Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

04.09.2015 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідачів про солідарне стягнення заборгованості за договором кредиту №К3JWGR0000000182 від 09.09.2008 року, посилаючись на те, що 09.09.2008 року між Банком та [PERSON] було укладено договір кредиту, за умовами якого відповідачу був наданий кредит в розмірі 100\~000 грн. на термін до 09.09.2018 року з умовою сплати відсотків за користування кредитними коштами в строки, та в порядку встановленому кредитним договором. Позивач свої зобовязання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачці [PERSON] кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідачка [PERSON]\~ зобов'язалась сплачувати кредит, відсотки та оплачувати комісії на умовах, встановлених договором. Проте, свої зобовязання не виконує, станом на 10.07.2015 року виникла заборгованість загальною сумою 451 487,87 грн., яка складається з: - 97 589,03 грн.\~ - заборгованість за кредитом; - 116 208,81 грн.\~ - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 21 215,57 грн. заборгованість по комісії за користуванням кредитом; - 194\~736, 94 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи відповідно до договору: - 250,00 грн. - штраф (фіксована частина). - 21487,52 грн. - штраф (процентна складова). Крім того, для забезпечення виконання зобов'язання відповідачкою [PERSON] за кредитним договором, між Банком та поручителем [PERSON] було укладено договір поруки, за якими поручитель зобов'язалася протягом пяти днів з дня отримання письмової вимоги кредитора про порушення Позичальником Договору кредиту, виконати зобовязання зазначені у вимозі. Вимога банку поручителем не виконана. Позивач просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором на загальною сумою 451\~487, 87 грн. Крім того, 12.10.2015 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту №К3JWGR0000000001 від 25.09.2008 року, посилаючись на те, що 25.09.2008 року між Банком та [PERSON] було укладено договір кредиту, за умовами якого відповідачу був наданий кредит в розмірі 51\~500 грн. на термін до 25.09.2018 року з умовою сплати відсотків за користування кредитними коштами в строки, та в порядку встановленому кредитним договором. Позивач свої зобовязання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачці кредит у розмірі, встановленому Договором.\~ Відповідачка зобов'язалась сплачувати кредит, відсотки та оплачувати комісії на умовах, встановлених договором. Проте, свої зобовязання не виконує, у зв'язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом, оскільки виникла заборгованість станом на 25.09.2015 року загальною сумою 146542,06 грн., яка складається з: - 36 540,54 грн.\~ - заборгованість за кредитом; - 57 215,60 грн.\~ - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 9664,22 грн. заборгованість по комісії за користуванням кредитом; - 35 905, 41 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи відповідно до договору: - 250,00 грн. - штраф (фіксована частина). - 6966,29 грн. - штраф (процентна складова). Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 17.11.2015 року вищевказані позови були обєднані в одне провадження. Скориставшись своїми процесуальними правами відповідачі за первісним позовом подали зустрічний позов, який був прийнятий до провадження та до спільного розгляду з первісними. Так, 08 листопада 2016 року [PERSON] предявила зустрічний позов про визнання недійсним кредитного договору № №К3JWGR0000000182, укладеного між сторонами 09.09.2008 року. Заявою від 16 листопада 2016 року відповідачами за первісним позовом було подано уточнену зустрічну позовну заяву, відповідно до якої було збільшено позовні вимоги, позивачі за зустрічними позовом просили визнати недійсними: кредитний договір № №К3JWGR0000000182, укладений між сторонами 09.09.2008 року, кредитний договір №К3JWGR0000000001 від 25.09.2008 року, договір іпотеки нерухомого майна, укладеного між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 09.09.2008 року, договір іпотеки нерухомого майна, укладеного між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 25.09.2008 року. Свої позовні вимоги позивачі за зустрічним позовом мотивували тим, що позивачка [PERSON] дійсно підписувала вказані договори (кредитні) як позичальник, а позивачка [PERSON] виступала по обом договорам як поручитель, при підписанні вказаних договорів вони не мали змоги детально ознайомитись з всіма їх положеннями, хоча при цьому працівники Банку (первинного позивача) категорично запевняли їх, що в договорах все викладено вірно, у відповідності із законом. При детальному ознайомленні з обома Договором вони виявили, що окремі їх положення не відповідають положенням діючого законодавства України в частині надання кредиту: -В порушення вимог п. 3.4. розділу 3 «Правил надання банками країни інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007 р., ніде в договорах не вказані точні розміри всіх обовязкових платежів по Договору, навпаки, очевидно, з метою заплутати споживача в оскаржуваному Договорі наявні приховані та незрозумілі платежі, які прямо не вказані в конкретних пунктах Договору, а приховані через численні відсилання до інших пунктів; -так, п. 2.1.5 Договору відсилає до п. 3.2 Договору, який, в свою чергу, відсилає до п. 2.2.9 та 2.3.8 Договору (суть вказаних пунктів не розкривається) і перераховує черговість платежів, знову ж таки, з перепосиланням на інші пункти Договору (7.8 та 8.1), що для середнього споживача, якими вважають себе позивачі, робить неможливим зрозуміти суть викладених положень щодо черговості платежів, які позивач [PERSON] повинна була платити, все це, на думку позивачів, призвело до того, що, сплачуючи чергові платежі за Договорами, вони заборгували Банку ще більше, ніж отримали кредит; - аналогічна картина і в розділі 3 Договору «Порядок розрахунків» з 9-ти підпунктів в 7 (семи) з них є відсилки до інших підпунктів, напр., п. 3.6 посилається на п. 8.1, який в свою чергу має три підпункти, і які з останніх стосуються первинного пункту посилання, невідомо; -п. 5.3 Договору встановлена змінна величина витрат (чого не може бути в кредитному договорі) штраф у розмірі 250 грн. плюс (+) 5 % суми позову, при цьому не встановлено і не визначено, про який саме позов і про який його розмір йде мова, незалежно від суті спору та результату його розгляду, покладається додаткова змінна несправедлива витрата; -пункт 2.3.1 обох Договорів надає право Банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки, що є несправедливим з точки зору рівного балансу прав сторін договору; -пункт 2.3.3. обох Договорів надає Банку право в односторонньому порядку розірвати Договір, тоді як позичальнику таке право не надається (аналогічно порушено баланс прав сторін по договору); -позивачі не отримували від працівників Банку документів, вказаних в п. 8.9 Договору («Детальний опис загальної вартості кредиту» та «Графік погашення кредиту за кредитним договором»), які є (повинні бути) невідємними Додатками до Договору. Позивачі вважають, що вказана структура договорів Банком збудована умисно, їх норми прописані настільки відсилочно і перехресно, що пересічний споживач (зокрема, позивачі) не міг сам порахувати і взагалі зрозуміти, яким чином зараховуються сплачені споживачем кошти. Це ставить їх, як споживачів, в невигідне становище, не дає зрозуміти конкретний пункт договору, - все це вносить істотний дисбаланс в права та обовязки сторін по договорах, дає незаконні (не заслужені) переваги одній із сторін по договорів, дає можливість Банку зараховувати в тіло кредиту лише мізерну суму із щомісячного платежу, чого споживач зрозуміти не може при підписанні (укладенні) договору. Позивачі переконані, що Банк, скориставшись їхньою необізнаністю у вірному тлумаченні та розумінні правових та фінансових термінів, які викладені в оскаржуваних договорах, не розяснивши їм всіх положень вказаних договорів, а також приховавши та не повідомивши всіх суперечливих положень, ввів їх в оману, тобто позивачі вважають, що вони уклали вказані договори (і кредитні договори, і договори поруки, і договори іпотеки) під впливом помилки. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України від 12.07.2001 p. № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України від 12.05.1991 р. № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчо\-го кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким, з моменту укладення договору. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за його дострокове погашення, є несправедливими, і це є підставою для визнання таких положень договору недійсною (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25.09.2013 р. у справі № 6-80цс13). Рішенням Іванківського районного суду від 06.09.2012 р. у власність Банку було звернено заставлене (іпотечне) нерухоме майно [PERSON] вартістю 209050 грн., в той час як вся заборгованість по Договору № 2 складала 69662,64 грн., аналогічним рішенням того ж самого суду від 30.09.2013 р. у власність Банку було звернено заставлене (іпотечне) нерухоме майно [PERSON] вартістю 230000 грн., тоді як вся заборгованість по Договору № 1 складала 2263634,82 грн. Системний аналіз положень статей 3, 17 та 49 Закону України «Про іпотеку» свідчить про те, що припинення іпотеки у звязку з застосуванням вказаного Закону є правом суду, рішення якого повинно прийматись у урахуванням конкретних обставин справи. При цьому слід ураховувати строк договору (іпотеки), розмір заборгованості, а також встановлені у справі обставини, а саме : чи продовжується дія кредитного договору після звернення стягнення на предмет іпотеки, чи звернено на всю суму заборгованості за кредитом стягнення; які наслідки збереження або припинення іпотеки з огляду на інтереси обох сторін договору кредиту та договір іпотеки;підстави відмови іпотекодержателя від отримання предмета іпотеки; та чи діють сторони добросовісно тощо. За вказаних обставин факт того, що строк обох договорів кредиту (№ 1 та № 2 не сплинув (на що особливо вказує Банк), не може бути підставою для відмови від повного погашення заборгованості по обом договорам за рахунок заставленого іпотечного) нерухомого майна, оскільки це грубо порушує права боржника по обом Договорам (позивачів по даному позову) на законне очікування прийняття предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості та штучно збільшує заборгованість боржників за кредитними договорами. Оскільки за положеннями статті 11 Цивільного кодексу України, сторони в договорі мають діяти добросовісно, і Банк відповідно до Договорів обрав спосіб захисту своїх праві шляхом стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет (предмети) іпотеки, то позивачі, як боржники, вважають, що мають право очікувати погашення заборгованості за рахунок предмету іпотеки до спливу строку кредитних договорів. Позивачі зазначають, що Банк по суті відмовився від погашення заборгованості за рахунок отримання іпотеки, вказані дії Банку порушують принцип рівності прав та обовязків кредитора і боржника та штучно призводить до збільшення заборгованості за кредитом, а тому і договори іпотеки між Банком та позивачкою [PERSON] від 09.09.2008 р. та 25.09.2008 р. повинні бути визнані недійсними. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, визначених у позові, просив їх задовольнити. Зустрічні позовні вимоги не визнав та просив застосувати строк позовної давності, оскільки позивачам було відомо про всі обставини, якими вони обґрунтовують позовні вимоги, ще під час розгляду справ в суді у 2012 та 2013 роках. Судові рішення від 06.09.2012 р. та 30.09.2013 р. позивачі не оскаржували, рішення набрали законної сили. У звязку з процедурою націоналізації банку, рішення судів про звернення стягнення на майно [PERSON] не були реалізовані. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнали в повному обсязі, просили задовольнити зустрічний позов. Крім того [PERSON] зазначила, що вона особисто знаходила покупців на будинки, на які звернуті стягнення, однак банк жодного разу не проявив цікавість. Тривалий час через незацікавленість банку у продажу будинків та за рахунок цього покриття кредитної заборгованості, попередні судові рішення не виконуються, у звязку з чим сума заборгованості значно зросла. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не зявилась. Про день і час слухання справи повідомлена вчасно, належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Вислухавши доводи та заперечення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги первісного та зустрічного позовів не підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.09.2008 року між Банком та [PERSON] було укладено договір кредиту №К3JWGR0000000182, за умовами якого останній був наданий кредит в розмірі 100000 грн. на термін до 09.09.2018 року з умовою сплати відсотків за користування кредитними коштами в строки, та в порядку встановленому кредитним договором. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, при цьому відповідачка повинна була надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобовязань за кредитним договором відповідач має сплатити Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми, непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідач погодилась на вказані умови кредитного договору, про що поставила власний підпис. Позивач свої зобовязання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачці кредит у розмірі, встановленому Договором. Судом встановлено, що відповідач свої зобовязання перед банком виконував, але не завжди належним чином: не вносилась необхідна сума коштів (щомісячний платіж 1591 грн.), або платіж вносився невчасно (до 29 числа кожного місяця). За розрахунком позивача за первісним позовом, заборгованість [PERSON] станом на 10.07.2015 року становить 451487,87 грн., яка складається з: - 97589,03 грн. - заборгованість за кредитом; - 116208,81 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 21215,57 грн. заборгованість по комісії за користуванням кредитом; - 194736, 94 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи відповідно до договору: - 250,00 грн. - штраф (фіксована частина). - 21487, 52 грн. - штраф (процентна складова). Поряд з цим, для забезпечення виконання зобов'язання відповідачкою [PERSON] за кредитним договором між Банком та поручителем [PERSON] було укладено договір поруки, за якими поручитель зобов'язалася протягом пяти днів з дня отримання письмової вимоги кредитора про порушення Позичальником Договору кредиту, виконати зобовязання зазначені у вимозі. Проте вимога банку поручителем не виконана. Рішення Іванківського районного суду від 30.09.2013 р. по справі за № 366/1528/13-ц (провадження № 2/366/301/13) за позовом Банку до [PERSON] про звернення стягнення за договором № К3JWGR0000000182, за яким з [PERSON] в рахунок погашення заборгованості у розмірі 226363,82 грн. за вказаним договором на користь Банку було звернено стягнення на будинок загальною площею 47, 30 кв. метрів, розташований за адресою с. Феневичі Іванківського району, вулиця Леніна (в даний час - Поліська), № 106. Крім того, між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та відповідачкою [PERSON] було також укладено кредитний договір №К3JWGR0000000001 від 25.09.2008 року, за умовами якого останній був наданий кредит в розмірі 51500 грн. на термін до 25.09.2018 року з умовою сплати відсотків за користування кредитними коштами в строки, та в порядку встановленому кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, при цьому відповідачка повинна була надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно з договором у випадку порушення зобовязань за кредитним договором відповідач має сплатити Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми, непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідач погодилась на вказані умови кредитного договору, про що поставила власний підпис. Позивач свої зобовязання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачці кредит у розмірі, встановленому Договором. За розрахунком позивача за первісним позовом, у звязку з неналежним виконанням зобовязання відповідачкою [PERSON], її заборгованість станом на 25.09.2015 року становить 146542,06 грн., яка складається з: - 36 540,54 грн. - заборгованість за кредитом; - 57 215,60 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 9664,22 грн. заборгованість по комісії за користуванням кредитом; - 35 905, 41 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи відповідно до договору: - 250,00 грн. - штраф (фіксована частина). - 6966, 29 грн. - штраф (процентна складова). Рішення Іванківського районного суду від 06.09.2012 р. по справі за № 2-383/2012 за позовом Банку до [PERSON] про звернення стягнення за договором № №К3JWGR0000000001, за яким з [PERSON] в рахунок погашення заборгованості у розмірі 69662,64 грн. за вказаним договором на користь Банку було звернено стягнення на будинок загальною площею 74, 80 кв. метрів, розташований за адресою с. Феневичі Іванківського району, вулиця 70-річчя Жовтня, № 6. Ст. 1054 ЦК України встановлює, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Ст. 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Ст. 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Ст. 10 та ст. 60 ЦПК України встановлюють, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611, 1046, 1048, 1050 ЦК України слідує висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора про передбачене договором дострокове стягнення тіла кредиту та нарахованих процентів, яке ухвалене до спливу строку договору і не виконане боржником, не позбавляє кредитора права на отримання нарахувань та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та цього кодексу. Тобто усі нарахування за користування коштами та інші виплати, передбачені договором, підлягають стягненню до дати повернення позики, але в межах строку позовної давності (правовий висновок ВСУ у справі № 6-2631цс15). Судом встановлено, що за кредитними договорами, які є предметом спору, рахується заборгованість через неналежне виконання божником (відповідачами за первісним позовом) своїх зобовязань перед банком. Виконання вказаних кредитних договорів було забезпечено договорами іпотеки, тому банк, скориставшись своїм правом відповідно до законодавства та договорів іпотеки, звернувся із позовами в суд про звернення стягнення на предмет договорів іпотеки. Рішенням Іванківського районного суду від 30.09.2013 р. було задоволено позов банку до [PERSON] та для погашення заборгованості у розмірі 226363,82 грн. за кредитним договором № К3JWGR0000000182 від 09.09.2008 року звернено стягнення на будинок загальною площею 47, 30 кв. метрів, розташований за адресою с. Феневичі Іванківського району, вулиця Леніна (в даний час - Поліська), № 106. Рішенням Іванківського районного суду від 06.09.2012 р. було задоволено позов банку до [PERSON] та для погашення заборгованості у розмірі 69662,64 грн. за кредитним договором № №К3JWGR0000000001 від 25.09.2008 року, звернено стягнення на будинок загальною площею 74, 80 кв. метрів, розташований за адресою с. Феневичі Іванківського району, вулиця 70-річчя Жовтня, № 6. Таким чином банк, обравши спосіб захисту своїх прав шляхом стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, мав діяти добросовісно та вчиняти необхідні та достатні дії для задоволення своїх вимог щодо погашення заборгованості на основі судових рішень; такий обовязок банку відповідає праву боржника очікувати погашення заборгованості за рахунок предмета іпотеки до спливу строку кредитного договору (правова позиція ВСУ у справі № 6-222цс15). Як встановлено у судовому засіданні, жодних реальних, необхідних та достатніх дій банком на реалізацію свого права на продаж предметів іпотеки не було вчинено. Як пояснив представник банку, це відбулося через процедуру націоналізації банківської установи. Однак суд не може погодитись з такими підставами. Рішення суду на користь банку щодо звернення стягнень були в 2012 та 2013 роках, до початку процедури націоналізації (із загальних джерел інформації про початок процедури було оголошено 19 грудня 2016 року) пройшов значний час. Як стверджує відповідачка [PERSON], вона особисто знаходила покупців, однак банк не проявив жодної зацікавленості. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що саме бездіяльність банку призвела до порушення принципу рівності прав та обовязків кредитора та боржника, що спричинило штучне збільшення заборгованості за кредитом, а тому суд вважає, що позовні вимоги за первісними позовами не підлягають задоволенню. Щодо підстав відмови у задоволення зустрічних позовних вимог, слід зазначити наступне. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні. Так, ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. За положеннями ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Крім того, як роз'яснено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Вирішуючи спір, суд, дослідивши докази у справі та давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, дійшов висновку що кредитні договори не відповідають вимогам ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами надання позичальнику як споживачу фінансових послуг банку повної інформації про кредитні умови, а саме: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням процентної ставки за кредитом і вартості всіх послуг, пов'язаних із одержанням кредиту та укладанням договору про надання кредиту; не надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення строків і комісій, пов'язаних із погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, що передбачено Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Всупереч п 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банком не надано споживачу графіка платежів із зазначенням сум погашення основного боргу, відсотків за користування кредитом та інших супутніх послуг чи послуг. Представник позивача за первісним позовом сам не зміг пояснити у судовому засіданні природу походження комісійних платежів з врахуванням положень кредитних договорів. Таким чином суд вважає обґрунтованими зустрічні позовні вимоги, однак не зважаючи на це, позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки представником відповідача за зустрічним позовом було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Рішенням Іванківського районного суду від 06.09.2012 р. було задоволено позов банку до [PERSON] та для погашення заборгованості у розмірі 69662,64 грн. за кредитним договором № №К3JWGR0000000001 від 25.09.2008 року, звернено стягнення на будинок. Відповідно до тексту вказаного рішення відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала, зазначивши, що свої зобовязання виконує належним чином. Отже, 06 вересня 2012 року позивач за зустрічним позовом могла довідатися, як споживач банківських послуг, про порушення свого права зі сторони банку та предявити зустрічний позов про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, однак жодних дій не вчинила. Зустрічний позов з такою вимогою було зареєстровано в суді лише 16 листопада 2016 року, тобто через понад 4 роки, що свідчить про пропуск нею строку позовної давності. Аналогічна ситуація із вимогою про визнання недійсним кредитного договору № К3JWGR0000000182 від 09.09.2008 року та договору іпотеки. Рішення Іванківського районного суду від 30.09.2013 р. було задоволено позов банку до [PERSON] та для погашення заборгованості у розмірі 226363,82 грн. за кредитним договором № К3JWGR0000000182 від 09.09.2008 року звернено стягнення на будинок. Відповідно до тексту вказаного рішення відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала в повному обсязі. Отже, 30 вересня 2013 року позивач за зустрічним позовом могла довідатися, як споживач банківських послуг, про порушення свого права зі сторони банку та предявити зустрічний позов про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, однак жодних дій не вчинила. Зустрічний позов з такою вимогою було зареєстровано в суді лише 08 листопада 2016 року, тобто через понад 3 роки, що свідчить про пропуск нею строку позовної давності. На підставі викладеного, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги про визнання кредитних договорів та договорів іпотеки недійсними не підлягають задоволенню через пропуск строку позовної давності, про застосування якого було заявлено у судовому засіданні представником відповідача за зустрічним позовом. У звязку з відмовою у задоволенні позовів, судові витрати не підлягають стягненню з відповідачів на користь позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed