Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-22 00:00:00

04 квітня 2016 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах з врахуванням уточнень позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики від 28.02.2013 року в сумі 775 260,82 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач 28.02.2013 року взяв в борг за розпискою у позивача кошти в розмірі 20 000,00 доларів США та зобов'язався повернути за першою вимогою. Як зазначає позивач, ним направлялась вимога про повернення коштів, проте виконана не була та кошти не повернуті. Оскільки відповідач не повернув кошти у встановлений строк, позивач просить стягнути зазначену суму боргу в гривні за офіційним курсом НБУ станом на 15.03.2016 року. Крім того, у відповідності до положень ст.1048 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача проценти на рівні облікової ставки НБУ за період з 28.02.2013 року по 20.03.2016 року. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Крім того, представник подав заяву про уточнення вимог зазначивши, що в прохальній частині міститься опечатка так як дата договору позики 28.02.2013 року та помилково зазначено 08.02.2016 року (розписка була написана одна, інших не існує). Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив, до початку слухання справи по суті заперечення чи пояснення позивача на заявлені вимоги до суду не надійшли. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Відповідно до ст.224 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних матеріалів за згодою представника позивача. Представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, тому суд ухвалив про заочний розгляд справи у відсутність відповідача. Вислухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 28.02.2013 року [PERSON] отримав у безвідсоткову позику у [PERSON] кошти в сумі 20 000 (двадцять) тисяч доларів США, про що написав розписку. Згідно розписки, строк повернення грошових коштів за першою вимогою, але не пізніше одного місяця. 30.01.2016 року [PERSON] направив [PERSON] вимогу про повернення коштів згідно розписки, але не пізніше 01.03.2016 року. Вказана вимога направлялась відповідачу неодноразово за місцем його реєстрації, проте вони не отримані та повертались із відміткою поштового відділення «За закінченням терміну зберігання». Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до статті 1046 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідач в судове засідання не з'явився та не надав доказів, що він повернув кошти за розпискою в повному обсязі чи частково; так само не було надано суду доказів, що відповідач не отримував вказану в розписках суму коштів. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша статті 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Вказана правова позиція висвітлена Верховним Судом України у постанові від 2 липня 2014 року справа № 6-79 цс 14. Отже, оскільки відповідач не виконав зобов'язання в частині повернення коштів в спосіб, визначений розпискою, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми в розмірі 20 000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 15.03.2016 року (100 доларів США = 26,517435 грн.) становить 530 348 гривень 70 копійок. Крім того позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача відсотки за користування коштами в розмірі облікової ставки НБУ. Частина 1 статті 1048 ЦК України визначає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Стороною позивача надано розрахунок процентів з якого вбачається, що позивач в лютому 2013 року застосовує курс валют, який діяв станом на 15.03.2016 року, проте суд не погоджується із вказаним розрахунком, оскільки він зроблено не вірно та вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача відсотки за користування коштами в сумі 169 081 (сто шістдесят дев'ять тисяч вісімдесят одна) гривна 35 копійок (судом застосовано курс валют станом на день зміни облікової ставки НБУ). Крім того, на підставі статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial