виходить з наступного. Відповідно до абз.3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі за текстом Порядок), середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Такою подією є звільнення працівника. Абзацем 1 п.8 зазначеного Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом встановлено, що останніми місяцями роботи позивача, що передували її звільненню, були грудень 2017 року та січень 2018 року, а відтак середньоденна заробітна плата позивача повинна вираховуватися виходячи із даних нарахованої йому заробітної плати саме у цих місяцях. Таким чином, середньоденна заробітна плата [PERSON] дорівнює 273,48 гривні. Враховуючи, що кількість робочих днів у період з дня звільнення позивачки по день ухвалення рішення суду становить 852 робочих днів, то сума середнього заробітку за час затримки розрахунку дорівнює 233004,96 гривень. Однак ця сума, на момент вирішення спору, в 204 рази перевищує суму, що не була виплачена працівнику. Вирішуючи питання про її стягнення, суд аналізує такі критерії. На момент звільнення [PERSON] , з належних їй до виплати 5783,75 гривень, їй було сплачено 4763,9 гривень (2012,50 гривень + 2751,40 гривень). Щодо іншої частини суми з 03 липня 2019 року тривав судовий спір. При цьому, така тривалість судового розгляду, в тому числі обумовлена і поведінкою сторін, які заявляли численні клопотання про відкладення засідань, і всесвітньою пандемією викликаною гострою респіраторно-вірусною хворобою covid-19, у зв`язку чим в Україні застосовувались жорсткі карантинні заходи та обмеження, що в сукупності з іншими обставинами вплинуло на період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості. Також суд враховує і поведінку роботодавця ОСББ «Ювілейний 19-а», який на певній стадії судового розглядує, оцінивши зібрані у справі докази, усвідомив допущене порушення, та визнав в цій частині заявлені позовні вимоги і неправомірність своєї поведінки. Зважаючи на ці обставини, для дотримання принципу верховенства права, недопущення застосування нерозумного обсягу відповідальності з огляду на його непропорційність розміру і наслідкам правопорушення, та прийняття у справі справедливого рішення, суд вважає за необхідне зменшити суми середнього заробітку за час затримки розрахунку до сукупного розміру заборгованості із заробітної плати та суми компенсації за втрату частини доходу у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати, що буде достатньою і справедливою сатисфакцією у справі. Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову [PERSON] . Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 768,40 гривень за вимогою про стягнення заборгованості із заробітної плати, та згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України на користь позивача в сумі 960,41 гривень за вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, розмір якої був зменшений за ініціативою суду.

Outcome: partial