Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

03 січня 2019 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Кредитна установа «Кредит Комерц» про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 18 грудня 2018 року нею було отримано поштою повістку на ім'я її сина [PERSON], як відповідача по справі, та роз'яснення щодо повістки про виклик до суду, з яких вона дізналася, що існує кредитний договір між ТОВ «Кредитна установа «Кредит Комерц» та [PERSON] №213334 від 24 жовтня 2018 року, сума боргу не фіксована - 2507, 56 гривень. Зазначає, що її син вказаного кредитного договору не укладав, коштів не отримував, так як у нього було викрадено його кредитну картку АТ КБ «Приватбанк» 22 серпня 2018 року, він знаходився на роботі в м. Варшава, Польщі, перетнув кордон 10 вересня 2018 року, повернувся в Україну 27 листопада 2018 року, являється інвалідом ІІІ групи - глухонімий. 28 листопада 2018 року ним була заблокована його кредитна картка АТ КБ «Приватбанк». Їй неодноразово телефонував представник ТОВ «Кредитна установа «Кредит Комерц», погрожував. 18 грудня 2018 року вона звернулася в Межівське ВП Синельниківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою про вчинення відносно її сина злочину передбаченого ст. 190 КК України та відносно погроз в її адресу від невизначених осіб по мобільних телефонах. Зазначає, що укладення зазначеного вище правочину відбулося поза волею її сина, шахраї скориставшись наявністю в них його даних, оформили кредит в ТОВ « «Кредитна установа «Кредит Комерц», який не перевіривши особи позичальника, надав кредит іншій особі, перерахувавши гроші на картку. Позивач просить суд визнати договір №213334 від 24 жовтня 2018 року, укладений невідомою особою за [PERSON] з ТОВ «Кредитна установа «Кредит Комерц» - недійсним. Ухвалою Межівського районного суду Дніпропетровської області від 04 січня 2019 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 16 січня 2019 року заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення доказів було повернуто заявнику, оскільки її було подано без додержання вимог ст.117 ЦПК України. Ухвалою суду від 24 січня 2019 року провадження у справі було відкрито та справу призначено до судового розгляду на 18 лютого 2019 року. Судові розгляди справи відкладалися - 12.03.2019 року, 27.03.2019 року, 10 квітня 2019 року. Ухвалами Межівського районного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2019 року та 10 квітня 2019 року було відмовлено в задоволенні заяв представника позивача, [PERSON] про зупинення провадження у справі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] на задоволенні позовних вимог наполягала, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача - у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, оцінивши зібрані у справі докази, з'ясувавши обставини справи та надавши їм відповідну оцінку, приходить до наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що 18 грудня 2018 року представник позивача, [PERSON] отримала поштою «повістки про виклик до суду» на ім'я її сина [PERSON], про стягнення заборгованості за кредитним договором №213334 від 24 жовтня 2018 року, укладеним з ТОВ «Кредитна установа «Кредит Комерц». Крім того, 22 серпня 2018 року у [PERSON] було викрадено його кредитну картку АТ КБ «Приватбанк», у зв'язку чим 16 лютого 2019 року [PERSON] звернувся до СВ Межівського ВП Синельниківського ВП ГУНП Дніпропетровської області з повідомленням про те, що в період з 17.09.2018 року невідома особа шляхом шахрайських дій оформила кредитні договори на його ім'я, та заволоділа грошовими коштами в сумі 22900 гривень. Згідно Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що зазначене повідомлення було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019040480000063 від «16» лютого 2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. У судовому засіданні представник позивача, [PERSON] пояснила, що на момент розгляду судом цієї справи інформація про проведення будь-яких слідчих дії по вказаному кримінальному провадженню - відсутня. Так, [PERSON] зазначає, що [PERSON], який відповідно до довідки до Акта огляду МСЕК серії 10 ААА №567011 є інвалідом ІІІ групи - глухонімий, вищевказаного кредитного договору не укладав, оскільки останній знаходився на роботі в м. Варшава, Польщі, перетнув кордон 10 вересня 2018 року, повернувся в Україну 27 листопада 2018 року, що підтверджується відмітками у закордонному паспорті. Крім того, згідно виписки про рух коштів на рахунку [PERSON] №LP493KCNVJEBH3A5 від 11.02.2019 року наданої АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вбачається, що грошові кошти знімаються в м. Дніпро вул. Тітова, буд.9. Однак, суд дослідивши надані відповідачем докази, критично відноситься до вищезазначених аргументів представника позивача, так як згідно копії кредитного договору №213334 від 24 жовтня 2018 року вбачається, що між [PERSON] та ТОВ «КУ «Кредит Комерц» дійсно було укладено вказаний кредитний договір, згідно п.1.1. якого кредитодавець надає позичальникові грошові кошти в сумі 1100,00 гривень на умовах зворотності, платності, строковості, а позичальник зобов'язується повернути кредит у визначений цим договором термін та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі, встановленому п.1.4. договору. У судовому засіданні встановлено, що кредитний договір з позичальником було укладено в електронній формі. Відповідно до пункту 5.4 Правил надання фінансових кредитів ТОВ «Кредитна установа «Кредит Комерц», з якими позичальник ознайомлювався до укладення договору, електронний договір та всі додаткові угоди до нього, підписані електронними підписами одноразовими ідентифікаторами, за правовими наслідками прирівнюються до договорів, укладених у письмовій формі, та мають таку саму юридичну силу для сторін, як документи складені на паперових носіях та скріплені власноручними підписами сторін. Зазначений пункт договору відповідає положенню ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», згідно якої електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Згідно ч.3 ст.5 Закону України «Про електронну комерцію» затверджено, що правочин не може бути визнано недійсним у зв'язку з його вчиненням в електронній формі, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до п.1.2. кредитного договору кредит був наданий шляхом перерахування кредитодавцем суми кредиту на будь-який з поточних рахунків позичальника, операції за яким здійснюються за допомогою електронного платіжного засобу, номер якої вказаний позичальником під час заповнення анкети-заявки на отримання кредиту. Таким чином, факт відсутності [PERSON] на території України жодним чином не може свідчити про неможливість укладення кредитного договору позичальником, оскільки для укладення кредитного договору позичальнику було необхідно мати доступ до мережі Інтернет та банківську карту. Згідно виписки по кредитному договору №213334 від 24 жовтня 2018 року за період 24.10.2018-15.02.2019 підтверджується факт перерахування відповідачем кредитних коштів [PERSON] Станом на 15.02.2019 року загальна заборгованість позивача становить 7114,80 гривень. За твердженням [PERSON] кредитну картку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було викрадено у позичальника 22.08.2018 року, проте про її викрадення ним було заявлено та заблоковано більш ніж через 3 місяці з моменту крадіжки 28.11.2018 року. Крім того, втрата кредитної картки жодним чином не може свідчити про втрату грошових коштів, які знаходяться на її рахунку та отримання доступу до управління рахунком третіми особами, оскільки доступ до карткового рахунку здійснюється за допомогою засобів ідентифікації. Також згідно п.4.9 Правил надання фінансових кредитів ТОВ «Кредитна установа «Кредит Комерц» вбачається, що перевірка дійсності банківської платіжної картки відбувається шляхом блокування наперед невідомої заявнику довільної суми в розмірі від 1 копійки до 5 гривень та наступним зазначенням заявником конкретної суми, що була заблокована. Точний розмір зарезервованої суми заявник може дізнатися в банківській установі, що емітувала платіжну картку та здійснила верифікацію заявника (позичальника) (через СМС- повідомлення від банку та/або засобами електронного зв'язку та/або засобами телефонного зв'язку.) Таким чином, зазначене однозначно свідчить, що під час укладення кредитного договору кредитна картка на яку перерахована сума кредиту була в розпорядженні саме [PERSON] і він мав доступ до управління грошовими коштами, які знаходилися на його рахунку. У судовому засіданні встановлено, що під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця та укладення кредитного договору [PERSON] відповідно до умов надання кредиту були додані особисті фотографії з паспортом, при дослідженні вказаних фото матеріалів вбачається, що особа зафіксована на фотокартці відповідає фотокартці [PERSON] яка міститься у паспорті та однозначно свідчить про укладення кредитного договору саме [PERSON] Встановлено також, що надані позичальником особисті фотографії на момент укладення кредитного договору відповідали зображенню [PERSON] отриманого від ТОВ «Українське бюро кредитних історій», код ЄДРПОУ 33546706, дані якого містять інформацію отриману під час ідентифікації та верифікації позичальника, як власника кредитної карти АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно роз'яснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив у п. 14, що суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою ст. 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (ст. 536, 638, 1056-1 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЦК), позивач, в силу ст.12 ЦПК України, зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також те, що позовні вимоги не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Позивачем та представником позивача, в порушення вимог ст.81 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, в судовому засіданні, не було доведено належними та допустимими доказами, що його права, в розумінні ч.1 ст.4 ЦПК України, порушені відповідачем. Таким чином, вимоги про визнання кредитного договору №213334 від 24 жовтня 2018 року недійсним задоволенню не підлягають як такі, що не ґрунтуються на законі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed