Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

02 лютого 2017 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом в якому вказує, що з відповідачем [PERSON] проживала однією сімєю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу з 2000 року по 2017 рік включно. Разом проживали в [INFO].[ADDRESS]. За цей час мали спільний бюджет, побут та взаємні права та обовязки, мають спільних дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] За час спільного проживання сторонами було придбано пункт технічного обслуговування та ремонту автомобілів, який складається з адміністративної будівлі з цегли під літ. А-1, площею 175,20 кв.м, виробничої будівлі з цегли під літ. Б-1, нежилою площею 388,60 кв.м, які розташовані в м. Первомайський, вул. Польова, Харківської області, вартістю на час розгляду справи 304903 грн., а також 13.09.2013 року за рахунок кредитних коштів було придбано стенд для регулювання развалу-сходження коліс автомобілів Х-63, випуску 2013 року, заводський номер 836300816900, вартістю на час розгляду справи 199359 грн., зазначені кредитні кошти у повному обсязі повернуті банківській установі. Просить встановити юридичний факт сумісного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з періоду 01 січня 2000 року по 15 лютого 2017 року включно та визнати за [PERSON] право власності на пункт технічного обслуговування та ремонту автомобілів, а за [PERSON] - право власності на стенд для регулювання развалу-сходження коліс автомобілів. В судове засідання позивач не прибула, проте надала заяву про розгляд справи без її участі, на задоволенні позову наполягає. Відповідач також до суду не прибув та надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає, наслідки визнання позову зрозумілі. Представник третьої особи не прибув, хоча судом належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, причини неявки судові не повідомив, тому, суд вирішив розглянути справу без його участі. Враховуючи, що всі сторони до суду не прибули, суд відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України ухвалює рішення без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши та проаналізувавши письмові докази у справі окремо та у сукупності з іншими доказами, встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини: відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. А відповідно до ст. 174 вказаного Кодексу відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. До ухвалення судового рішення у зв'язку з визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом, зокрема, встановлено і не оспорюється сторонами, що вони, позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON], з 01.01.2000 року по 15.02.2017 рік включно проживали разом однією сімєю в м. Первомайському Харківської області, 4 м-н.[ADDRESS]. За цей час мали спільний бюджет, побут та взаємні права та обовязки. Крім того, у них народилися спільні діти [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.18-19). За час спільного проживання сторонами було придбано пункт технічного обслуговування та ремонту автомобілів відповідно до договору купівлі продажу від 27.05.2004 року (а.с.20), який складається з адміністративної будівлі з цегли під літ. А-1, площею 175,20 кв.м, виробничої будівлі з цегли під літ. Б-1, нежилою площею 388,60 кв.м, які розташовані в м. Первомайський, вул. Польова, Харківської області, вартістю на час розгляду справи 304903 грн. (а.с.11), а також 13.09.2013 року (а.с.41-44) за рахунок кредитних коштів було придбано стенд для регулювання развалу-сходження коліс автомобілів Х-63, випуску 2013 року, заводський номер 836300816900, вартістю на час розгляду справи 199359 грн. (а.с.12), зазначені кредитні кошти за другим договором у повному обсязі повернуті банківській установі. Стосовно пункту технічного обслуговування та ремонту автомобілів судом встановлено, що він є предметом іпотеки згідно договору іпотеки № 010-2/07-01-0404/1-08 від 30 квітня 2008 року, укладений між відповідачем та ПАТ «[PERSON] Аваль» в забезпечення виконання вимог за договором кредиту № 010-2/07-01-0404-08 від 30 квітня 2008 року між тими ж сторонами (а.с.49-53). За змістом статей 3, 74 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. З огляду на вищевикладене та враховуючи факт визнання позовних вимог відповідачем, суд вважає доведеним факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] як жінки та чоловіка однією сімєю без реєстрації шлюбу з 01.01.2000 року по 15.02.2017 року. За змістом статей 3, 60, 63, 65, 69,70,74 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до статей 69,70 СК України суд визначає частку [PERSON] в праві спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які проживали однією сім'єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі у розмірі 1/2 частки майна, що ділиться сторонами. Проте, беручи до уваги добровільний поділ майна сторонами, та враховуючи інтереси дітей, що проживають з позивачкою, суд має за необхідне відступити від рівності часток та визнати за позивачкою право власності на пункт технічного обслуговування та ремонту автомобілів, а за відповідачем залишити право власності на стенд для регулювання развалу-сходження коліс автомобілів. Стосовно майна, що є предметом іпотеки, суд має зазначити, що права Банку, як третьої особи у справі, не порушуються визнанням за позивачкою права власності на пункт технічного обслуговування та ремонту автомобілів. Так, відповідно до Закону «Про іпотеку», іпотека вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому законом. Суд звертає увагу не те, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Тобто іпотека діє до кінця дії кредитного договору. Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобовязань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки. Проте, це не означає, що в судовому порядку не можна поділити спільне майно подружжя шляхом визнання права власності на нього, оскільки право володіння та користування майном не заборонено, а поділ майна подружжя не є розпорядженням ним. Як розяснив Верховний Суд України в пп. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу). Таким чином, у результаті придбання подружжям майна в кредит боргові зобовязання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір. Згідно із ч. 3 ст. 61 СК, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини. Також ст. 70 СК передбачено, що в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, внаслідок поділу майна між подружжям, дружина окрім майна ? майна чоловіка отримує ? його боргових зобовязань, що повністю кореспондується зі ст. 23 ЗУ «Про іпотеку», в якій зазначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Крім того, суд має зазначити, що позивач у справі є поручителем перед Банком за договором кредиту, укладеного між Банком та відповідачем (а.с.26-29). Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги законні, обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню, а визнання позову відповідачем необхідно прийняти, оскільки це не суперечить вимогам чинного законодавства та не порушує права інших осіб.

Outcome: approved