Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

03.12.2019 позивач звернувся до Вінницького районного суду з вищевказаним позовом, який умотивував тим, що відповідач [PERSON] є батьком [PERSON] [INFO] , який до 06.06.2016 перебував на повному державному утриманні у Вінницькому власному спеціалізованому будинку дитини з ураженням ЦНС та порушенням психіки. Розпорядження Вінницької РДА № 257 від 11.05.2016 малолітній [PERSON] направлений до Вінницького навчально-реабілітаційного центру «Гніздечко» Вінницької обласної ради , в якому з 06.06.2016 і по теперішній час перебуває на повному державному утриманні. Вказує, що за час перебування в закладі батько дитину не відвідував, участі у вихованні, навчанні дитини не приймав, письмових чи усних заяв від нього щодо вирішення по дальшої долі дитини адміністрація закладу не отримувала. Тому, вважає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки протягом тривалого часу злісно порушує право дитини на належне виховання та утримання, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Зазначенні фактори можна розцінювати як ухиляння батька від виконання своїх батьківських обов`язків. У зв`язку з чим, позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно його сина малолітнього [PERSON] 30.01.2020 учасники судового процесу до підготовчого засідання не з`явилися, попередньо через канцелярію суду подали заяви про розгляд даної справи за їх відсутності, при цьому представник позивача - Щербина Л.А. - позов підтримує;представник третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Борсук М.В. - не заперечує щодо задоволення позову, а відповідач [PERSON] - позовні вимоги визнає у повному обсязі, окрім цього - не заперечують щодо винесення судовго рішення у підготовчому засіданні. З урахуванням вищевказаних письмових заяв, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд на підставі ч.ч.3,4 ст.200, ч.ч.1,4 ст.206 ЦПК України, вважає за можливе провести дане засідання у відсутності учасників судового процесу, прийняти визнання позову відповідачем та ухвали судове рішення у підготовчому засіданні, задовольнивши позов виходячи з такого. Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 і 11 Конвенції» та є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Стаття 165 СК України визначає, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Судом установлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьком якого згідно свідоцтва про народження є [PERSON] , матір`ю - [PERSON] ( а.с.5), про що також свідчить витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до стст.126, 133, 135 СК України ( а.с.9). Розпорядженням від 11.05.2016 № 257 Вінницької РДА вирішено серед іншого направити дитину- [PERSON] , [INFO] , в Комунальний навчальний заклад «Вінницький обласний дитячий будинок змішаного типу «Гніздечко» Вінницької обласної ради, терміном на 6 місяців ( а.с.6). Згідно довідки виданої виконкомом Бохоницької сільської ради Вінницького району № 476 від 14.05.2018 убачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в [ADDRESS] та у нього є сестра [PERSON] , 1992 р.н. та брат [PERSON] , 1997 р.н. ( а.с.8). Відповідно до довідки виданої виконкомом Бохоницької сільської ради Вінницького району № 475 від 14.05.2018 убачається, що [PERSON] , [INFO] , житла в с. Бохоники Вінницького району на тайна не має, так як батьки проживають в будинку, на який не оформлена спадщина ( а.с.10). Відповідно до акту від 29.11.2019, затвердженого директором Вінницького навчально-реабілітаційного центру «Гніздечко» Вінницької обласної ради в даному центрі з 06.06.2016 року по даний час виховується малолітній [PERSON] . За час перебування дитини у закладі батько дитину не відвідував, участі у вихованні і навчанні сина не приймав, письмових чи усних заяв, листів щодо вирішення подальшої долі дитини від відповідача не поступало ( а.с.4) Дитина перебуває в закладі на повному державному утриманні.( а.с.7) Згідно з ч.ч. 5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З висновку Вінницької РДА щодо позбавлення батьківських прав від 13.12.2019 №01-43/2512 , доцільно позбавити батьківських прав відповідача щодо сина , оскільки батько не виконує свої батьківські обов`язки, передбачені статтями 150-155, 180 Сімейного Кодексу України ( а.с.21-22). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до ч.ч.1, 4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оглянувши письмову заяву відповідача про визнання позову від 30.01.2020 , з урахуванням наявних доказів у даній справі, суд вважає за необхідне прийняти заяву відповідача про визнання ним пзову, оскільки це суперечить закону , не порушує права, свободи чи інтереси інших осі. Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 150 СК України закріплюється обов`язок батьків виховувати свою дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття освіти, готувати до самостійного життя та поважати її. Частиною 1 статті 151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними (ч. 1 ст. 163 СК України). Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом (ч. 1 ст. 152 СК України). Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст. 155 СК України). Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, та в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини 4 статті 10, частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Таким чином, судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Відтак, позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Тобто, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. Суд вважає, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також установити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжуєть не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Отже, суд не вважає виправданою поведінку батька - відповідача [PERSON] , яка проявляється у не відвідуванні ним закладу, в якому постійно перебуває його малолітній син, не спілкуванні з сином, відсутністю інтересу щодо його стану здоров`я, розвитку, виховання та навчання у необхідному обсязі, не створення належних умов для проживання та розвитку дитини. Таким чином, суд погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його сина [PERSON] , [INFO] , оскільки органом опіки та піклування належним чином обґрунтовано, що позбавлення батьківських прав відповідатиме інтересам дитини. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для того, щоб зробити обґрунтований висновок про ухилення [PERSON] від виховання сина [PERSON] , свідчить про свідоме та умисне нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позбавлення батьківських прав [PERSON] у даному випадку є доцільним та необхідним, оскільки протилежне, з огляду на встановлені судом обставини, може спричинити негативні наслідки для життя та здоров`я його сина. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 статті 166 СК України визначено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 1 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. В частині 2 статті 182 СК України зазначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також частинами 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Так, при визначенні розміру аліментів, суд, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 182 СК України, враховує : стан здоров`я та матеріальне становище дитини [PERSON] , який здоровий; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, який є працездатного віку, не є особою з інвалідністю, за станом свого здоров`я має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання сина , тому вважає необхідним та достатнім стягнути з відповідача на особовий рахунок дитини аліменти в розмірі по 1/4 частки від заробітку (доходу) щомісяця, починаючи стягнення з 03.12.2019 (з часу звернення з вказаним позовом до суду) і до досягнення дитиною повноліття. При цьому, з врахуванням вимог ч.3 ст. 166, ч.3 ст. 193 СК України необхідно зобов`язати позивача відкрити особистий рахунок дитині [PERSON] у відділенні Державного ощадного банку України у місячний строк з дня набрання законної сили даного рішення суду. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне з метою забезпечення інтересів дітей, допустити рішення до негайного виконання в частині стягнення суми платежу за один місяць. В порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 1921 гривень на користь держави. Також суд вважає за необхідне роз`яснити учасникам справи положення ч.ч.4,5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved