Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

03.03.2021 року до суду звернувся позивач [PERSON] , з позовом про стягнення стягнення середнього заробітку за ч ас затримки розрахунку до відповідача ТОВ «Солома». 05.03.2021 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження без виклику сторін на 07.04.2021 року. Відповідачем відзив на позовну заяву не наданий. Фіксування судового розгляду справи технічними засобами не здійснювалось відповідно до положень ст. 247 ЦПК України Відповідно до заявлених вимог за поданою позовною заявою позивач просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку з 23.12.2020 року до ухвалення рішення суду. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: у період з 12 лютого 2016 року по 22 жовтня 2020 року він перебував у трудових відносинах з ТОВ «Солома». Під час його знаходження у трудових відносинах з ТОВ «Солома» та на момент звільнення 22.10.2020 року, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заборгованість по заробітній платі у розмірі 43 690 грн. 83 коп. За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23.12.2020 року з відповідача на його користь стягнена заборгованість по заробітній платі в сумі 43 690 грн. 83 коп., та середній заробіток за час затримки розрахунку. з 23.10.2020 року по 23.12.2020 року. Проте на час подання позовної заяви стягнені суми йому не виплачені та розрахунок не проведений, що й стало підставою подання ним даної позовної заяви. Справа розглядалась в спрощеному провадженні без виклику сторін. Відповідач відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносин Як встановлено в судовому засіданні 12.06.2016 року позивач був прийнятий на роботу в ТОВ «Солома» на посаду підсобного робітника. 01.02.2017 року позивач був переведений на посаду водія навантажувача. 22 жовтня 2020 року позивача було звільнено з посади водія навантажувача ТОВ «Солома» за п. 3 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, наказ № 314-к від 22.10.2020 року, що підтверджується даними трудової книжки. За час роботи у ТОВ «Солома» перед позивачем виникла заборгованість із виплати заробітної плати, яка згідно розрахункового листка за жовтень місяць 2020 року складає 43 690 грн. 83 коп. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненним працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 3, 6 ст, 43 Конституції України - Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом Судом встановлено, що за рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23.12.2020 року з відповідача на користь позивача стягнена заборгованість по заробітній платі в сумі 43 690 грн. 83 коп., та середній заробіток за час затримки розрахунку з 23.10.2020 року по 23.12.2020 року, що підтверджується копією рішення суду. Проте, за доводами позивача на час подання даної позовної заяви стягнені суми позивачеві не виплачені та розрахунок з ним не проведений. Відповідачем будь-яких доказів наспростування даного факту не надано. Відповідно до положень ч.1 ст. 117 КЗпП України - В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( 100-95-п ) (з наступними змінами і доповненнями). Згідно з п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Обов`язок власника або уповноваженого ним органом, передбачений ст.117 Кодексу законів про працю України, щодо виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку є саме випадком збереження середньої заробітної плати. Згідно п. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Так як на час розгляду спору позивачеві не виплачена заробітна плата, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку з моменту звільнення по час ухвалення рішення суду. Відповідно про індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, надану позивачем, встановлено, що в серпні і вересні 2020 року місяці (два повних місяці роботи перед звільненням) позивачеві нарахована заробітна плата в сумі 9982.38 грн. + 452.23 грн. = 10434 грн. 61 коп. В серпні і вересні місяці 2020 року було 42 робочих дні. Таким чином середній заробіток позивача складатиме: 10434 грн. 61 коп. : 42 днів = 248 грн. 44 коп. Судом також встановлено, що на користь позивача стягнений середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 23.10.2020 року по 23.12.2020 року Таким чином стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає з період з 24.12.2020 року по 07.04.2021 року та складатиме 248 грн. 44 коп. Х 69 днів = 17 142 36 грн. Відповідно за період з 24.12.2020 року по 07.04.2021 року середній заробіток позивача складає: 17 142 грн. 36 коп. Дана сума і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача Виходячи з того, що судом ухвалене рішення про задоволення позовних вимог, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908.00 грн., відповідно до розміру задоволених позовних вимог .

Outcome: approved