Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

03.02.2016р. до Зачепилівського районного суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, в якій позивач зазначив, що 13.12.2013р. близько 10-40 години в с. Новоселівка Зачепилівського району Харківської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю сторін з вини відповідача, в результаті якої автомобілю [NUMBER] завдано технічні ушкодження. Відновлювальний ремонт автомобіля [NUMBER] позивачу обійшовся у 2014 році у розмірі 56913 грн., або 3470 євро, що на день звернення до суду згідно офіційному курсу Нацбанку України в 27,07 грн. складає 93932 грн. А моральну шкоду позивач оцінює в 5000 грн. Тому, [PERSON] звернувся до суду з вимогою стягнути з [PERSON] на його користь 93932 грн. матеріальної шкоди та 5000 грн. моральної шкоди, а разом 98932 грн., та судові витрати. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засідання просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи: -позовну заяву; -квитанції про оплату судового збору; -копію сторінок паспорту та РНОКПП [PERSON]; -копію технічного паспорта автомобіля [NUMBER]; -копію постанови суду по справі №620/1233/13-п від 29.04.2015р.; -копію постанови апеляційного суду по справі №620/1234/13-п від 17.06.2015р.; -звіт №19 дослідження спеціаліста автотоварознавця від26.09.2014р. (а.с. 18-47); -поштові повідомлення та корінці повісток; вважає, що спірні правовідносини мають регулюватися наступними нормами права: -ч. 1 ст. 16 ЦК України: «Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу»; -ст. 60 ЦПК України: «Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу»; -ч.1 та ч.2 ст. 1187 ЦК України: « 1.Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. 2. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку»; дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Так, вина відповідача у вчиненні ДТП доведена постановами Зачепилівського районного суду Харківської області від 29.04.2015р. (а.с.8-11) та Апеляційного суду Харківської області від 17.06.2015р. (а.с.12-16). Отже, відповідач має відшкодувати позивачеві шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки. Розмір шкоди суд визначає, виходячи з того, що єдиним допустимим та належним доказом цього розміру у справі є звіт №19 дослідження спеціаліста автотоварознавця від26.09.2014р. (а.с. 18-47). Цим висновком визначено, що матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля [NUMBER] в результаті його пошкодження при ДТП складає 32995,99 грн. (а.с.28). Власником цього автомобіля є позивач (а.с.7). Посилання відповідача на те, що позивач мав звернутися з позовом до страхової компанії «СТ «Домінанта», яка застрахувала її цивільну відповідальність, не відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23.12.2015р. по справі №6-2587цс15, відповідно до якої правом позивача є звернення з позовом на власний розсуд як до особи, що заподіяла шкоду так і до страховика, що зстрахував її відповідальність. Ця правова позиція відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для суду першої інстанції , що розглядає цю справу. Суд відкидає доводи позивача про те, що шкода, завдана йому ДТП має бути перерахована відповідно до офіційного курсу валюти «євро» за таких мотивів. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Жодним нормативним актом чинного законодавства України не передбачено відшкодування шкоди, заподіяної на території України громадянином України, розмір якої визначено в гривнях і копійках, в іноземній валюті. Неможлива і привязка розміру такого відшкодування до курсу іноземної валюти. Суд також не має можливості застосувати компенсаторні норми цивільного права, які передбачають індексацію грошового зобовязання, яке прострочено боржником. Так як в даному конкретному випадку судом не встановлено факту прострочення, виходячи з того, що вимога про відшкодування шкоди вперше заявлена позивачем відповідачу під час звернення до суду, що підтверджено сторонами в судовому засіданні. Отже, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача лише суму компенсації матеріальної шкоди, розмір якої визначено спеціалістом автотоварознавцем. В задоволенні іншої частини вимог про відшкодування матеріальної шкоди слід відмовити. Вирішуючи питання відносно вимог про відшкодування моральної шкоди суд виходить з того, що позивачем не зазначено та надано жодного доказу на реальність її заподіяння. Окрім того, суд вважає, що особа, яка своєю діяльністю утворює джерело підвищеної небезпеки, знаходячись в зоні підвищеної небезпеки, якою є проїжджа частина дороги, має усвідомлювати ризики як своєї діяльності так і інших учасників дорожнього руху та бути готовим до можливого отримання чи заподіяння шкоди. Зокрема, така діяльність має компенсуватися страхуванням як то цивільної відповідальності так і страхуванням майна. А необхідність користування громадським транспортом, на думку суду, навпаки, має сприяти економії сімейного бюджету позивача, який не має витрачати кошти на заправку пальним та поточне обслуговування свого автомобіля. Важкість праці позивача, на що він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, також не знаходить свого підтвердження доказами та спростовується поясненнями самого позивача, що він не працює. Також, суд звертає увагу, що судами достовірно встановлено, що особа, яка керувала автомобілем позивача під час ДТП, порушила вимоги п. 12.4 та п.п. «б» п. 12.9 Правил дорожнього руху, перевищивши дозволену в населеному пункті швидкість (а.с. 11). І хоча це порушення формально й не знаходиться у причинному звязку з ДТП, проте суд має підстави вважати, що якби позивач рухався в населеному пункті з дозволеною швидкістю, ДТП взагалі могло б не відбутися, так як він би в момент лівого повороту автомобіля під керуванням відповідача знаходився б від нього на відстані достатній, аби правильно відреагувати на цей маневр. З наведеного випливає висновок суду про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог позивача відносно компенсації моральної шкоди.

Outcome: partial