Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

04 жовтня 2019 року позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (надалі АТ КБ «Приватбанк») в особі представника за довіреністю Сівіхіної А.М., звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. Позов вмотивовано тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 18.04.2013 [PERSON] було надано кредит у розмірі 8000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконав, у зв`язку з чим, станом на 30.06.2019 має заборгованість у сумі 648749,66 гривень, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у сумі 10644,54 гривень, за відсотками за користування кредитом у сумі 632179,87 гривень, а також пенею у сумі 5925,25 гривень. Разом із тим, рішенням суду від 12.05.2015 з відповідача [PERSON] було стягнуто заборгованість за кредитом у розмірі 10644,54 гривень, заборгованість по відсотками за користування кредитом у розмірі 4544,33 гривень, пеню у сумі 325,37 гривень, а також штраф у сумі 775,71 гривень. Звертає увагу суду, що законодавством не передбачено обов`язку вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а тому просить стягнути з відповідача лише заборгованість за відсотками за користування кредитом за період з 28.02.2019 по 30.06.2019 у сумі 124868,75 гривень. Відповідно до ухвали Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 жовтня 2019 року справа розглядається у спрощеному позовному провадженні із викликом сторін у судове засідання. У судове засідання представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» не з`явився, просив вирішувати справу у його відсутність, зазначив про згоду на вирішення справи у заочному порядку. Відповідач [PERSON] , будучи у встановленому порядку повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання повторно не прибув, про причини неявки не повідомив, відзиву на пред`явлений позов чи інших заяв, що стосуються справи, не надав. З урахуванням наявності відповідної згоди представника позивача, суд вважає можливим ухвалити рішення у справі на підставі наявних доказів у заочному порядку, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Встановлено, що 18 квітня 2013 року [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) зобов`язання його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Застосовуючи конструкцію договору приєднання, його умови зазвичай розроблює підприємець, у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк». Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім відповідача і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент, тобто споживач фінансової послуги, приєднується лише до тих умов, з якими він ознайомлений. З заяви, підписаної відповідачем [PERSON] від 18.04.2013, вбачається, що він погодився з тим, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, з якими він в письмовому вигляді ознайомилася. Конструкція договору приєднання, викладена у частині першій статті 634 ЦК України, полягає не у тому, що споживач зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що споживач має лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання пропонуючи свої зімни тощо. Проте сама воля споживача на приєднання до певних умов такого договору має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком. За змістом статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В обґрунтування пред`явлених до стягнення сум боргу за кредитом позивачем надано розрахунок, згідно із яким станом на 30.06.2019 відповідач [PERSON] має заборгованість за кредитом у сумі 648749,66 гривень, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у сумі 10644,54 гривень, за відсотками за користування кредитом у сумі 632179,87 гривень, а також пенею у сумі 5925,25 гривень. Разом із тим, як зазначає позивач, внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язання, банк ще в 2015 році звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитом. При цьому судом встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12.05.2015, яке набрало чинності 26.05.2015, з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто заборгованість за договором кредиту № б/н від 18.04.2013 у сумі 16289,95 гривень, в тому числі за тілом кредиту 10644,54 гривень, за відсотками 4544,33 гривень, за пенею 325,37 гривень, а також штраф 775,71 гривень. Отже, пред`явивши позовну вимогу про повне погашення заборгованості за кредитом, банк відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання. Таким чином з моменту пред`явлення вимоги про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №564/2199/15-ц, який відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Тож, нараховувати проценти станом на 30.06.2019 року банк не мав законних підстав у зв`язку зі зміною строку виконання основного зобов`язання. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги банку задоволенню не підлягають. Водночас суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Отже, після ухвалення рішення суду від 12.05.2015 року про стягнення суми боргу, позивач має право лише на отримання інфляційного нарахування на суму боргу, виражене в національній валюті, та на три проценти річних від простроченої суми боргу згідно з положеннями ст.625 ЦК України в межах строку позовної давності. Втім, такі вимоги позивачем не заявлялися, а тому судом не вирішуються відповідно до положень ч.1 ст.13 ЦПК України, оскільки суд розглядає справи в межах заявлених вимог. Відтак, суд приходить до висновку про безпідставність пред`явленого позову, а тому відмовляє у його задоволенні у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed