Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

02.12.2014 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що згідно рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.06.2013 року визнано за нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS], а також про її вселення в квартиру. Позивач пропустила строк для пред'явлення виконавчого листа до виконання, який поновлено не було. Однак під час розгляду заяви про поновлення строку [PERSON] заявив, що ним вселено до квартири без дозволу позивача його дружину [PERSON] та його малолітню дочку [PERSON], змінено замки на вхідних дверях, доступу до квартири він позивачу не надасть, оскільки там проживає його нова сім'я. Право власності на 1/2 частину квартири за позивачем зареєстровано у встановленому порядку, її місце проживання зареєстровано у спірній квартирі. Реєстрацію відповідача [PERSON] та малолітньої [PERSON] було проведено без відома позивача [PERSON] та без її згоди, як власника 1/2 частки цієї квартири і тому вони підлягають виселенню зі спірної квартири. Позивач просить усунути перешкоди в здійсненні нею права власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], та зобов'язати відповідача [PERSON] надати [PERSON] ключі від усіх замків на вхідних дверях до спірної квартири, а також зобов'язати його надати вільний доступ до квартири, зазначеної вище, без будь-яких обмежень. Просить припинити право користування спірним житлом з підстав, визначених вище, та виселити відповідача [PERSON] та її неповнолітню дитину [PERSON] із спірної квартири, як таких, що вселились в квартиру і зареєструвались в ній незаконно, тобто всупереч нормам чинного законодавства України. Зобов'язати відповідача ГУ ДМС України в Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку зі спірного житла відповідача [PERSON] та її неповнолітню дитину [PERSON] Вселити позивача в спірну квартиру. Позивач та її представник позов та його обґрунтування підтримали в повному обсязі, просили задовольнити. Позивач пояснила, що має намір проживати у спірній квартирі, оскільки вона є власником 1/2 частини і там зареєстрована. Відповідачі, кожен окремо, суду пояснили, що проти задоволення позову заперечують, просять в його задоволенні відмовити. Подали письмові заперечення проти позовної заяв в яких вказали, що не здійснювали жодних дій направлених на створення перешкод в здійсненні позивачем свої прав, вона проживала в квартирі після розірвання шлюбу тривалий час, потім виїхала добровільно, не добросовісно виконую обов'язки власника, оскільки комунальні платежі не сплачує, не проводить ремонтних робіт. Належна позивачу частка квартири зареєстрована на її ім'я і вона може розпоряджатися майном на власний розсуд. Після прийняття судом рішення про її вселення вона мала змогу вселитися, однак без поважних причин пропустила строк на вселення за виконавчим листом. В квартирі проживає нова сім'я [PERSON] і проживання колишньої дружини з ними в одній квартирі, порядок користування якою не визначено, є не можливим, як з побутової, так і з морально-етичної точки зору і це порушило б спокій малолітньої дитини. [PERSON] вже здійснила намір самовільно проникнути в квартиру, зрізавши двері, налякавши [PERSON] та малолітню [PERSON], погрожуючи їм. Виходячи з цього відсутні підстави для надання їй ключів від вхідних дверей. [PERSON] є рідною дочкою відповідачів і [PERSON] вважає, що зобов'язаний був після її народження здійснити реєстрацію її місця проживання за місцем свого проживання, тобто у спірній квартирі. [PERSON] не має змоги проживати в квартирі в якій вона проживала раніше, [PERSON] не має наміру проживати роздільно з своєю дружиною [PERSON] та малолітньою дитиною. В разі припинення права користування квартирою [PERSON] малолітня донька залишиться проживати разом з [PERSON], а [PERSON] ніколи не погодиться проживати від неї окремо (а.с. 55-61). Третя особа [PERSON] позов та його обґрунтування підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити. Представник ГУ ДМС України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, до суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Представник КП «Жилсервіс» в судове засідання не з'явився, до суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Представник органу опіки та піклування в судове засідання з'явилася, пояснила, що в задоволенні позову в частині зняття з реєстрації та виселення малолітньої [PERSON] орган опіки та піклування заперечує, інші питання не відносяться до їх компетенції. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Сторони визнали, що ключів від вхідних дверей позивач дійсно не має і доступу в квартиру також, в квартиру до цього часу не вселилась, однак 23.10.2014 року намагалась це зробити, згоди на реєстрацію в спірній квартирі [PERSON], [PERSON] не надавала. Позивач [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 13.06.1995 року і до цього часу (а.с. 8, 9). За позивачем зареєстровано право власності на 1/2 частину вказаної квартири, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 10). З матеріалів справи вбачається, що 12.06.2013 року апеляційним судом Дніпропетровської області розглянуто апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 19.02.2013 року за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON], про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя без виділу частки в натурі та визначення порядку користування спільним майном. Визнано за [PERSON] та [PERSON] за кожним право власності по 1/2 частці [ADDRESS] та по 1/2 жилого будинку. Відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS]. В частині вселення [PERSON] рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 19.02.2013 року залишено без змін і набрало законної сили (а.с. 12, 13, 62,63). 20.12.2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що вбачається з копії свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] (а.с. 14). Від шлюбу мають дочку [PERSON], [INFO], що вбачається з копії свідоцтва про народження Серія [NUMBER] (а.с. 15). Станом на 27.10.2014 року в [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що вбачається з копії довідки про склад сім'ї № 1815 від 27.10.2014 року (а.с. 16). З копії паспорту [PERSON] вбачається, що вона зареєстрована у вказаній квартирі з 18.08.2014 року (а.с. 21 зв.), тобто вже після вирішення питання про визнання права власності за [PERSON] та [PERSON] за кожним по 1/2 частці [ADDRESS], оскільки рішення місцевого суду набрало законної сили 12.06.2013 року. [PERSON] зверталась до Вільногірського МС ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з приводу реєстрації [PERSON] Листом Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області від 29.12.2014 року № 1201/Л-954 [PERSON] повідомлено, що 26.12.2014 року реєстрація місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] скасована відповідно до частини VII Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України від 22.11.2013 № 1077 (а.с. 52, 53) З листа Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області від 30.12.2014 року за вих. № 1218/1109 вбачається, що [PERSON] повідомлено про те, що 26.12.2014 року стосовно неї прийнято рішення про анулювання реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] і запропоновано звернутись до Вільногірського міського сектору ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з паспортом громадянина України для проставляння штампа «анульовано», додано висновок про скасування реєстрації гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] від 26.12.2014 року (а.с. 108, 109). Копії вказаних документів долучені за клопотанням відповідачів [PERSON] та [PERSON] і з їх змістом вони знайомі. На теперішній час [PERSON] дії Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області не оскаржила та пояснила, що в майбутньому має намір звернутися з позовом до суду. Отже, твердження відповідача [PERSON] про те, що вона зареєстрована у спірній квартирі на законних підставах та на теперішній час зареєстрована у цій квартирі спростовується наявними у справі доказами, які перелічені вище. Згідно положень ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як в судовому порядку і на підставі закону. Виходячи зі змісту ст. 13 Конституції України, ст.ст. 355, 358, 319 ЦК України всі співвласники квартири мають рівні права на користування та володіння та вселення інших осіб має відбуватись за взаємною згодою. Реалізація права власності однією особою не може шкодити праву власності іншої особи. Право спільної власності обмежено спеціальними нормами закону, внаслідок чого кожен із співвласників зобов'язаний реалізовувати своє право власності з урахуванням прав та інтересів інших співвласників. Вселення інших осіб (окрім дітей співвласника) має проводитись за обов'язковою згодою всіх співвласників квартири, з урахуванням площі загальних приміщень та можливості їх використання. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ч. 1, 2, 3 ст. 156 ЖК передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Отже, співвласник квартири не може без згоди всіх співвласників вселяти до себе інших осіб (за винятком своїх неповнолітніх дітей) - на віть за наявності визначеного порядку користування цією квартирою. Тому в задоволенні позову в частині вимоги про припинення права користування та виселення малолітньої [PERSON] суд вважає за необхідне відмовити. Натомість, в судовому засіданні було встановлено, що позивач, як один із співвласників квартири, згоди на проживання в ній [PERSON] ніколи не надавала та домовленостей з цього приводу ніяких не було. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Оскільки [PERSON] вселилась у спірну квартиру та зареєструвалась в ній без згоди співвласника [PERSON], тобто незаконно, оскільки це порушує право цього співвласника, тому вона підлягає виселенню, що є засобом цивільно-правової відповідальності за порушення закону, суб'єктивних прав іншої особи. Слід зазначити, що відсутність згоди співвласника житлового приміщення на вселення вказаної особи не породжує в неї права користування таким приміщенням, а тому в частині вимоги позивача про припинення права користування [PERSON] спірною квартирою слід відмовити. Твердження відповідачів про те, що [PERSON], як дружина власника частини квартири [PERSON] має право на проживання у квартирі не ґрунтується на вимогах закону, оскільки у даному випадку власників квартири двоє і їх власність не є відокремленою, вселення [PERSON] в квартиру без згоди одного із співвласників не відповідає вимогам ч. 2 ст. 156 ЖК України. Кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обов'язок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками. Суд враховує пояснення [PERSON] про те, що [PERSON] є рідною дочкою відповідачів і він не має наміру проживати роздільно зі своєю дружиною [PERSON] та малолітньою дитиною, а [PERSON] ніколи не погодиться проживати від дитини окремо, оскільки [PERSON] обов'язково залишиться проживати разом із [PERSON], однак вважає за необхідне зазначити, що батьки мають вирішувати питання з ким буде проживати дитина, враховуючи її інтереси, і в межах розгляду цієї справи це питання не відноситься до компетенції суду. Відповідно до ст. З СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших важливих причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Заперечення відповідачів проти задоволення позову в частині вселення позивача в спірну квартиру, надання їй доступу до квартири та ключів від вхідних дверей, які ґрунтуються на тому, що [PERSON] погрожувала [PERSON] та малолітній [PERSON] вбивством нічим об'єктивно не підтверджені, є голослівними, а відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З відповіді міліції та прокуратури вбачається, що на час розгляду справи з [PERSON] проведена профілактична бесіда. Відповідачам запропоновано звернутися до суду з приводу відшкодування спричиненої шкоди в порядку позовного провадження (а.с. 72-80). Відомості про стан здоров'я малолітньої дитини не мають правового значення для розгляду справи, а тому суд не приймає, як доказ медичні документи, надані відповідача (а.с. 89, 90). Розглядаючи позовну вимогу про зобов'язання відповідача ГУ ДМС України в Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку зі спірного житла відповідача [PERSON] та її неповнолітню дитину [PERSON] суд вважає за необхідне в її задоволенні відмовити, оскільки [PERSON] відповідно до наявних у матеріалах справи доказів на теперішній час не перебуває на реєстраційному обліку у спірній квартирі, а в частині вимог позивача щодо малолітньої [PERSON] судом відмовлено. Щодо вимог позивача про усунення перешкод в здійсненні нею права власності на 1/2 частину зазначеної квартири шляхом зобов'язання відповідача [PERSON] надати їй ключі від усіх замків на вхідних дверях до спірної квартири, а також зобов'язати його надати вільний доступ до квартири, вселити позивача в спірну квартиру слід зазначити, що власник має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому рішенню (ст. 386 ч. 2 ЦК України). Встановлено, що відповідач [PERSON] перешкоджає позивачу в користуванні, розпорядженні та проживанні в спірній квартирі, що підтверджується матеріалами справи. Відповідач [PERSON] доводів позивача щодо відсутності у неї комплекту ключів від вхідних дверей спірної квартири, доказів відсутності з його боку перешкод позивачу у користуванні квартирою суду не надав. Квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині кожному, що підтверджується матеріалами справи, тобто спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності. На час розгляду судом позову [PERSON], її право власності на частку квартири ніким оспорено не було. Позивач посилалась на те, що зареєстрована в цій квартирі та має намір користуватись нею. Сторони не дійшли згоди про порядок володіння та користування майном. Відсутність у позивача ключів від вхідних дверей спірної квартири позбавляє її можливості проживати, користуватись і розпоряджатись належною їй на праві власності 1/2 частиною квартири, вона не має доступ до нерухомого майна. Закріплений в нормативно-правових актах принцип непорушності права приватної власності (ч. 1 ст. 319 ЦК України, ст. 41, 321 ЦК України) означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном, на власний розсуд учиняти будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 19.02.2013 року, яке набрало законної сили, встановлено, що в 2008 році шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний за рішенням суду та позивач в спірній квартирі з цього часу не проживає, а там проживає відповідач, змінив замки, чинить перешкоди у здійсненні позивачем права володіння, розпорядження та користування спірною квартирою (а.с. 62, 63). Таким чином рішення суду щодо наявності перешкод позивачу з боку відповідача ґрунтується також на вказаному рішенні суду про поділ майна подружжя, яке набрало законної сили. Отже, суд дійшов висновку, що позивач, як співвласник спірної квартири, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування своїм майном. Позивач, як власник частини квартири, має право на проживання у спірній квартирі і її вимога про захист права на проживання у спірній квартирі підлягає судовому захисту та задовольняється судом. Відповідача [PERSON] також має бути зобов'язано надати [PERSON] ключі від усіх замків на вхідних дверях до [ADDRESS] та зобов'язати [PERSON] надати [PERSON] вільний доступ до квартири. Відповідно до рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.06.2013 року квартира складається із трьох ізольованих кімнат, загальною жилою площею 36,7 кв.м.. В рішенні від 12.06.2013 року апеляційний суд прийшов до висновку, що різниця у площі трьох кімнат є значною, що унеможливлює установлення порядку користування цією квартирою (а.с. 13). Однак, неможливість визначення порядку користування жилим приміщенням між його співвласниками не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про вселення у це жиле приміщення одного із його співвласників. Зазначене право не обмежується наявністю у власника іншого житла, розміром житлового приміщення. Непроживання позивача в квартирі та несплата нею комунальних послуг не можуть бути прийняті судом до уваги тому, що не мають правового значення для вирішення справи, виходячи з викладеного вище. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні стверджував, що [PERSON] пропустила строк звернення з позовом до суду, тобто строк позовної давності, оскільки вона витратила право користування спірною квартирою на підставі ст. 405 ЦК України, а також, що суд відмовив їй у поновленні річного строку для подання виконавчого листа про вселення до виконання, оскільки цей строк вона пропустила без поважних причин. Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 19.02.2013 року визнано право [PERSON] на примусове вселення до спірної квартири. Питання щодо пропуску річного строку [PERSON] для подання виконавчого листа про вселення у спірну квартиру для виконання, який регулюється положеннями ЗУ «Про виконавче провадження», не має правового значення для вирішення цієї справи, оскільки в розумінні положень ст.ст. 256, 257 ЦК України цей річний строк не є строком позовної давності. Крім того, сторони в судовому засіданні пояснили, що позивач 23.10.2104 року намагалася вселитися у квартиру, однак їй це не вдалося. Це вбачається також з заяв [PERSON] та [PERSON], які за їх клопотанням долучені до матеріалів справи (а.с. 99-103). Отже, суд доходить висновку, що підстав для відмови у задоволенні вимоги позивача про вселення в зв'язку з пропуском нею строку позовної давності немає. Твердження відповідача [PERSON] також про те, що позивач не проживає у спірному житлі більше року, а тому вона пропустила строк звернення з позовом до суду, не ґрунтується на положеннях ст. 405 ЦК України, оскільки вказана норма не регулює питання позовної давності. Оскільки відповідач [PERSON], який є співвласником квартири, заперечував проти задоволення позовних вимог, судом роз'яснено сторонам можливість подання позову в порядку, передбаченому ст. 365 ЦК України. Виходячи з п. 35, 36 Постанови Пленуму ВССУ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», ст. 88 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позову, а також те, що солідарне стягнення судового збору законом не передбачено, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в сумі 487 грн. 20 коп. (243, 60 Х 2), а з [PERSON] на користь [PERSON] - в сумі 121 грн. 80 коп. (243, 60 / 2). Залишок понесених позивачем та підтверджених документально судових витрат в сумі 365 грн. 40 коп. віднести на рахунок позивача.

Outcome: partial