Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

02 вересня 2015 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування підстав зазначив, що у належному йому на праві власності домоволодінні [ADDRESS], є зареєстрованою колишня дружина [PERSON], яка починаючи із 01.07.2007 року фактично не проживає у будинку та добровільно знятися із реєстраційного обліку не бажає. Посилаючись на викладені у позові обставини та норми матеріального права, якими врегульовано права власника на володіння, користування та розпорядження майном, а також відсутність домовленостей із колишньою дружиною щодо збереження за нею права на проживання, просив суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.2-6). У судовому засіданні позивач, його представник за договором адвокат Тарасевич С.В. обставини позову та позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідачка [PERSON], будучи належним чином повідомлена про місце та час (а.с.49,61,109), обмежуючись поданням до суду через свого представника за довіреністю [PERSON] заяв про відкладення, у призначені судом дати судових засідань 21.11., 23.12.2015 та 17.02.2016 р. (а.с.42,58, 66) не з'являлася без поважних причин. У судовому засіданні представник відповідачки за довіреністю [PERSON], посилаючись на доводи щодо наявності у сторін сина [PERSON] [PERSON], [INFO], права якого на користування житловим будинком, на думку представника, невіддільно взаємопов'язані із правом відповідачки на проживання у будинку й будуть порушені у випадку задоволення позову, заперечував проти вимог позивача. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Підставою звернення [PERSON] із позовом до суду є захист інтересів власника, пов'язаних із реалізацією складової частини змісту права власності - права володіння, користування та розпорядження домоволодінням [ADDRESS]. Суд з'ясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі за наступних підстав. Судом встановлено, що із 09 червня 2000 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина - [PERSON] [PERSON], [INFO] (а.с.11, 72). На підставі договору купівлі-продажу 26.01.2000 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 231 (а.с.75), договорів дарування від 16.02.2006 року посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 623 та номером 619 позивач [PERSON] набув у особисту приватну власність житловий будинок із господарськими будівлями, спорудами та земельну ділянку площею 850 кв.м. за адресою [ADDRESS] (а.с.74-83, ). Крім того, на підставі договору купівлі-продажу від 03.06.2004 року сторонам на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.110). Шлюб між сторонами розірвано 05 червня 2007 року (а.с.12). У домоволодінні за адресою [ADDRESS] є зареєстрованими позивач та відповідачка, яка як вбачається із акту квартального комітету від 01.07.2015 року та пояснень допитаного у судовому засіданні у якості свідка сусіда [PERSON] [PERSON] фактично не проживає із 01.01.2007 року (а.с.13,15). Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов ' язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла, а у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс - забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об'єктом яких є житло - будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1282- IV є спеціальним актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 даного закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до ст.ст.3,6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Реєстрація місця проживання - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Згідно ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. За змістом ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» № 1382-IV від 11 грудня 2003 року, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. І як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року, вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування якої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. ( ст.ст. 71, 72, 116, 156, ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст.. 156 Житлового кодексу Української РСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 Житлового кодексу Української РСР. А статтею 405 ЦК України врегульовано право членів сім'ї власникана користування житлом та передбачено спеціальні підстави для визнання члена сім'ї власникатаким, що втратив право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Заперечення представника, що ґрунтуються на доводах з приводу наявності у сторін сина [PERSON] [PERSON], [INFO], права якого на користування житловим будинком, на думку представника, невіддільно взаємопов'язані із правом відповідачки на проживання у будинку й будуть порушені у випадку задоволення позову, суд вважає безпідставними. Адже, судом достовірно встановлено, що сторони будучи колишніми членами сім'ї разом не проживають, спільне господарство не ведуть. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає відсутніми правові підстави для визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в порядку ч.2 ст.405 ЦК України, а вимоги є незаконними. Вирішуючи у відповідності до ст.88 ЦПК України питання щодо судових витрат, суд враховує, що позивач від сплати судових витрат не звільнений, його вимоги задоволенню не підлягають, тому відшкодуванню за рахунок відповідачки також не підлягають. З урахуванням вищенаведеного та

Outcome: dismissed