Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

04.05.2017 року представник позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначив, що [PERSON] проходив військову службу у Збройних Силах СРСР з 24.06.1988 р. по 26.04.1990 р. В період з 10.09.1988 по 10.01.1989 р. приймав участь у бойових діях на території Афганістану. Під час виконання інтернаціонального обов»язку на території Афганістану, позивач отримав множинні вогнепальні осколкові поранення голови (контузія головного мозку), правої руки та спини. Після звільнення з військової служби [PERSON] впродовж тривалого часу турбували періодичні головні болі, проте за медичною допомогою він не звертався. У 2015 р. стан здоров»я позивача суттєво погіршився, його стали непокоїти постійні головні болі, коливання артеріального тиску, запаморочення, загальна слабкість. На засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв»язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців було встановлено, що отримані позивачем поранення (контузія) і захворювання пов»язані з виконанням обов»язків військової служби при перебуванні у країнах, де велися бойові дії. 04.06.2014 р. за результатами огляду МСЕК позивачу було первинно встановлено ІІІ групу інвалідності, причиною інвалідності стали поранення (контузія) і захворювання, пов»язані з виконанням обов»язку військової служби при перебуванні у країнах, де велися бойові дії. [PERSON] було встановлено обмеження щодо умов і характеру праці, рекомендовано диспансерний нагляд та лікування у невролога, кардіолога та терапевта, стаціонарне лікування. 26.05.2016 р. за результатами повторного огляду МСЕК, позивачу було безстроково ІІІ групу інвалідності. Після встановлення інвалідності позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні. У зв»язку з інвалідністю позивач відчуває глибокі моральні страждання, що зумовлені ушкодженням його здоров»я. Звичні життєві зв»язки [PERSON] порушені, адже він вимушений багато часу витрачати на амбулаторне та стаціонарне лікування. З урахуванням того, що інвалідність встановлена безстроково, МСЕК вже не передбачає повного відновлення його здоров»я, негативні наслідки травм позивач буде відчувати все життя. Посилаючись на ці обставини, з підстав визначених ст.ст. 16, 23, 170, 1167 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», позивач просить суд стягнути з МО України відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити з підстав, викладених в позові. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог через те, що позивач не довів вчинення винних дій чи бездіяльності МОУ, які б потягли завдання [PERSON] моральної шкоди. Вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин, виходячи з наступного. По справі встановлено, що [PERSON] проходив військову службу у Збройних Силах СРСР з 24.06.1988 р. по 26.04.1990 р. (а.с.11). В період з 10.09.1988 по 10.01.1989 р. приймав участь у бойових діях на території Афганістану (а.с.12). Під час виконання інтернаціонального обов»язку на території Афганістану, позивач отримав множинні вогнепальні осколкові поранення голови (контузія головного мозку), правої руки та спини (а.с.13). Центральною військово-лікарською комісією Міністерства оборони України по встановленню причинного зв»язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців було встановлено, що отримані позивачем поранення (контузія) і захворювання пов»язані з виконанням обов»язків військової служби при перебуванні у країнах, де велися бойові дії (а.с.15). 04.06.2014 р. за результатами огляду МСЕК позивачу було первинно встановлено ІІІ групу інвалідності, причиною інвалідності стали поранення (контузія) і захворювання, пов»язані з виконанням обов»язку військової служби при перебуванні у країнах, де велися бойові дії. [PERSON] було встановлено обмеження щодо умов і характеру праці, рекомендовано диспансерний нагляд та лікування у невролога, кардіолога та терапевта, стаціонарне лікування (а.с.16). 26.05.2016 р. за результатами повторного огляду МСЕК, позивачу було безстроково ІІІ групу інвалідності (а.с.17). Після встановлення інвалідності позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні (а.с.18-26). Ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Вбачається, що цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки, яка завдала моральної шкоди, причинного зв'язку та вини завдавача шкоди. У такому випадку необхідно враховувати, чим підтверджується факт завдання особі моральної шкоди, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вона завдана, в якій грошовій формі чи в якій матеріальній формі особа оцінює завдану їй шкоду та з чого вона при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивач посилається на завдання йому моральної шкоди через отримання травм, в зв'язку з проходженням військової служби. Зазначає, що від травм у нього розвинулись хвороби та погіршився стан здоров'я, він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, працювати, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, багато часу витрачає на лікування. За вимогами ч.3ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч.1ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача та причинно-наслідкового зв'язку між такими діями та отриманою шкодою, або докази, які б свідчили, що у нього змінився звичний спосіб життя. Крім того, у ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку. Саме цим законом визначені соціальні гарантії військовослужбовців у випадку встановлення інвалідності, яка пов'язана з виконанням обов'язків військової служби. Такі гарантії реалізуються шляхом виплати грошової допомоги, спір щодо отримання якої між сторонами відсутній. Стаття 1167 ЦК України регулює позадоговірні (деліктні) відносини, тому зазначена норма матеріального права не поширюється на правовідносини, з приводу яких виник спір між сторонами, і в такому випадку підлягає застосуванню Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст.88 ЦПК України, у разі залишення позову без задоволення, позивача звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed