Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

03 липня 2019 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька та дозволу на оформлення документів. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 16 листопада 1995 року, який було розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2014 року. Від шлюбу в них народилась дочка [PERSON] , [INFO] . З часу розірвання шлюбу, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної волі самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, не приймає участі в її житті. Зазначає, що вона має фінансові можливості забезпечити дитині повноцінний відпочинок за кордоном з метою підвищення рівня світогляду, покращення стану здоров`я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку. Однак відповідач в добровільному порядку відмовляється надавати дозвіл на виїзд дитини за кордон з незрозумілих причин, що змушує її звернутись до суду з таким позовом. На думку позивача, тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, оскільки сприятиме її розвитку, оздоровленню, відпочинку. На підставі наведеного та з врахуванням заяви представника позивача від 07 серпня 2019 року про уточнення позовних вимог, позивач просить надати [PERSON] , [INFO] , дозвіл на тимчасовий виїзд в її супроводі або інших осіб, уповноважених нею за нотаріально посвідченою згодою, неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за межі України, а саме: до Республіки Польща та Чеської Республіки на період з 01 листопада 2019 року по 31 грудня 2019 року та до Арабської Республіки Єгипет на період з 01 січня 2020 року по 29 лютого 2020 року, без згоди батька [PERSON] , [INFO] , та оформлення документів для тимчасового виїзду за межі України неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , без згоди батька [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 липня 2019 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Відповідач [PERSON] у встановлений судом строк правом на відзив не скористався. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, заявою від 27 серпня 2019 року представник позивача адвокат Господарук І.О. просить розгляд справи здійснювати без участі сторони позивача, позовні вимога підтримує, просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Петрук І.В. в судове засідання не з`явився, подав заяву, якою просить справу розглядати за його відсутності, при вирішенні спору між сторонами покладається на розсуд суду. Представник третьої особи Служби у справах дітей Луцької міської ради в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши представлені в справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Суд встановив, що сторони є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , вид. 17 січня 2018 року відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області (а.с. 10). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2014 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.11). Також встановлено, що позивач, турбуючись про виховання, оздоровлення, фізичний та духовний розвиток дитини, має намір та можливість виїзду за кордон, де може забезпечити пізнавальний, культурний та оздоровчий відпочинок для дитини. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Наведене дає підстави для висновку, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням строку його початку й закінчення. Відповідно до Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд дійшов висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю за кордон відповідатиме найкращим інтересам дитини. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Оцінюючи зібрані в справі, докази в їх сукупності, виходячи з інтересів дитини та враховуючи, що у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за межі України, а також беручи до уваги той факт, що обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування не має, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved