Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

02 березня 2021 року представник позивача [PERSON] , адвокат Ратушна Р.П., звернулася з позовом до приватного акціонерного товариства «Суха Балка» (далі - ПрАТ «Суха Балка»), про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я на виробництві, посилаючись на те, що [PERSON] з 21.08.1989 по 21.08.2000 працював газоелектрозварником ДФС на РУ ім. «ХХ Партз`їзду», на шахті «Ювілейна» ВАТ «Суха Балка» правонаступниками яких є ПрАТ «Суха Балка». Внаслідок праці у шкідливих умовах (15 років 11 місяців), він отримав професійні захворювання. Висновком МСЕК від 21.07.2010 позивачу первинно встановлено 30 % втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та третю групу інвалідності. В подальшому позивач проходив неодноразові переогляди МСЕК та оглядом МСЕК від 27.06.2017 [PERSON] встановлено 30% втрати працездатності за вказаними професійними захворюваннями та третю групу інвалідності. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, чим йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивач відчуває постійні фізичні страждання, наслідком якого є порушення нормальних життєвих зв`язків, позбавлення можливості реалізовувати свої звички та бажання, виникнення складнощів у побуті у зв`язку із фізичним станом викликаним професійним захворюванням. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює в 110 000,00 грн., які просить суд стягнути з відповідача. 04 березня 2021 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі доказами. Відповідач скористався правом надання суду відзиву на позовну заяву та 19 березня 2021 року надав його до суду. Згідно поданого відзиву, відповідач не погоджується в повній мірі з пред`явленими позовними вимогами вважаючи, що [PERSON] був обізнаний про умови праці на підприємстві та про неможливість роботодавця в повній мірі забезпечити безпечні умови праці з огляду на специфіку виробництва, а відтак працівник самостійно виявив бажання працювати в умовах шкідливих виробничих факторів. Також відповідач вважає, що профзахворювання [PERSON] не свідчать про наявність спричинення моральної шкоди, оскільки вказане захворювання не призвело до тяжких наслідків, які повністю змінюють життя потерпілого та тягнуть значні немайнові втрати. Окрім цього, на думку відповідача, завлений розмір моральної шкоди не відповідає вимогам розумності та справедливості. Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] в 21.08.1989 був прийнятий до Шахтобудівельного управління Рудоуправління ім. ХХ Партз`їзду газоелектрозварником, з 21.08.2000 переведений по 19.02.2021 працював на шахті «Ювілейна» ПрАТ «Суха Балка» дробильником ДФС, оператором пульта управління. 19.02.2021 [PERSON] звільнився з підприємства за власним бажанням. (а.с. 7-8) 14.05.2010 року Українським НДІ промислової медицині встановлений зв`язок захворювання [PERSON] з умовами його праці та зроблений висновок про професійний характер захворювання (радикулопатія попереково-крижова). (а.с.9) 03 червня 2010 року на підприємстві ВАТ «Суха Балка» проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання [PERSON] , про що складено Акт № 44 розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4. В п. 16 вказаного акту зазначено, що професійне захворювання виникло внаслідок виконання [PERSON] робіт в умовах, які характеризувались важкою фізичною працею внаслідок обмеженості робочого простору робочих місць, яка не дозволяла завжди застосовувати засоби малої механізації, працюючи дробильником ДСФ з 16.06.2005 по теперішній час, виконував роботи в умовах, які зокрема під час виконання ремонтних робіт характеризувались підвищеним рівнем статичного навантаження при утриманні вантажу обома руками (а.с. 10-11). Відповідно до довідки МСЕК Серії 10ААА №002814 від 21.07.2010 позивачу [PERSON] первинно встановлено 30% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності з переоглядом . ( а.с. 12). В подальшому [PERSON] неодноразово проходив переогляди МСЕК та висновком МСЕК Серії 12 ААА №649514 від 27.06.2017 позивачу повторно встановлено 30% втрати професійної працездатності безстроково та встановлено третю групу інвалідності. ( а.с.13). Суд, встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійні захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз`яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, пов`язаного з виробництвом, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. У відповідності зі ст.ст.23,1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або внаслідок професійного захворювання складається, зокрема, у фізичному болі, душевних стражданнях, які він поніс у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок отримання ним професійного захворювання. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Доводи відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності в розмірі 30% та встановлення третьої групи інвалідності, потребу в проходженні курсів лікування у медичних закладах, а також період праці на підприємстві відповідача, а також період праці у шкідливих умовах 15 років 11 місяців, а тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди дещо завищений, а тому визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 90 000,00 грн. без врахування податку з доходу фізичних осіб. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи норми ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 908,00 грн.

Outcome: partial