Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

03.03.2021 року позивач, [PERSON] , звернувся до суду з даним позовом, обґрунтовуючи тим, що 10.11.2020 року між ним та ФОП [PERSON] було укладено договір №411 про надання послуг з розробки електронно-інформаційного ресурсу. За даним Договором відповідач зобов`язався протягом 26 робочих днів з моменту підписання договору, надати йому послуги з розробки дизайну, функціоналу веб-сайту. Весь перелік послуг та їх вартість визначено сторонами Договору у технічному завданні, які є невід`ємною частиною Договору, а також мають бути відображені в Акті наданих послуг відповідно до п.2.1. Р.2 Договору. Вартість послуг за Договором становить 17900 грн. Відповідно до п. 4.2 р.4 Договору оплата послуг проводиться у формі передплати 50% - 8500 грн. за замовлення та 50% - 8500 грн. після завершення 4-го етапу виконання п.2.2, а також 100% передплати за реєстрацію доменного імені 300 грн. за 1 рік та послуги хостингу 600 грн. за 1 рік (п.4.2 р.4 Договору). Початок розробки електронно-інформаційного ресурсу починається після підтвердження передплати (п.4.5 р.4 Договору). Закінченням розробки вважається факт підтвердження замовником відповідності готового продукту до зазначених замовником параметрів (п.4.5 р.4 Договору). На виконання умов Договору, відповідно рахунку-фактури №510 від 10.11.2020 року, ним 10.11.2020 року було здійснено передплату 8500 грн. за замовлення, а також здійснено 100% передплати за реєстрацію доменного імені 300 грн. за 1 рік та послуги хостингу 600 грн. за 1 рік, всього 9400 грн. Відповідач в порушення вимог Договору не виконав своє зобов`язання за Договором не надав послуги, які мав надати (виконати) в строк до 17 грудня 2020 року. З метою досудового врегулювання спору 04.01.2021 року він надіслав рекомендованим листом відповідачу претензію, яку останній відмовився отримувати. 11.01.2021 року він повторно звернувся до відповідача з претензією з вимогою повернути йому кошти на його банківський картковий рахунок передплату в розмірі 9400 грн., однак, станом на день звернення до суду він не отримував відповіді на претензію та кошти, які він сплатив за Договором також відповідач не повернув та послуги за Договором не надав. Тому, просив розірвати Договір №411 від 10.11.2020 року про надання послуг з розробки електронно-інформаційного ресурсу та стягнути з відповідача на його користь 9400 грн. та судові витрати. 08.04.2021 року судом відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. 27.05.2021 року судом постановлено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити та пояснив, що 10.11.2020 року уклав договір з відповідачем на послуги щодо розробки сайту, яким були визначені умови та терміни виконання зазначених послуг. Відповідач не виконав роботу у визначені терміни та до цього часу уникає зустрічі. Він звертався до відповідача з претензією, на яку відповідач не відреагував, навіть відмовився її отримувати. Також, зазначив, що він оплатив 9400 грн., включаючи оплату передплати за послуги хостингу і реєстрації доменного імені, згідно п. 4.2 Договору. Тому, просив повернути зазначену суму коштів сплачених за договором. Крім того, пояснив, що в лютому 2021 року він отримав відповідні послуги, як і у зазначеному договорі, від іншого виконавця, сплативши при цьому 46000 грн. Щодо судових витрат зазначив, що відповідну заяву буде подано протягом 5 днів після ухвалення рішення суду. Відповідач ФОП [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений\~ належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутності та відзив на позов до суду не подав. На підставі ст. 280 ЦПК України\~ суд постановив провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, ч.\~ ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що 10.11.2020 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір №411 про надання послуг з розробки електронно-інформаційного ресурсу (а.с.11-12, 14-15), відповідно до п.1.1 виконавець зобов`язався за завданням замовника надати послуги, які споживаються в процесі вчинення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначені послуги в порядку та на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п.4.1 даного договору, вартість послуг визначається відповідно до тарифних планів виконавця. Розрахунки проводяться замовником у гривнях за курсом НБУ готівкою або по безготівковому розрахунку. Відповідно до п.4.2 даного договору, оплата послуг проводиться у формі передплати 50% - 8500 грн. за замовлення та 50% - 8500 грн. після завершення 4-го етапу виконання п.2.2, а також 100% передплати за реєстрацію доменного імені 300 грн. за 1 рік та послуги хостингу 600 грн. за 1 рік. Наявна оплата може бути зроблена замовником у готівковій або безготівковій формі. При безготівковому розрахунку сплата можлива у будь-якому відділенні банків України. При оплаті через банк замовник зобов`язаний вказати в платіжному документі реквізити виконавця. Відповідно до п.4.5 даного договору, вартість послуг становить 17 900 грн. Початок розробки починається після підтвердження виконавцем передплати. Закінченням розробки вважається факт підтвердження замовником відповідності готового продукту до зазначених замовником параметрів. Сумарна вартість послуг - 17 900 грн. 10.11.2020 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено додаток №1 до Договору №411 про надання послуг (а.с. 13), яким сторони встановили ціни на послуги, що будуть надаватись виконавцем за договором. Загальна вартість послуг становить 17900 грн. 10.11.2020 року на виконання п. 4.2 Договору, відповідно до рахунку-фактури №510 від 10.11.2020 року, [PERSON] було здійснено оплату передплати 8500 грн. за замовлення, а також здійснено 100% передплати за реєстрацію доменного імені 300 грн. за 1 рік та послуги хостингу 600 грн. за 1 рік, всього 9400 грн. (а.с. 16, 17). Встановлено, що 04.01.2021 року позивач - [PERSON] надіслав відповідачу ФОП [PERSON] на його адресу письмову претензію (а.с. 18-20), яку ним не отримано, за його письмовою заявою, з вимогою повернути йому кошти на його банківський картковий рахунок виплачену передплату в розмірі 9400 грн., у зв`язку з невиконанням у встановлені терміни передбачених договором зобов`язань. 11.01.2021 року позивач [PERSON] повторно звернувся до відповідача з претензією, яку останній отримав особисто (а.с. 21), з ідентичною вимогою повернути йому кошти на його банківський картковий рахунок виплачену передплату в розмірі 9400 грн., у зв`язку з невиконанням у встановлені терміни передбачених договором зобов`язань. При вирішенні даного спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 42 Конституцій України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків ( ст. 11 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). Отже, статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який полягає у визначенні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договір або утримуватися від його укладання, а також визначати його зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Згідно ч.1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторонами в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч. 1 ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. Відповідно до ч.1ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається із змісту ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до частини 1 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору. Відповідно до ст. 653 ЦПК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Відповідно до положень статті 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Згідно з умовами ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Відповідно до ч. 1 ст. 615 ЦК України\~ у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Згідно з ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Так, у п.7.2 Договору №411, сторони погодили, що замовник вправі в будь-який час в однобічному порядку відмовитись від послуг виконавця. У цьому випадку замовник зобов`язаний попередити виконавця про бажання розірвати Договір. У такому випадку оплата не повертається. Як встановлено вище в рішенні суду, відповідачем не виконано умови договору, порушено взяті на себе зобов`язання щодо надання послуги, у зв`язку з чим позивачем було направлено письмову претензію від 04.01.2021 року та 11.01.2021 року, яку відповідач отримав 11.01.2021 року. Отже, суд приходить до висновку про наявність передбачених договором і законом підстав для розірвання укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] договору №411 про надання послуг від 10.11.2020 року. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 9400 грн., то дана вимога задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Відповідно до ст. 906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки та відшкодування збитків та моральної шкоди. Разом з тим, позивач в обгрунтування зазначеної вимоги зазначає, що він сплатив суму 9400 грн. як передплату (50% за замовлення 8500 грн., 100% передплати за реєстрацію доменного імені 300 грн. за 1 рік та послуги хостингу 600 грн. за 1 рік) на виконання п. 4.2 Договору, тому дана сума підлягає поверненню у зв`язку із невиконанням умов договору. Однак, суд критично оцінює зазначене твердження позивача, оскільки п.7.2 Договору №411 передбачено, що у випадку відмови замовника від послуг виконавця оплата не повертається, а згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Також, слід зазначити, що позивачем вимоги на підставі ст. 611 ЦК України, зокрема, щодо стягнення з відповідача збитків понесених замовником, у зв`язку з неналежним виконанням договору №411 про надання послуг, не заявлено, враховуючи, що [PERSON] у судовому засіданні зазначив, отримав послуги щодо розробки сайту в іншого виконавця, сплатив 46000 грн., разом з тим, заяву щодо зміни підстав позову з відповідними доказами до суду не подав. Відповідно до ч.4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач відзив на позов з доказами у спростування доводів позивача до суду не подав. Суд, даючи оцінку встановленим обставинам та доказам поданим позивачем в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: partial