Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

02 листопада 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що вона разом з відповідачем та третіми особами є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS]. Відповідач зареєстрований у квартирі за вказаною адресою, однак з 2005 року він виїхав на постійне місце проживання до Мордовії Російської Федерації та у 2005 році отримав громадянство РФ. Із метою урегулювання спору мирним шляхом, відповідач надав довіреність, в якій повіреним виступає позивач. Однак позивачу було відмовлено у знятті з реєстрації [PERSON] на тій підставі, що не було надано паспорту громадянина України на імя відповідача. Однак відповідач не має змоги надати такий документ, оскільки вже не є громадянином України. Позивач зазначає, що факт реєстрації відповідача у квартирі утворює перешкоди у користуванні власністю, що виражається у сплаті зайвих комунальних платежів, та унеможливлює оформлення субсидії. Посилаючись на ст. 391 ЦК України, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі. Позивач направила заяву, в якій позов підтримала та просила задовольнити, а справу розглянути без її участі. Відповідач направив електронною поштою заяву, в якій позов визнав в повному обсязі та просив задовольнити. У заяві вказав, що він у 2005 році він одружився, прийняв громадянство РФ, проживає з сімєю в м. Рузаєвка Мордовія РФ, 04.12.2014 року отримав паспорт громадянина РФ. Відповідач вказав, що він хоче знятися з реєстрації за власним бажанням, але не має можливості цього зробити іншим шляхом як за рішенням суду. Вказує, що права власності на квартиру він не позбавляється. Третя особа направив заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує. У звязку з неявкою сторін у судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст.247 ЦПК України. Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] перебуває у спільній сумісній власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується наданою копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с.8). Із копії довідки, виданої обслуговуючою організацією ТОВ «Сумитехнобудсервіс» у листопаді 2018 року, вбачається, що у спірній квартирі станом на листопад 2018 року були зареєстровані 4 особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.7). Суду на огляд надано копію довіреності, виданої [PERSON] [PERSON] [PERSON], відповідно до якої відповідач уповноважує повіреного на вчинення дій, повязаних зі зняттям його з реєстрації за місцем проживання: [INFO] (а.с.9-11). Як встановлено судом з письмових пояснень позивача та відповідача, до виконкому СМР не було подано паспорт громадянина України [PERSON], так як він вже не є громадянином України з 2005 року, а отримав громадянство Російської Федерації (а.с.12). Тобто відповідач, який є співвласником спірної квартири, маючи намір знятися із зареєстрованого місця проживання, позбавлений можливості це зробити із обєктивних причин. Натомість у своїй заяві, надісланої на електронну адресу суду, відповідач просить суд задовольнити позов та визнати його таким, що втратив право користування житлом, пояснюючи, що іншим способом він не має можливості знятися із зареєстрованого місця проживання. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 156 Житлового Кодексу України, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилась туди і проживала як член сім'ї власника приміщення, або ж для відмови їй у цьому.\~\~ Із пояснень позивача, зазначених ним у позові, та письмових матеріалів справи вбачається, що відповідач є не лише членом сімї позивача, а співвласником квартири, однак при цьому відповідач більше 13 років не проживає за місцем реєстрації. Так ч. 4 ст. 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд приходить до висновку, що реєстрація відповідача у квартирі порушує права позивача та третіх осіб як співвласників, так як позивач та треті особи несуть зайві комунальні витрати, а також позбавлені можливості оформити субсидію. Крім того, заява відповідача про визнання позову не порушує його права власності на вказану квартиру та не порушує прав інших осіб. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, підлягає задловоленню. У відповідності до вимог ст.ст. 141-142 ЦПК України, у звязку із визнанням позову відповідачем до початку судового розгляду в повному обсязі, суд вважає за потрібне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмір 50% від сплаченої при подачі позову суми, тобто 352,40 грн., та повернути позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто 352,40 грн. На підставі ст.ст. 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved