Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-07 00:00:00

02 вересня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в обґрунтування якого посилається на те, що вона являється власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належить їй на підставі договору купівлі - продажу від 13.02.2004 року серії ВВВ №351022. У вказаній квартирі зареєстровані доньки позивача - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які з серпня 2017 року за вказаною адресою не проживають, не являються власниками квартири, вищезазначеним житлом не користуються, не оплачують комунальних послуг та не беруть участі у його утриманні, їх адреса проживання позивачу не відома. Між тим, проживаючи за іншою адресою, відповідачі залишаються зареєстрованими у належній позивачу квартирі, в такий спосіб позивач фактично позбавлена можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому посилаючись на вимоги ст.ст. 391, 405 ЦК України, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 04 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала (а.с.32). Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов в частині пред`явлених вимог до [PERSON] визнав, в судове засідання не з`явився, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності (а.с.34). Відповідач [PERSON] відзив на позов не подала, в судове засідання не з`явилася, вважається такою, що повідомлена належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання (а.с.36), причина неявки не відома, а тому суд провів розгляд справи у її відсутність, за наявними у справі доказами. Представник третьої особи - відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради в судове засідання не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с.24). На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] , яка належить їй на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 13 лютого 2004 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шаульською Є.В., реєстровий номер №55 (а.с.12), що також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.02.2004 року (а.с.6) Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно довідки про склад сім`ї (а.с.7), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.27) у зазначеній квартирі зареєстрованими значаться відповідачі по справі - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які в розумінні вимог Житлового Кодексу України, являються членами сім`ї власника, та були зареєстровані у квартирі зі згоди позивача. Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Так, суду подано акти №0208, складені 01 серпня 2019 року головою правління ОСББ «Українська 9», за участю сусідів, у відповідності до якого [PERSON] , [PERSON] зареєстровані, але не проживають в квартирі [ADDRESS] , з серпня 2017 року (а.с.8,13). У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Поряд з цим, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Тому, зважаючи на подану представником відповідача [PERSON] заяву про визнання позову, суд не має обґрунтованого сумніву щодо обставин відсутності відповідача за місцем реєстрації без поважних причин понад один рік, а також відсутності будь-якої домовленості між сторонами з приводу користування житловим приміщенням та добровільності визнання цих відповідачем. В свою чергу, відповідачем [PERSON] до суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених позивачем у позові. Таким чином, як зазначає у своєму позові [PERSON] наявність реєстрації відповідача у належній їй на праві власності квартирі, заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачами, з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідачів у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. Крім того, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 840,80 грн., в рівних частинах з кожного, оскільки позивач є інвалідом ІІ групи (а.с.14), і на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» остання звільнена від сплати судового збору. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved