Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

02 жовтня 2017 року до суду звернувся позивач [PERSON] з позовом до АТ Державний ощадний банк України про повернення незаконно списаних коштів. Позивач просить суд стягнути з відповідача АТ Державний ощадний банк України грошові кошти в сумі 5 400,00 гривень, які було списано з його банківського рахунку. В обгрунтування свого позову вказує, що ним для перерахування пенсії було відкрито картковий рахунок в АТ «Державний ощадний банк України» відповідно до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки). Позивач зазначає, що 07 жовтня 2016 року з його карткового рахунку (платіжна картка № 5167 4900 4567 3640) невідомою особою шляхом шахрайських дій було знято 5 400,00 гривень. При цьому позивач заперечує факт передачі платіжної картки та її реквізитів стороннім особам. 07 жовтня 2017 року позивач звернувся до банку із заявою про повернення грошових коштів, безпідставно списаних з його карткового рахунку. Враховуючи те, що банк відмовив йому в поверненні грошових коштів, позивач змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, та просить позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, вважає позовні вимоги безпідставними, надав до суду відзив, в якому зазначив, що оскільки перерахування коштів у розмірі 5 400,00 гривень відбулося у звязку з волевиявленням клієнта та/або у звязку із розголошенням позивачем інформації за рахунком, це виключає майнову відповідальність АТ Державний ощадний банк України. Вислухавши сторони та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Згідно зі ст. 55 Закону «Про банки та банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами між клієнтом та банком. Банк зобов'язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів клієнту банку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» основними видами рахунків, залежно від їх призначення, є поточні та депозитні (вкладні) рахунки. Поточним рахунком визнається рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей та для здійснення усіх видів операцій за цим рахунком відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Поточні рахунки відкриваються фізичним особам для зберігання коштів, отримання готівки та проведення безготівкових рахунків у національній валюті з юридичними та іншими фізичними особами. Згідно з ч.1 ст.1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. ( ч.3 ст.1066 ЦК України). Договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами ( ч.1 ст.1067 ЦК України). Відповідно до п. 1.7. Постанови Національного банку України від 21.01.2004 № 22 «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. Згідно з п. 2.38. вказаної Постанови банк, з вини якого кошти списано з рахунку неналежного платника, зобов'язаний повернути на рахунок цього платника помилково списану суму, за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у визначеному законодавством України розмірі, якщо договором не передбачено іншу відповідальність. Відповідно до ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Відповідно до п. 9 Розділу VI Постанови Правління НБУ № 705 користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Складовими частинами цивільного правопорушення є протиправна поведінка, наявність збитків, причинно-наслідковий зв'язок, та вина особи. Аналізом дій позивача [PERSON] таких обставин не встановлено. Посилання відповідача на те, що позивач сам розголосив реквізити платіжної картки, суд сприймає критично, оскільки відповідач в судовому засіданні не довів того, що позивач розголосив весь перелік реквізитів платіжної картки, що дозволяє списати кошти з його рахунку, та що списання коштів на користь невстановленої особи відбулося з вини позивача. Так, відповідач не навів обставин, які безспірно доводять, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду, реквізитів картки та іншої інформації (одноразового СМС-пароля, CVV-коду тощо), яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У листі до позивача (вих. № 49/11-237 від 08 лютого 2017 року) (а.с. 10), у якому відповідач інформує про результати проведеної перевірки за спірною транзакцією від 07.10.2016 у сумі 5400,00 гривень, не вбачається, що банком встановлено факт компрометації даних платіжної картки [PERSON] а також дій [PERSON] у передачі реквізитів платіжної картки, що дозволяють ініціювати списання коштів з карткового рахунку, іншим особам. Згідно з п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. За даними виписки по картковому рахунку операцію про зняття коштів було проведено о 16:03 07 жовтня 2016 року (а.с. 38). А відповідач зазначив, що вже о 16:07 банк було повідомлено [PERSON] про факт шахрайської операції, внаслідок чого картку було заблоковано. Отже, позивач виконав свій обовязок контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем, що передбачено п. 5 Розділу VI Постанови Правління НБУ № 705. П. 8 Розділу VI Постанови Правління НБУ № 705 передбачає, що емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином позивач виконав всі необхідні дії щодо своєчасного повідомлення банку. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 16 ЦК України у разі порушення цивільного права, особа має право на його захист шляхом примусового виконання обов'язку в натурі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved