Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

03.05.2018 року Державне підприємство Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» в особі представника звернулось до суду із позовом до [PERSON] та відповідно до позовних вимог просило: визнати Ордер на жилу площу в житловому будинку [ADDRESS] від 29.02.16 р. недійсним та виселити [PERSON] з житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] При цьому посилаючись на те, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] знаходиться на балансі у позивача.15 березня 2018 до підприємства із заявою про укладення з ним Договору найму на приміщення за адресою: 65039, [ADDRESS], кв.№5 звернувся громадянин [PERSON]. Відповідно до отриманих від нього пояснень «29» лютого 2016 р. за рішенням Начальника ДП МОУ «ОЗБМ» І.М.Смертенюка йому був виданий Ордер на жилу площу в житловому будинку [ADDRESS]. За результатами перевірки облікових даних підприємства було виявлено, що право користування на житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] належить громадянці [PERSON] на підставі Ордеру на жиле приміщення [ADDRESS] від 05.04.97 р., виданого Бюро обміну житловими приміщеннями. В той же час громадянка продовжує бути зареєстрованою у вказаному приміщенні, що доводиться Карткою обліку. Крім того Ордер на жилу площу в житловому будинку [ADDRESS] не затверджений виконавчим комітетом Одеської міської ради. Таким чином, під час видачі Ордеру на жилу площу за адресою: [ADDRESS] був порушений встановлений порядок виділу житла, що стало підставою для звернення до суду із відповідним позовом. Провадження у вказаній справі відкрито на підставі ухвали судді Київського районного суду м. Полтави від 29.01.2018 року. 10.07.2018 року відповідачем по справі було надано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що [PERSON] позовні вимоги не визнає. Вказує, що обов'язок повідомлення про видачу ордеру покладається на позивача, який навмисно не передав інформацію до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, просив у їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Третя особа в судове засідання не з'явився будучи повідомленим про час і місце розгляду справи, заяв про неможливість розгляду справи у його відсутність не надавав, а тому враховуючи вимоги ч. 1 ст. 223 ЦПК України суд ухвалив розглядати справу у відсутність третьої особи. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи суд дійшов до наступних висновків. Встановлено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] знаходиться на балансі у ДП «Одеський завод будівельних матеріалів», що підтверджується Актом приймання-передачі основних засобів №15 від 25.06.99 року . 15 березня 2018 до підприємства із заявою про укладення з ним Договору найму на приміщення за адресою: [ADDRESS] звернувся громадянин [PERSON]. Відповідно до отриманих від нього пояснень 29 лютого 2016 р. за рішенням Начальника ДП МОУ «ОЗБМ» І.М.Смертенюка йому був виданий Ордер на жилу площу в житловому будинку [ADDRESS]. За результатами перевірки облікових даних підприємства було виявлено, що право користування на житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] належить громадянці [PERSON] на підставі Ордеру на жиле приміщення [ADDRESS] від 05.04.97 р., виданого Бюро обміну житловими приміщеннями. В той же час громадянка продовжує бути зареєстрованою у вказаному приміщенні, що підтверджується Карткою обліку. Крім того Ордер на жилу площу в житловому будинку [ADDRESS] не затверджений виконавчим комітетом Одеської міської ради. Відповідно до ст.3 ст.24 Житлового кодексу Української РСР, жилий будинок може експлуатуватися тільки однією житлово-експлуатаційною організацією. Якщо для експлуатації будинків відомчого або громадського житлового фонду не може бути створено житлово- експлуатаційну організацію, експлуатація будинків здійснюється безпосередньо відповідним підприємством, установою, організацією. Відповідно до ст.52 Житлового кодексу Української РСР, жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Відповідно до ч.1,2 ст.58 Житлового кодексу Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Виходячи із вказаних норм права слід дійти до висновку, що ордер на право зайняття приміщення надається виключно на жиле приміщення, яке повинно бути вільним на час видачі ордера. У судовому засіданні встановлено, що кв. 5 на час видачі ордеру відповідачу не була вільною. Отже та обставина, що спірна кімната не була вільною є однією із підстав для визнання ордеру недійсним. Ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Оскільки права позивача порушені, вони підлягають захисту шляхом визнання ордеру від 29.02.2016 року недійсним. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 13 Конституції України, усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожний власник має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, за винятком якщо використання свого права наносить шкоду правам інших громадян. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Виходячи із зазначеного позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved