Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

02 жовтня 2020 року позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2013 року в справі №754/17414/13-ц задоволено позов [PERSON] про стягнення з [PERSON] коштів в сумі 14055 грн. Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 14 грудня 2015 року відкрито виконавче провадження №49645697 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі в сумі 14055 грн. 20 вересня 2017 року постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, в постанові вказано, що виконавчий лист Деснянського районного суду м. Києва від 05 травня 2014 року може бути повторно пред`явлено до виконання в строк до 20 вересня 2020 року. 27 травня 2020 року постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження №62164814 щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі в сумі 14055 грн. Станом на 01 серпня 2020 року борг [PERSON] позивачу не сплачено. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У зв`язку з несплатою [PERSON] на користь [PERSON] коштів за рішенням суду згідно зі статтею 625 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати та три проценти річних за період з 24 грудня 2013 року до 01 серпня 2020 року, а саме: 2785,68 грн як три проценти річних та 23153,30 грн інфляційних втрат, а всього - 25938,98 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2020 року справу передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою судді від 04 грудня 2020 року провадження у справі відкрито для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 28 січня 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що вказаним позивачем рішенням Деснянського районного суду м. Києва з відповідача на користь позивача стягнуто пеню в розмір 14055 грн, тобто штрафні санкції, а не суму основного боргу. В той же час, згідно з частиною другою статті 550 ЦК України проценти на неустойку не нараховуються, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних. Нараховуючи три проценти річних за період з 24 грудня 2013 року та інфляційні втрати з січня 2014 року позивач не врахував, що загальний строк позовної давності становить три роки. Так, рішенням Деснянського районного суду м. Києва, яким з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто кошти набрало законної сили в січні 2014 року і з цього часу у [PERSON] виникло зобов`язання зі сплати пені на користь позивача. А відтак, з цього часу повинна обчислюватися позовна давність для звернення із позовом до суду про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних на підставі статті 625 ЦК України. Оскільки позивач протягом трьох років не звернувся до суду з позовом, а тільки 02 жовтня 2020 року, тому є підстави для застосування позовної давності. 04 лютого 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказано про те, що з 2014 року відповідач не сплачував борг за рішенням суду і лише з серпня 2020 року відповідач почав частинами сплачувати наявну заборгованість. В той же час, стягнення інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. Отже, позивач не пропустив позовну давність на пред`явлення позову відповідно до вимог статті 625 ЦК України, що розраховується за період з 01 серпня 2017 року до 01 серпня 2020 року, а враховуючи пропуск відповідачем строку на подання відзиву на позов і як наслідок, заявлення про сплив позовної давності, тому наявні підстави для задоволення позову позивача і за інший період. 09 лютого 2021 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що законом встановлена заборона нарахування процентів на неустойку (пеню), оскільки вказаним позивачем рішенням з відповідача стягнуто пеню, а не суму основного боргу. Разом з тим, позивачу, щоб не пропустити позовну давність потрібно було що три роки подавати позови до відповідача. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив про його задоволення. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив у задоволенні позову відмовити. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався, як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, заперечень представника відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі заочного рішення та часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2013 року в справі №754/17414/13-ц з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто пеню в сумі 14055 грн. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524,533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. В той же час, для розрахунку індексу інфляції та трьох процентів річних слід виходити з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 3. ч. 4 ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26 жовтня 2018 року в справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2018 у справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року в справі № 908/1394/17, від 21 листопада 2018 року в справі № 642/493/17-ц. Таким чином, стягнення 3% річних та інфляційних витрат обмежується останніми 3 роками, які передують подачі позову. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції розраховується на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр». Розрахунок 3 % річних здійснюється за кожний день прострочення зобов`язання. Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню за період з 01 серпня 2017 року до 01 серпня 2020 року інфляційні втрати в сумі 2782,89 грн та 1266,58 грн як три проценти річних в межах трьох років до звернення позивачем із зазначеним позовом. З урахуванням наведеного, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збій у розмірі 840,80 грн підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial