Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

02 липня 2018 року адвокат Пєліхов Олексій Іванович - представник позивача [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Споживчого товариства «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж», треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харитонова Яна Михайлівна, Приватна фірма «А-ТЕТ», про визнання права спільної сумісної власності та скасування державної реєстрації права власності. Позовна заява мотивована тим, що у 2010 році [PERSON] став власником квартири, що знаходиться у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором пайової участі № 79-74/К від 10 січня 2006 року, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26 серпня 2010 року серії [NUMBER] , витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 27404736 від 22 вересня 2010 року. Йому стало відомо, що частина допоміжних приміщень загального користування, які відповідно до положень законодавства України належать йому на праві спільної власності, зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за іншою особою. А саме власником вбудованих приміщень котельні № І, ІІ технічного поверху житлового будинку літ. «А-23» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 913932163101), загальною площею 187 кв. м., розташованої за адресою [ADDRESS] , зазначено Споживче товариство «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж». Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07 березня 2018 року, 22 квітня 2016 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Харитоновою Я.М. здійснено державну реєстрацію вбудованих приміщень котельні № І, ІІ технічного поверху житлового будинку літ. «А-23». Підставами виникнення права власності зазначено: технічний паспорт б/н, виданий 17 березня 2016 року Комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації»; свідоцтво про відповідність збудованого об`єкта до експлуатації, серія та номер 20000133, виданий 01 липня 2009 року Інспекцією ДАБК у Харківській області; акт готовності об`єкта до експлуатації, серія та номер 133, виданий 30 червня 2009 року Інспекцією ДАБК у Харківській області; рішення «Про присвоєння поштової адреси житловому будинку», серія та номер 198/2, виданий 07 липня 2009 року Дзержинською районною в м. Харкові радою V скликання. Також згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 31 березня 2017 року приватним нотаріусом Десятніченко Іриною Вікторівною стосовно зазначених приміщень зареєстроване інше речове право - право користування, а саме: орендодавець, Споживче товариство «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж» передав вбудовані приміщення котельні № І, ІІ технічного поверху житлового будинку літ. «А-23» в оренду строком до 31 березня 2042 року Приватній фірмі «А-ТЕТ» (код ЄДРПОУ 30767329) згідно договору оренди 04/17, серія та номер 513, від 31 березня 2017 року. Позивач не надавав у будь-якій формі згоди на передачу вбудованих приміщень котельні або будь-яких інших приміщень загального користування іншим особам. Жодних дій щодо відмови від своїх прав на зазначені приміщення також не здійснювалось. Таким чином, вважає, що такі дії відповідача призвели до порушення його прав як співвласника нежилих приміщень. Враховуючи вищевикладене, просив визнати право спільної сумісної власності [PERSON] на вбудовані приміщення котельні № 1, 11 технічного поверху житлового будинку літ. «А-23», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 913932163101, загальною площею 187 кв .м., розташовані за адресою: [ADDRESS] ; скасувати державну реєстрацію права власності Споживчого товариства «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж» на вбудовані приміщення котельні № 1, 11 технічного поверху житлового будинку літ. «А-23», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 913932163101, загальною площею 187 кв .м., розташовані за адресою: [ADDRESS] . Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 липня 2018 року вищевказана цивільна справа передана в провадження судді [PERSON]. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Споживчого товариства «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж», треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харитонова Я.М., Приватна фірма «А-ТЕТ», про визнання права спільної сумісної власності та скасування державної реєстрації права власності, в порядку загального позовного провадження. 25 жовтня 2019 року Голова кооперативу Споживчого товариства «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж» Замошников О. М. подав відзив на позову заяву, в якому у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Споживчого товариства «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж», треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харитонова Я.М., Приватна фірма «А-ТЕТ», про визнання права спільної сумісної власності та скасування державної реєстрації права власності просив відмовити повністю. Відзив мотивовано тим, що між Споживчим товариством «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж», та [PERSON] 10 січня 2006 року укладено договір пайової участі № 79-74/К (надалі Договір). Відповідно до пункту 1.2. Договору пайовик зобов`язується приймати участь в реалізації уставних цілей та задач Споживчого товариства «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж» шляхом внесення фактичних витрат з будівництва багатоповерхового житлового будинку за адресою : [ADDRESS] , а Товариство зобов`язується здійснити будівництво будинку та після введення будинку до експлуатації передати Пайовику закріплену за ним квартиру. 18 березня 2008 року між Споживчим товариством «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж» та [PERSON] та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до договору пайової участі № 79-74/К від 10 січня 2006 року щодо заміни сторін Пайовика у Договорі на [PERSON] . Відповідно до пункту 1.2. Додаткової угоди сторони домовились, що усі зобов`язання Пайовика по Договору в часті квартири [ADDRESS] переходять до правонаступника з моменту підписання даної додаткової угоди. Так відповідно до п.п. 1.1. пункту 1 Договору пайової участі Позивач є асоційованим членом Споживчого товариства «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж», який здійснює участь в статутній діяльності товариства шляхом фінансування будівництва будинку. Споживче товариство «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж» відповідно до статті 1 Статуту є споживчим житлово - будівельним кооперативом відповідно до законодавства України та утворюється шляхом об`єднання фізичних та юридичних осіб для будівництва житла, його експлуатації, спільного господарства та надання інших послуг з метою задоволення споживчих потреб його членів у житлі та його експлуатації. Відповідно до пункту 10.5. Статуту Споживчого товариства «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж» споживче товариство є власником будівель, земельних ділянок, споруд, грошових та майнових внесків (паїв його членів придбаного на підставах, не заборонених законом. Так відповідно до Договору пайової участі № 79-74/К від 10 січня 2006 року Позивач приймав участь у будівництві багатоповерхового житлового будинку по [ADDRESS] шляхом внесення паю з метою отримання квартири [ADDRESS] . Кооперативом у відповідності до умов Договору було передано квартиру [ADDRESS] за актом приймання - передачі та 26 вересня 2010 року зареєстровано право власності за [PERSON] . Тобто відповідно до зазначених норм діючого законодавства України та Статуту кооперативу - Споживчого товариства «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж», з яким пайовик був ознайомлений при підписанні додаткової угоди до договору пайової участі, кооперативні квартири та усі нежитлові приміщення багатоповерхового житлового будинку по [ADDRESS] є приватною власністю кооперативу як юридичної особи до моменту реєстрації права власності на квартиру за фізичною особою. При цьому всі господарські, прибудинкові споруди, а також прибудинкова територія залишаються у власності кооперативу відповідно до частини першої статті 384 Цивільного Кодексу України. Таким чином, з моменту введення будинку до експлуатації, а саме отримання свідоцтва № [NUMBER] про відповідність збудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, виданого 01 липня 2009 року інспекцією ДАБК у Харківській області та Сертифікату № 165140840050, виданого 25 березня 2014 року інспекцією ДАБК у Харківській області щодо відповідності закінченого будівництвом об`єкту та готовності до експлуатації, Споживче товариство «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж» як споживчий кооператив у відповідності до статті 384 Цивільного Кодексу України став власником багатоповерхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Оскільки кооператив це юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування, то Споживче товариство «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж» є суб`єктом права колективної власності його асоційованих членів, одним з яких і є [PERSON] [PERSON] і на цей час є асоційованим членом Споживчого товариства «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж», який не виходив зі складу кооператива. Також зазначає, що норма частини другої статті 382 ЦК України, на яку посилається позивач, є загальною нормою права, яка не стосується житлових будинків збудованих кооперативом за договором пайової участі. Таким чином, вважає, що право спільної власності [PERSON] з боку Споживчого товариства «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж» ніяким чином не було порушено, а навпаки Кооперативом було здійснено свою діяльність виключно для забезпечення виконання укладеного Договору пайової участі та статутних цілей кооперативу відповідно до діючого законодавства України та реєстрація право власності на приміщення котельні № І, II, будинку літ «А-23», загальною площею 187 кв. м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , здійснена у відповідності до частини першої статті 384 ЦК України. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 березня 2021 року визначено головуючого суддю (суддю-доповідача) Яковлеву В.М., у зв`язку з відрахуванням зі штату судді [PERSON] у зв`язку зі смертю, розпорядження № 02-06/582 від 18 березня 2021 року. Матеріали цивільної справи № 638/9352/18 передано у провадження судді Яковлевої В.М. 29 березня 2021 року. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 березня 2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до Споживчого товариства «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж», треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харитонова Я.М., Приватна фірма «А-ТЕТ» про визнання права спільної сумісної власності та скасування державної реєстрації права власності за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2021 року заяву представника позивача [PERSON] - Пєліхова О.І. про зміну предмету позову прийнято до провадження. Позовну заяву прийнято в такій остаточній редакції: визнати право спільної сумісної власності [PERSON] на вбудовані приміщення котельні № І, ІІ технічного поверху житлового будинку літ. «А-23», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 913932163101, загальною площею 187 кв. м., розташовані за адресою: [ADDRESS] ; скасувати державну реєстрацію права власності Споживчого товариства «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж», код ЄДРПОУ 31233747, на вбудовані приміщення котельні № І, ІІ технічного поверху житлового будинку літ. «А-23», реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 913932163101, загальною площею 187 кв. м., розташовані за адресою: [ADDRESS] , номер запису про право власності 14371059. Клопотання представника позивача [PERSON] - Пєліхова О.І. про витребування доказів задоволено частково. Витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харитонової Я.М. такі докази, а саме: належним чином засвідчені у встановленому законом порядку копії документів, на підставі яких 22 квітня 2016 року здійснено державну реєстрацію вбудованих приміщень котельні № І, ІІ технічного поверху житлового будинку літ. «А-23» за адресою: [ADDRESS] . Витребувано у Приватної фірми «А-ТЕТ» належним чином засвідчену у встановленому законом порядку копію договору оренди 04/17, серія та номер 513 від 31 березня 2017 року, укладеного між Споживчим товариством «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж» та Приватною фірмою «А-ТЕТ». В задоволенні іншої частини клопотання про витребування доказів відмовлено. Встановлено строк виконання ухвали до 20 травня 2021 року. Підготовче судове засідання відкладено до 25 травня 2021 року. Копію вищевказаної ухвали Приватна фірма «А-ТЕТ» отримала 17 травня 2021 року, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харитонова Я.М. отримала особисто 26 травня 2021 року (а. с. 189, 198). Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2021 року закрито підготовче засідання у цивільній справі позовом [PERSON] до Споживчого товариства «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж», треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харитонова Я.М., Приватна фірма «А-ТЕТ», про визнання права спільної сумісної власності та скасування державної реєстрації права власності. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 24 травня 2021 року представник відповідача Споживчого товариства «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж» Дзюба І.М. подала до суду заяву про відкладення розгляду справи. Підготовче судове засідання було відкладено на 30 червня 2021 року. 05 липня 2021 року представник відповідача Споживчого товариства «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж» Дзюба І.М. подала до суду заяву про відкладення розгляду справи. Судове засідання було відкладено на 06 серпня 2021 року. 04 серпня 2021 року представник позивача [PERSON] - адвокат Пєліхов О.І. подав до суду заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що на теперішній час між сторонами йде обговорення можливості укладення мирової угоди або вирішення спору у позасудовий порядок для чого потрібен час. Судове засідання було відкладено на 20 вересня 2021 року. 17 вересня 2021 року представник відповідача Споживчого товариства «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж» Дзюба І.М. подала до суду заяву про відкладення розгляду справи. Судове засідання було відкладено на 13 жовтня 2021 року. У судове засідання, призначене на 13 жовтня 2021 року представник позивача - адвокат Пєліхов О.І., представник відповідача - адвокат Дзюба І.М., треті особи не з`явились, про день, місце та час судового засідання повідомлялись належним чином. 12 жовтня 2021 року представник відповідача Споживчого товариства «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж» Дзюба І.М. подала до суду заяву про відкладення розгляду справи. Від інших учасників справи будь-яких заяв та клопотань до суду не надійшло. Відповідно до вимог частини першої - третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. В силу положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16. Правових підстав для подальшого відкладення розгляду справи суд не вбачає. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором пайової участі № 79-74/К від 10 січня 2006 року, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26 серпня 2010 року серії [NUMBER] , витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 27404736 від 22 вересня 2010 року (а. с. 8 - 15). Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07 березня 2018 року, власником вбудованих приміщень котельні № І, ІІ технічного поверху житлового будинку літ. «А-23» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 913932163101), загальною площею 187 кв. м., розташованої за адресою [ADDRESS] , зазначено Споживче товариство «Житлово-будівельний кооператив ««Авантаж». 22 квітня 2016 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Харитоновою Я.М. здійснено державну реєстрацію вбудованих приміщень котельні № І, ІІ технічного поверху житлового будинку літ. «А-23». Підставами виникнення права власності зазначено: технічний паспорт б/н, виданий 17 березня 2016 року Комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації»; свідоцтво про відповідність збудованого об`єкта до експлуатації, серія та номер 20000133, виданий 01 липня 2009 року Інспекцією ДАБК у Харківській області; акт готовності об`єкта до експлуатації, серія та номер 133, виданий 30 червня 2009 року Інспекцією ДАБК у Харківській області; рішення «Про присвоєння поштової адреси житловому будинку», серія та номер 198/2, виданий 07 липня 2009 року Дзержинською районною в м. Харкові радою V скликання. Також згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 31 березня 2017 року приватним нотаріусом Десятніченко І.В. стосовно зазначених приміщень зареєстроване інше речове право - право користування, а саме: орендодавець, Споживче товариство «Житлово-будівельний кооператив «Авантаж» передав вбудовані приміщення котельні № І, ІІ технічного поверху житлового будинку літ. «А-23» в оренду строком до 31 березня 2042 року Приватній фірмі «А-ТЕТ» (код ЄДРПОУ 30767329) згідно договору оренди 04/17, серія та номер 513, від 31 березня 2017 року (а. с. 17). Згідно зі статтею 380 Цивільного кодексу України житловий будинок - це будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житловий будинок - будівля, що має поштову адресу і більше половини загальної площі якої використовується під житлові приміщення (наказ Держкомстату України від 20 серпня 2010 року № 346 «Про затвердження інструментарію щодо складання квартальних списків житлових будинків і списків сільських населених пунктів для проведення пробного перепису населення 2010 року». Житловий будинок - незалежна споруда, що має дах, зовнішні або розподіляючі стіни, які сягають від фундаменту до даху, має поштовий номер та основна частина якої (більше половини загальної площі) використовується під житлові приміщення ( наказ Держкомстату України від 08 грудня 2010 року № 491 «Про затвердження Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах»). Порядок підрахунку площі квартири у житловому будинку , площі житлового будинку, площі приміщень, площі забудови, будівельного об`єму, поверховості житлового будинку визначено у додатку В Державних будівельних норм В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» (надалі - ДБНВ.2.2-15-2005). Відповідно до частини третьої статті 13 Конституції України, з якою кореспондується частина четверта статті 319 ЦК України, власність зобов`язує, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 385 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Таке об`єднання є юридичною особою, що створюється та діє відповідно до закону та статуту. Статтею 382 ЦК України передбачено, що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Усі зазначені об`єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку. Відповідно до статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); співвласник багатоквартирного будинку (далі - співвласник) - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. У відповідності до статті 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть бути фізичні та юридичні особи, територіальні громади, держава. Власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку. Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку (стаття 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»). Рішенням Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року № 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) надано офіційне тлумачення та зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року у справі № 14-рп/2011 встановлено, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво - або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. З аналізу зазначених вище норм законодавства вбачається, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення) та знаходяться у спільній сумісній власності мешканців будинку. Технічний поверх - це поверх для розміщення інженерного обладнання і прокладання комунікацій, може бути розташований у нижній (технічне підпілля), верхній (технічне горище) або в середній частині будинку. (Державний комітет з будівництва та архітектури, Державні будівельні норми України. Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення ДБН В.2.2-15-2005 від 18 травня 2005 року № 80). Аналогічно технічний поверх визначається спільним наказом ФДМУ та Державним комітетом з питань житлово-комунального господарства - це поверх для розміщення інженерного обладнання і прокладання комунікацій; може бути розташований у нижній (технічне підпілля), верхній (технічне горище) або середній частині будинку (Фонд державного майна, Державний комітет з питань житлово-комунального господарства, Наказ «Про затвердження Порядку визначення вартості відтворення чи заміщення земельних поліпшень - будинків, будівель та споруд малоповерхового житлового будівництва. Збірник укрупнених показників вартості відтворення функціональних об`єктів-аналогів для оцінки малоповерхових будинків, будівель та споруд (загальна частина, розділ 1 (табл. 1-1.1 - 1-42.4)» від 23 грудня 2004 року № 2929/227). Факт належності технічного поверху до допоміжних приміщень будинку прямо слідує з нормативного визначення технічного поверху. Водночас у даній справі суд виходить з таких положень законодавства, які підлягають застосуванню до спірних правовідносинах, які склалися між сторонами. Відповідно до статті 2 Закону України «Про кооперацію» кооператив - це юридична особа, створена фізичними і (або) юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської чи іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на основі самоврядування. - споживчий кооператив (споживче товариство) - кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для організації торговельного обслуговування, заготівель сільськогосподарської продукції, сировини, виробництва продукції та надання інших послуг з метою задоволення споживчих потреб його членів; - Пай - майновий поворотний внесок члена (асоційованого члена) кооперативу у створення та розвиток кооперативу, який здійснюється шляхом передачі кооперативу майна, в тому числі грошей, майнових прав, а також земельної ділянки; Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 Закону України «Про кооперацію» кооператив є власником будівель, споруд, грошових та майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, одержаних від її реалізації та провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах, не заборонених законом. Володіння, користування та розпорядження майном кооперативу здійснюють органи управління кооперативу відповідно до їх компетенції, визначеної статутом кооперативу. Частиною першою статті 384 Цивільного Кодексу України передбачено, що будинок,споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Частиною другою статті 384 Цивільного Кодексу України передбачено, що член житлово - будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. Відповідно до статті 13 Закону України «Про кооперацію» членство в кооперативі припиняється у разі: добровільного виходу з нього; припинення трудової участі в діяльності виробничого кооперативу; несплати внесків у порядку, визначеному статутом кооперативу; смерті члена кооперативу - фізичної особи; ліквідації члена кооперативу - юридичної особи; припинення діяльності кооперативу. Крім того, відповідно до статті 5 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» Житлово-будівельні кооперативи можуть бути реорганізовані в об`єднання рішенням загальних зборів. З моменту прийняття цього рішення зазначені збори вважаються установчими зборами об`єднання в яких беруть участь члени житлово-будівельного кооперативу, які повністю сплатили вартість квартир і належну частку у вартості нежитлових приміщень та іншого майна і виявили таке бажання. Як свідчать матеріали справи, між Споживчим товариством «Житлово - будівельним кооперативом «Авантаж» та [PERSON] 10 січня 2006 року укладено договір пайової участі № 79-74/К. Відповідно до пункту 1.2. Договору пайовик зобов`язується приймати участь в реалізації уставних цілей та задач Споживчого товариства «Житлово - будівельний кооператив «Авантаж» шляхом внесення фактичних витрат з будівництва багатоповерхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , а Товариство зобов`язується здійснити будівництво будинку та після введення будинку до експлуатації передати Пайовику закріплену за ним квартиру. 18 березня 2008 року між Споживчим товариством «Житлово - будівельний кооператив «Авантаж» та [PERSON] і [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до договору пайової участі № 79-74/К від 10 січня 2006 року щодо заміни сторін Пайовика у Договорі на [PERSON] . Відповідно до пункту 1.2. Додаткової угоди сторони домовились, що усі зобов`язання Пайовика по Договору в часті квартири [ADDRESS] переходять до правонаступника з моменту підписання даної додаткової угоди. Так відповідно до п.п. 1.1. пункту 1 Договору пайової участі Позивач є асоційованим членом Споживчого товариства «Житлово - будівельний кооператив «Авантаж», який здійснює участь в статутній діяльності товариства шляхом фінансування будівництва будинку. Споживче товариство «Житлово - будівельний кооператив «Авантаж» відповідно до статті 1 Статуту є споживчим житлово - будівельним кооперативом згідно з законодавством України, та утворюється шляхом об`єднання фізичних та юридичних осіб для будівництва житла, його експлуатації. спільного господарства та надання інших послуг з метою задоволення споживчих потреб його членів у житлі та його експлуатації. Відповідно до пункту 10.5. Статуту Споживчого товариства «Житлово - будівельний кооператив «Авантаж» споживче товариство є власником будівель, земельних ділянок, споруд, грошових та майнових внесків (паїв його членів придбаного на підставах, не заборонених законом. Так відповідно до Договору пайової участі № 79-74/К від 10 січня 2006 року Позивач приймав участь у будівництві багатоповерхового житлового будинку по [ADDRESS] шляхом внесення паю з метою отримання квартири [ADDRESS] . Кооперативом відповідно до умов Договору було передано квартиру [ADDRESS] за актом приймання - передачі та 26 вересня 2010 року та зареєстровано право власності за [PERSON] . Тобто відповідно до зазначених норм діючого законодавства України та Статуту кооперативу - Споживчого товариства «Житлово - будівельний кооператив «Авантаж» кооперативні квартири та усі нежитлові приміщення багатоповерхового житлового будинку по [ADDRESS] є приватною власністю кооперативу як юридичної особи до моменту реєстрації права власності на квартиру за фізичною особою. При цьому всі господарські, прибудинкові споруди, а також прибудинкова територія залишаються у власності кооперативу відповідно до частини першої статті 384 Цивільного Кодексу України. Таким чином, з моменту введення будинку до експлуатації, а саме отримання свідоцтва № [NUMBER] про відповідність збудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, виданого 01 липня 2009 року інспекцією ДАБК у Харківській області та Сертифікату № 165140840050, виданого 25 березня 2014 року інспекцією ДАБК у Харківській області щодо відповідності закінченого будівництвом об`єкту та готовності до експлуатації, Споживче товариство «Житлово - будівельний кооператив «Авантаж» як споживчий кооператив відповідно до статті 384 Цивільного Кодексу України став власником багатоповерхового житлового будинку за адресою : [ADDRESS] . Оскільки кооператив це юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування, то Споживче товариство «Житлово - будівельний кооператив «Авантаж» є суб`єктом права колективної власності його асоційованих членів, одним з яких і є [PERSON] . При цьому [PERSON] є асоційованим членом Споживчого товариства «Житлово - будівельний кооператив «Авантаж», який не виходив зі складу кооперативу. Реорганізація Споживчого товариства «Житлово - будівельний кооператив «Авантаж» в об`єднання співвласників багатоквартирного будинку не здійснювалася. Таким чином, Кооперативом було здійснено свою діяльність виключно для забезпечення виконання укладеного Договору пайової участі та статутних цілей кооперативу відповідно до діючого законодавства України та реєстрація право власності на приміщення котельні № І, II, будинку літ «А-23», загальною площею 187 кв. м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , здійснена відповідно до частини першої статті 384 ЦК України. Будь - яких належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження доводів позивача про те, що нотаріусом було здійснено реєстраційні дії щодо права власності без подання відповідачем належних документів суду не надано. Відповідно до статей 15, 16 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Також кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Окрім того, статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Закріплений статтею 13 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною третьою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04). Суд враховує вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази, надавши їм оцінку, суд доходить висновку про відсутність порушеного права [PERSON] та відсутність правових підстав для задоволення позову за їх недоведеністю. Оскільки позов не підлягає задоволенню підстави для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи, відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed