Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

02 листопада 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому ставить питання про визнання відповідача таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням за адресою [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що вона є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У вказаній квартирі, крім неї зареєстрований її син, відповідач по справі. З 15 січня 2016 року та по теперішній час [PERSON] у квартирі фактично не проживає. Оскільки збереження реєстрації за відповідачем перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном, вона змушена звернутися до суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: Донецька область, м.Торецьк, с.Новгородське, вул.Єсеніна, буд.11, кв.42. Позивач надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Відповідач надіслав суду телефонограму, в якій зазначив, що проти позовних вимог та розгляду справи за його відсутності не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно - правовими актами. Згідно положень ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що квартира за адресою [ADDRESS] належить позивачу на праві спільної сумісної власності, що підтверджено свідоцтвом про право власності на житло (а.с.8). Разом з позивачем зареєстрований її син [PERSON], що підтверджено відповідною відміткою у паспорті громадянина (а.с.15). Відповідно до Акту від 26.10.2016 року [PERSON] не проживає за адресою [INFO] з 15.01.2016 рок (а.с.9). В матеріалах справи міститься заява від [PERSON], в якій він зазначив, що не заперечує проти позовних вимог та просить розглянути справу за його відсутності (а.с.17). Відповідно до вимог ч.1 ст.71, ст.72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Особа визнається такою, що втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Судом було встановлено, що відповідач не мешкає в жилому приміщенні за вказаною адресою понад 6 місяців. Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням слід задовольнити.

Outcome: approved