Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

04.03.2021 [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, зареєстрованого 24 січня 1999 року виконавчим комітетом Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області із [PERSON] , актовий запис № 1. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 24 січня 1999 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою. В шлюбі у них народилися [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Майже рік сторони проживають окремо. Подальше спільне життя і збереження сім`ї неможливе і суперечить його інтересам. Подружні відносини припинені остаточно на примирення позивач не згодний. Ухвалою судді від 15.03.2021 прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.15). Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву в якій просив справу розглядати у його відсутність. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі (а.с.20). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, подала заяву в якій позовні вимоги визнала, проти задоволення позову не заперечувала, просила розглядати справу у її відсутність (а.с.21). В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24 січня 1999 року позивач [PERSON] зареєстрував шлюб з відповідачкою [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), місце державної реєстрації шлюбу - виконавчий комітет Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області, орган державної реєстрації актів цивільного стану, що видав свідоцтво - Миргородський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), актовий запис № 1 (а.с. 3). В цьому шлюбі у подружжя народилися [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.4,5). Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе, оскільки, це суперечило б інтересам сторін. Позивач не бажає продовжувати подружні стосунки з відповідачкою, а вона погоджується на їх припинення. Відповідно до положень частини 1 статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до положень статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з положенням ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідач не висловила бажання після розірвання шлюбу відновити своє дошлюбне прізвище, тому суд вважає за необхідне залишити прізвище « [PERSON] ». Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням викладеного, суд приходить висновку про повернення позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме в розмірі 454 грн. Відповідно до ст.ст.133, 141 ЦПК України з відповідачки підлягає стягненню судовий збір немайнового характеру на користь позивача в сумі 454 грн.

Outcome: approved