Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

04 квітня 2019 року до Корольовського районного суду м.Житомира звернувся [PERSON] із вказаним позовом, в якому вказав, що 23.05.2012 його було прийнято на посаду заступника начальника управління - начальника відділу фінансування санаторіїв-профілакторіїв та соціальних послуг у сфері позашкільної роботи управління надання соціальних послуг Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Наказом №253-к від 25.04.2016 його було звільнено з займаної посади за прогул, на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Посилаючись на те, що звільнення відбулось з порушенням порядку, встановленого чинним законодавством, позивач просить: поновити строк на оскарження наказу №253-к від 25.04.2016 про звільнення його за прогул на підставі п.4 ст.40 КЗпП України з посади заступника начальника управління - начальника відділу з питань оздоровлення дітей та позашкільного обслуговування управління з питань надання соціальних послуг Виконавчої дирекції Фонду Соціального страхування з тимчасової втрати працездатності; визнати незаконним та скасувати наказ №253-к від 25.04.2016 про звільнення його за прогул на підставі п.4 ст.40 КЗпП України з посади заступника начальника управління - начальника відділу з питань оздоровлення дітей та позашкільного обслуговування управління з питань надання соціальних послуг Виконавчої дирекції Фонду Соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та поновити його на роботі на посаді у Виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України, як правонаступника Фонду Соціального страхування з тимчасової втрати працездатності; стягнути з Фонду соціального страхування України на його користь 129 833,25 грн. невиплаченої заробітної плати при звільненні, 8 877,44 грн. грошової компенсації за невикористану відпустку, середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, у тому числі з 25.04.2016 по 04.04.2019 в сумі 279 081,88 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу 279 081,88 грн. Ухвалою судді від 16 квітня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] , відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. 24 липня 2019 року до суду від Фонду соціального страхування України надійшов відзив на позовну заяву, в якому його представник просить відмовити у задоволенні вимог [PERSON] в повному обсязі та в обґрунтування своїх заперечень вказує, що позивачем пропущений строк звернення із позовом до суду і сам позов подано з вимогами до неналежного відповідача (а.с.63-66). 18 вересня 2019 року до суду від Фонду соціального страхування України надійшли додаткові письмові пояснення по суті справи (а.с.96-98). 26 вересня 2019 року протокольною ухвалою було залучено до участі в справі співвідповідача Виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування України (а.с.130). Заявою від 25.02.2020 позивач уточнив свої позовні вимоги та просить: «Стягнути із Фонду соціального страхування України на мою користь невиплачену мені при звільненні компенсацію за невикористану відпустку, за період 15.05.2013 по 14.05.2014 у сумі 4 342,65 грн. та за період з 15.05.2014 по 31.12.2014 у сумі 5 322,15 грн., а всього 9 664,80 грн. та стягнути із Фонду соціального страхування України 4 888,44 грн. невиплаченої мені при звільненні допомоги, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю за період з 29.01.2015 по 06.02.2015». Інші позовні вимоги підтримав (а.с.153-160). В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з викладених у ньому підстав. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що звільнення позивача відбулося відповідно до вимог чинного законодавства, і позивачу були виплачені всі суми, які підлягали виплаті на час звільнення з роботи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд частково задовольняє позов виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивача 23.05.2012 було прийнято на посаду заступника начальника управління - начальника відділу фінансування санаторіїв профілакторіїв та соціальних послуг у сфері позашкільної роботи управління надання соціальних послуг Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. 20.08.2013 [PERSON] переведено на посаду заступника начальника управління - начальника відділу з питань оздоровлення дітей та позашкільного обслуговування управління з питань надання соціальних послуг Виконавчої дирекції Фонду Соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. В трудовій книжці позивача серії [NUMBER] міститься запис за підписом В.о начальника відділу кадрів Запорожець Т.В. від 25.04.2016 «Звільнений за прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України. Нак.252 від 25.04.2016». За вказаним записом міститься запис під №19 за підписом головного спеціаліста ВК від 25.04.2016 «Звільнено за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України. Запис за №18 недійсний. Нак.253к від 25.04.2016» (а.с.7). Постановою Житомирського апеляційного суду від 23.01.2019 у справі №296/8139/18 задоволено позов Фонду соціального страхування України до [PERSON] та вирішено: «Внести зміни до запису №18 трудової книжки [PERSON] , а саме вказати підставою звільнення наказ №253-к від 25.04.2016, визнати недійсним та скасувати запис у трудовій книжці [PERSON] №19, внести відповідні зміни до трудової книжки [PERSON] » (а.с.38-40). Відповідно до наказу №253-к від 25.04.2016 підставою звільнення [PERSON] вказано: «службові записки начальника управління з питань соціальних послуг6 від 18.12.2014 №Вн-639, від 22.12.2014 №Вн-647, від 09.06.2015 №Вн-356; від 17.06.2015 № Вн-380; службова записка начальника відділу кадрів від 15.06.2015 №Вн-376; лист слідчого управління Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області від 20.07.2015 3020-6302; лист управління охорони здоров`я Житомирської обласної державної адміністрації від 13.08.2015 №004-7019; рекомендовані листи з повідомленням Виконавчої дирекції Фонду, повернуті Укрпоштою в зв`язку з тим, що отримувач не з`явився (від 29.10.2014 №11-49-2849, від 10.07.2015 311-49-1147); службова записка в.о. начальника відділу кадрів від 22.04.2016 №Вн-252; акт про відсутність на робочому місці від 22.04.2016; акт про відсутність на робочому місці від 25.04.2016; погодження профспілкового комітету (протокол засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації апарату Виконавчої дирекції фонду від 25.04.2016 №37), лист від 25.04.2016 3121-3409.» (а.с.74). За клопотанням відповідача копії зазначених документів були долучені до матеріалів справи. Відповідно до ст.139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни … Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до службової записки начальника відділу кадрів Пухкої О.В. від 15.06.2015, позивач [PERSON] 23.12.2014 звернувся до Виконавчої дирекції фонду з листом, в якому повідомив, що знаходиться на лікарняному. З тих пір він відсутній на робочому місці (а.с.106-107). Судом також встановлено, що відповідач намагався отримати від позивача пояснення з приводу причини його відсутності на робочому місці, що підтвердилось копіями листів, направлених на адресу його проживання (а.с.108, 109). Також Виконавчою дирекцією фонду вживались заходи для встановлення місця знаходження [PERSON] та з`ясування причин його відсутності на роботі. Так, 10.07.2015 відповідачем направлявся запит до Управління МВС України в Житомирській області на предмет наявності інформації щодо нещасного випадку з позивачем або оголошення його в розшук (а.с.110). Відповідно до відповіді УМВС України в Житомирській області від 16.07.2015, [PERSON] затриманим, арештованим, оголошеним в розшук не значиться (а.с.111). 10.07.2015 відповідачем направлено запит до Департаменту охорони здоров`я Житомирської обласної державної адміністрації на предмет перебування [PERSON] на амбулаторному чи стаціонарному лікуванні (а.с.112). Листом від 10.08.2015 Управління охорони здоров`я відмовило у наданні запитуваної інформації, посилаючись на забезпечення таємниці про стан здоров`я пацієнта та заяву [PERSON] від 16 січня 2015 року, в якій він просив не розголошувати відомості про стан свого здоров`я (а.с.113, 114). Актом від 22 квітня 2016 року комісія у складі працівників відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зафіксувала відсутність позивача [PERSON] на робочому місці протягом робочого дня 22 квітня 2016 року (а.с.116). 25 квітня 2016 року відповідачем в особі працівників відповідача [PERSON] , [PERSON] [PERSON] складено акт про відсутність позивача на робочому місці протягом робочого дня 25 квітня 2016 року (а.с.117). 25.04.2016 профспілковим комітетом первинної профспілкової організації апарату виконавчої дирекції фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності було погоджено звільнення [PERSON] (а.с.119). Суд не приймає до уваги посилання позивача та його представника в судовому засіданні на те, що відповідачем не було отримано пояснення від [PERSON] з приводу допущених порушень трудового законодавства, оскільки як встановлено судом, відповідач приймав міри по становленню місцезнаходження [PERSON] та відібрання від нього пояснень, однак вжитими заходами, які суд вважає достатніми, місце знаходження [PERSON] встановлено не було. При цьому судом враховується, що [PERSON] було допущено прогул не тільки 22.04.2016 та 25.04.2016 року, коли були складені наведені акти, а й весь період від 06.02.2015 по 25.04.2016. Позивачем не надано роботодавцю та суду будь-яких доказів поважності причин відсутності у вказаний період на роботі. Відтак, суд дійшов до висновку про те, що звільнення позивача за прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України відбулося у відповідності до норм чинного законодавства, в зв`язку з чим підстав для задоволенні його позову в цій частині немає. При цьому суд враховує недобросовісну поведінку позивача в період відсутності на роботі, яка полягала в тому, що він не повідомив роботодавця про причини та тривалість своєї відсутності. Вирішуючи позов в частині стягнення невиплачених при звільненні компенсації за невикористану відпустку за період з 15.05.2013 по 14.05.2014, за період з 15.05.2014 по 31.12.2014 та допомоги при звільненні, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю за період з 29.01.2015 по 06.02.2015 суд виходить з наступного. Встановлено, що 22 травня 2017 року Фондом соціального страхування України було нараховано позивачу 28 607,92 грн. і за вирахуванням податку з громадян та військового податку, виплачено 23 029,38 грн. за листками непрацездатності №952978 за період з 01.10.2014 по 24.10.2014, №953632 за період з 25.10.2014 по 23.11.2014, №906369 за період з 24.11.2014 по 19.12.2014. В порушення вимог ст.116 КЗпП України, зазначені суми не були виплачені позивачу в день звільнення - 25 квітня 2016 року. Крім цього, з наказу Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 16.08.2013 №321-в «Про надання відпустки [PERSON] » вбачається, що йому надано частину щорічної основної відпустки тривалістю 2 календарні дні за робочий рік з 15.05.2013 по 14.05.2014 з 23 серпня по 25 серпня 2013 року (а.с.165). Згідно наказу Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 16.07.2014 №239-в «Про надання відпустки [PERSON] » позивачу було надано частину щорічної основної відпустки тривалістю 3 календарні дні за робочий рік з 15.05.2013 по 14.05.2014 з 23 липня по 25 липня 2014 року (а.с.166). Згідно наказу Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 29.08.2014 №393 -в «Про надання відпустки [PERSON] » [PERSON] було надано невикористану частину щорічної основної відпустки тривалістю 19 календарних днів та додаткову відпустку тривалістю 7 днів відповідно до постанови правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 14.05.2002 №28 за робочий рік з 15.05.2013 по 14.05.2014 з 04 вересня по 29 вересня 2014 року (а.с.167). Відповідно до ст.6 ЗУ «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Наказом Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 12.09.2014 №415-в «Про відкликання з відпустки [PERSON] », позивача було відкликано із щорічної відпустки з 15.09.2014. Вирішено невикористані 8 календарних днів щорічної основної відпустки та 7 календарних днів додаткової відпустки за робочий рік з 15.05.2013 по 14.05.2014 надати до кінця робочого року (а.с.168). Зазначені невикористані 8 календарних днів щорічної основної відпустки та 7 календарних днів додаткової відпустки за робочий рік з 15.05.2013 по 14.05.2014 не були надані [PERSON] до кінця робочого року (Доказів протилежного суду не надано). Відповідач не надав суду доказів і того, що позивачу була виплачена компенсація за невикористану частину вказаної відпустки, в зв`язку з чим вона підлягає стягненню з відповідача на користь позивача виходячи з наступного розрахунку: 289,51 гривні середньоденного заробітку помножити на 15 днів невикористаної відпустки - дорівнює 4 342,65 грн. Середньоденний заробіток позивача вбачається із розрахунку відпустки за період з 04.09.2014 по 29.09.2014 (а.с.180). Наявність вказаного боргу відповідача перед позивачем також вбачається із розрахунків нарахувань та виплат за 2014 рік (а.с.182), наданих відповідачем - Фондом соціального страхування на запит адвоката. Із наданого відповідачем розрахунку відпустки позивача за період з 04.09.2014 по 29.09.2014 (а.с.180) вбачається, що йому нараховано 7 527,26 грн. заробітку за цей період. А згідно розрахунку виплат за 2014 рік наданих відповідачем (а.с.182) вбачається, що у вересні 2014 року, [PERSON] нараховано за основну відпустку 3 184,61 гривень, вказано про наявність боргу. Різниця між нарахованим середнім заробітком за щорічну відпустку за робочий рік з 15.05.2013 по 14.05.2014 (7 527,26 грн.) та нарахованим до виплати середнім заробітком за цей же період (3 184,61 грн.) становить ті ж 4 342,65 грн. (7 527,26 - 3 184,61). Також судом встановлено, що при звільненні позивачу не була виплачена компенсація за невикористану відпустку за період з 15.05.2014 по 31.12.2014 із розрахунку 2 дні відпустки за місяць, а всього за 15 календарних днів невикористаної щорічної відпуски за вказаний період. Так, відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу (а.с.189) заробіток позивача за період з 15.05.2014 по 31.12.2014 повинен був становити 4 837,47 грн. за 17 днів травня, 11 124,47 грн. за червень, 14 744,11 грн. за липень, 9 678,00 грн. за серпень, 10 310,16 грн. за вересень, 12 736,49 грн. за жовтень, 9 864,80 грн. за листопад, 7 602,28 грн. за грудень, а всього 80 897,78 грн. Кількість днів за вказаний період (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством за цей період - 3 дні) становить 228 днів. Середньоденний заробіток за вказаний період становить 354,81 гривень (80 897,78 грн.: на 228 днів). Відповідно - компенсація за невикористану відпустку за період 15.05.2014 по 31.12.2014 становить 5 322,15 грн. (354,81 грн. х 15 днів). Зазначене узгоджується із Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 8 лютого 1995 року N100 . А всього компенсація за невикористану частину відпустки за період з 15.05.2013 по 14.05.2014 (15 днів) та за період з 15.05.2014 по 31.12.2014 (15 днів) становить 9 664,80 грн. (4 342,65+5322,15) і дана сума підлягає стягненню з відповідача Фонду соціального страхування України. Відповідно до ст.9 ЗУ «Про відпустки» , до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (ст.6 цього Закону), зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому виплачувалася допомога по державному соціальному страхуванню, за винятком частково оплачуваної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Листом Міністерства соціальної політики України від 06.09.2017 №2339/0/101-17, роз`яснено, що відповідно до абзацу 3 п.3 Порядку №100, при обчисленні середньої заробітної плати для оплати часу відпусток та виплати компенсації за невикористані дні відпустки, крім виплат, які передбачені абзацом першим цього пункту, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Таким чином розмір допомоги у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю належний позивачу за період з 15.05.2014 по 31.12.2014 включається при обчисленні компенсації за невикористані дні відпустки. Враховуючи те, що період роботи позивача в 2014 році, відповідачем не оспорюється і те, що періоди непрацездатності позивача у 2014 році зараховувалися до стажу роботи, що давали право на щорічну відпуску, відповідач - Виконавча дирекція Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності була зобов`язана провести розрахунок та виплатити компенсацію за частину невикористаної щорічної відпуски при звільненні [PERSON] 25.04.2016, чого не було зроблено. При цьому відповідач Фонд соціального страхування України зобов`язаний був виплатити таку компенсацію, як правонаступник Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та його Виконавчої дирекції. Обов`язок виплатити компенсацію за невикористані дні відпустки, узгоджується з положеннями ст.24 З.У. «Про відпустки», згідно яких , у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Як вбачається із наказу про звільнення [PERSON] , у ньому відсутні відомості про проведення з ним розрахунків при звільненні, самі розрахунки, або відомості, що розрахунки слід провести. Такі розрахунки не були з ним проведені, що узгоджується з іншим документом наданим відповідачем - розрахунком нарахувань за 2016 рік, де у графах нарахувань та виплат стоять нулі (а.с.185). Не проведення розрахунків при звільненні вбачається з Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 10.12.2019, згідно якої виплати позивачу при звільненні 25.04.2016 становили 0 (нуль) гривень (а.с.186). Також, є обґрунтованою вимога позивача про стягнення з відповідача невиплаченої допомоги, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю за період з 29.01.2015 по 06.02.2015. Так, згідно повідомлення Управління охорони здоров`я Житомирської міської ради від 10.07.2019 №211/Д; 212/Г-ЗВ-1520 за інформацією директора Комунального підприємства «Лікарня №1» [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в уронефрологічному центрі (КУ ЦМЛ №1) в період з 29.01.2015 по 06.02.2015. Лікарняний лист №858176(а.с.188). Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням затвердженого Постановою КМУ від 26.09.2001 №1266, розрахунок невиплаченої допомоги у зв`язку із тимчасової непрацездатності за цей період становить: 128 730,07 грн. нарахованих позивачу для обчислення пенсії за період 12 місяців 2014 року (а.с.189). 128 днів - період тимчасової непрацездатності позивача, які виключаються із розрахунку. 128 730, 07 грн.: 237 днів (365-128) дорівнює 543,16 грн. (середньоденний заробіток). 543,16 грн. х 9 днів тимчасової непрацездатності, що дорівнює 4 888,44 грн. невиплаченої допомоги, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю за період з 29.01.2015 по 06.02.2015. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності, одноразова допомога при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію, виплати за листками непрацездатності, сума щорічної винагороди за вислугу років, індексація заробітної плати тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України. А, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У тому числі, і після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України (Постанови Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі №757/25503/15-ц провадження №61-85 св 18, від 16 січня 2018 року у справі №757/2453/16-ц провадження № 61-101 св 17). Вираховуючи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з наступного. Позивач був звільнений 25.04.2016. Середньоденний заробіток позивача становив 277,97 грн. З дня звільнення позивача по день винесення рішення пройшло 1 105 робочих днів. Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку становить - 277,97х1 105=307 156,85 грн. Відповідно до ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Оскільки судом встановлено, що позивач в період часу з 06.02.2015 по день звільнення - 25.04.2020 був відсутній на роботі без поважних причин, тобто не виконував роботу відповідно до своїх посадових обов`язків, є безпідставною вимога позивача про стягнення з відповідача заробітної плати в сумі 129 833,25 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial