Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

02.11.2017 позивач через свого представника [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача, в якому просить позбавити його батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO] народженця, а також стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання [PERSON] у розмірі ? частини від усіх видів його доходу (заробітку) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Свої вимоги аргументує тим, що з 05.06.2005 вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який 11.10.2013 був розірваний. Від даного шлюбу у них з відповідачем [INFO] народився спільний син [PERSON]. Після розірвання шлюбу та на даний час син проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS], та знаходиться повністю на її утриманні. З моменту розірвання шлюбу відповідач провідував дитину рідко, хоча вона (позивач) не була проти їх спілкування та заохочувала батька брати участь у житті сина. Однак, відповідач добровільно перестав приймати участь у вихованні сина, таким чином ухиляючись від виконання своїх батьківських обов'язків та обов'язку утримувати дитину. Відповідач не цікавиться навчанням, здоров'ям, фізичним станом, моральним та духовним розвитком, особистим життям сина. Припинив приймати участь у вихованні та утриманні дитини, піклуватись про його розвиток, не цікавиться можливістю матеріального забезпечення щоденних потреб дитини. Духовний зв'язок між відповідачем та сином втрачений. На даний час відповідач повністю перестав існувати в житті сина, син уже не пам'ятає відповідача, не вважає його своїм батьком та не має до нього родинних почуттів. Всі наведені обставини свідчать проте, що відповідач самоусунувся та свідомо ухиляється від обов'язку по вихованню сина, не проявляє щодо нього батьківської турботи, не цікавиться його життям та здоров'ям, не утримує матеріально. При цьому, вона (позивач) самостійно забезпечує потреби та розвиток сина, а формальна наявність батька порушує права сина, зокрема перешкоджає можливості його виїзду за кордон на відпочинок, екскурсії, тощо. А тому, з наведених підстав для захисту інтересів дитини просить позов задовольнити та позбавити відповідача батьківських прав відносно сина. Крім того, позбавлення батьківських прав не позбавляє відповідача обов'язку в матеріальному забезпеченні сина, при цьому він знаходиться у працездатному віці, а тому зобов'язаний утримувати сина до його повноліття. У зв'язку цим, просить стягнути з відповідача аліменти на утримання сина в зазначеному вище розмірі. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі. В частині стягнення аліментів на утримання дитини уточнила, що просить стягнути аліменти з відповідач починаючи не з дня пред'явлення позову, а з березня 2018, враховуючи, що батько відповідача в цей період здійснював перерахунок грошових коштів на рахунок позивача, які фактично покривають розмір аліментів якщо б вони були стягнуті з відповідача з дня пред'явлення позову. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача аліментів, проте заперечував проти позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина, посилаючись на те, що відповідач позбавлений можливості спілкуватись з сином, т.я. позивач за вказаною нею адресою не проживає, не повідомляє відповідачу місце свого проживання, змінила телефон, а тому у нього немає з позивачем та сином ніякого зв'язку. При цьому, відповідач на протязі останніх років регулярно сплачує грошові кошти на рахунок позивача. Представник відповідача зазначає, що відповідач не самоусувався від виховання сина та виконання відносно нього своїх батьківських обов'язків, однак через конфліктну ситуацію, яка склалась між сторонами, позбавлений можливості спілкуватись з сином. Від третьої особи надійшла заява, в якій зазначено, що Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації підтримує позовні вимоги [PERSON], а також разом із заявою надійшов висновок органу опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, а також покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком малолітнього [PERSON], який народився [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 13.06.2012 виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського РУЮ у м. Києві. На даний час малолітній син сторін проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва № 10590732 від 09.10.2017 та копією акту обстеження умов проживання від 06.03.2018, затвердженого начальником служби у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації. Як зазначила в позовній заяві та в судовому засіданні представник позивача, відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини: жодної участі у його житті не приймає, не цікавиться його життям та здоров'ям, не надає жодного матеріального утримання сину. Факт ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини підтверджується письмовими доказами у справі та показами свідків. Так, як вбачається з копій медичних документів та копії листа КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Солом'янського району м. Києві від 22.03.2018 №512, [PERSON] перебуває під наглядом лікувального закладу з 11.06.2012, з'являється в закладі у супроводі матері та іншої людини чоловічої статі, при цьому батько дитини [PERSON] протягом останніх двох років до дільничного лікаря не з'являвся і не цікавився здоров'ям свого малолітнього сина, в свою чергу мати вживає всіх необхідних заходів для нормального розвитку дитини, в тому числі і підтримання її стану здоров'я. Свідок [PERSON], яка являється матір'ю позивач, в судовому засідання 08.11.2018 показала, що її донька [PERSON] проживає разом з нею в одній квартирі. В даній квартирі також проживають сини [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], а також чоловік - [PERSON]. Зазначила, що батько її онука [PERSON] - [PERSON] проживав разом з ними приблизно до того часу коли онуку виповнилось 3-4 місяці. Деякий час після того як сторони, [PERSON] та [PERSON], розірвали свої стосунки та почали проживати окремо, відповідач деякий час навідував сина. Однак, останніх декілька років відповідач життям [PERSON] не цікавиться, про те, щоб він надавав [PERSON] (позивачу) якісь грошові кошти для сина чи намагався зустрітися з сином їй не відомо. Дідусь [PERSON] (батько відповідача - [PERSON]) також протягом останніх декількох років не цікавиться життям онука. Також, зазначила, що її донька весь час проживає разом з нею, ніколи своєї адреси не змінювала. Аналогічні показання в судовому засіданні 08.11.2018 надали і свідки [PERSON], яка є сестрою позивача, та [PERSON], яка є однокласницею позивача та відповідача. Зокрема, вони показали, що позивач весь час проживає разом з матір'ю за зазначеною адресою і ніколи цю адресу не змінювала. Про те, що відповідач надавав позивачу матеріальну допомогу на утримання сина, чи намагався спілкуватися з ним, позивач їм не розповідала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він являється чоловіком позивача та разом з нею замається вихованням їх спільного сина [PERSON] та вихованням сина позивача від першого шлюбу [PERSON]. Фактично допомагати своїй дружині у вихованні її сина він почав, коли останньому було чотири місяці, зокрема допомагав у покупці ліків, харчування, тощо. За час їх спільного проживання біологічний батько [PERSON] до сина не приходив, не цікавився його життям. Про те, що відповідач надавав позивачу матеріальну допомогу на утримання сина йому не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 22.11.2018 показав, що на даний час ні він ні його син [PERSON] не спілкуються з [PERSON]. При цьому, він перестав навідувати свого онука [PERSON], коли зрозумів, що у його матері з'явився новий чоловік. Свідок показв, що коли він телефонував позивачу, то вона не відповідала на дзвінки, а коли приходив до них додому, то йому не відчиняли двері. Також, зазначив, що його син [PERSON] перераховував позивачу грошові кошти для сина [PERSON]. Перерахунок здійснював з його - свідка картки, проте наголосив, що перераховував кошти саме відповідач, а не він сам. Також, зазначив, що ні він, ні його син не звертались до правоохоронних органів чи інших служб з приводу того, що відповідач чинить їм перешкоду у спілкуванні з сином та онукам. Як видно з висновку органу опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав, від 19.03.2018 №108-4003, на час розгляду питання встановлено, що [PERSON] проживає разом з матір'ю, вітчимом, молодшим братом та бабою в квартирі, де створені умови для навчання, відпочинку та розвитку дитини. На засіданні комісії [PERSON] заперечував проти позбавлення його батьківських прав, зазначив, що не бачив дитини протягом двох років та просив призначити йому години побачення з дитиною. Мати [PERSON] на засіданні комісії зазначала що батько дитини не звертався до неї з приводу побачень з дитиною, не телефонував, дитиною не цікавиться. Враховуючи наведене, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно сина [PERSON]. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані, виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно п.п. 1-2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо буде встановлено, що вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Верховний Суд України в частині 2 пункту 16 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 03.03.2007 року наголосив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини. Як встановлено судом, відповідач своїх батьківських обов'язків по відношенню до малолітнього сина [PERSON] не виконує, зокрема не цікавиться його життям та розвитком, вихованням та доглядом за його сином замаються мати та вітчим, яким відповідач жодної допомоги не надає, не здійснює жодних дій, спрямованих на виконання батьківських обов'язків, при чому робить це свідомо, без поважних причин. Посилання представника відповідача на те, що відповідач позбавлений можливості брати участь у житті сина спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та показами свідків. Зокрема, з копії листа Служби у справах дітей Солом'янської районної в м Києві державної адміністрації від 13.10.2017 вбачається, що у службі відсутня інформація про наявність звернень відповідача з приводу чинення йому перешкод у спілкуванні та вихованні сина. З копії листа заступника начальника Солом'янського управління поліції ГУ НП у м. Києві вбачається, що відповідач до управління поліції з приводу того, що йому чиняться (чинилися) перешкоди зі сторони [PERSON] у спілкуванні та вихованні його сина за період з [INFO] по теперішні час не звертався, офіційних заяв та повідомлень від нього не надходила. Також, в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження і посилання представника відповідача на те, що відповідач позбавлений можливості спілкуватись з сином у зв'язку з тим, що позивач не проживає за адресою реєстрації, а інша адреса йому не відома, а також у зв'язку зі зміною позивачем номеру телефону не знайшла свого підтвердження. При цьому, допитані в ході судового розгляду свідки пояснили, що позивач разом з родиною постійно проживає за вказаною адресою. Отже, судом не встановлено підстав, які б перешкоджали відповідачу спілкуватись з сином та брати участь у його вихованні та матеріальному забезпеченні. Виходячи з наведеного вище, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини знайшли своє підтвердження дослідженими в судовому засіданні доказами, є обґрунтованими, у зв'язку з чим приходить до висновку про задоволення позову в цій частині. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Згідно ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Як визначено статтею 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частина 2 ст. 182 СК України визначає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із ч. 1 ст. 191 СК аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Так, позивач зазначила, що відповідач не приймає участі у матеріальному забезпеченні сина, хоча має для цього можливість, і дані обставини не були спростовані представником відповідача, більш того в судовому засіданні представник позивача не заперечував проти стягнення з відповідача аліментів на утримання сина. Щодо посилань представника відповідача на те, що відповідач з рахунку свого батька перераховував грошові кошти на рахунок позивача не свідчать про те, що батько бере участь у матеріальному забезпеченні сина, т.я. з наданих суду копій квитанцій слідує, що грошові перекази були здійснені з рахунку дідуся [PERSON] - [PERSON], а не з рахунку відповідача, крім того дані платежі не носили постійного характеру та суми грошових коштів були постійно різного розміру. Інших доказів про участь відповідача в матеріальному забезпеченні сина суду не надано. Враховуючи вищевикладене, з огляду на наявні у матеріалах справи докази і встановлені відповідно до них обставин, приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання про період, з якого мають стягуватись аліменти, суд виходить з позиції представника позивача, зокрема з того, що вона просила стягувати аліменти саме з березня 2018 року, а не з дня пред'явлення позову, і вважає за доцільне стягнути з відповідача аліменти починаючи з 01.03.2018 і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позов задоволено, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача судових витрат, зокрема про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на оплату судового збору в сумі 640,00 грн.. А також, у зв'язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору за звернення до суду з вимогою про стягнення аліментів, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 640,00 грн.. З огляду на викладене,

Outcome: approved