Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-18 00:00:00

02 липня 2020 року з Оболонського районного суду м. Києва за підсудністю надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] , яким позивач просить суд зняти арешт та заборону відчуження з усього майна, що належить [PERSON] , який накладено на підставі постанови про арешт майна боржника Державної виконавчої служби в Оболонському районі м. Києва № 1299/9 від 15 червня 2006 року, реєстраційний номер обтяження 3010747. Вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер 3220883601:01:035:0549 за адресою: [ADDRESS] та гаража [NUMBER] загальною площею 39,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . При зверненні позивача до нотаріуса із заявою про відчуження майна йому стало відомо про наявність обтяження на дане нерухоме майно, а саме 24 березня 2006 року державним реєстратором - Двадцять першою Київською державною нотаріальною конторою зареєстровано арешт нерухомого майна, реєстраційний номер 3010747, на підставі постанови №1299/9 від 15 березня 2006 року Державної виконавчої служби в Оболонському районі м. Києва. 04 лютого 2015 року позивач звернувся до Оболонського РВ ДМС м. Київ із заявою про зняття арешту з майна. На що отримав відповідь, згідно якої 17 січня 2006 року відповідно до інформації, зазначеної в книзі обліку виконавчих документів, переданих державному виконавцю, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва №2-2719 від 08 листопада 2004 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 9 719,89 грн. - закінчено. Матеріали виконавчого провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого документа передані до архіву у 2006 році. Позивач вказує, що заборгованість перед [PERSON] погашена ще у 2006 році, на підставі чого ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві завершив зазначене виконавче провадження. Разом з тим, незважаючи на завершення виконавчого провадження, в рамках якого накладено арешт на все майно позивача, а також звернення до ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві з відповідною заявою, станом на день звернення до суду з цим позовом питання зняття арешту з майна позивача відповідачем не вирішено. Позивач та його представник, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи до суду не з`явилися, натомість представник позивача адвокат Войнаровський О.В. подав до суду заяву, якою просив розгляд справи провести у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час і місце слухання справи повідомлений належним чином. Направив до суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника та не заперечує проти задоволення позову. Суд на підставі ст. 223 ЦПК України розгляд справи провів у відсутність вказаних сторін. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно положення ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Провівши підготовче судове засідання в порядку, передбаченому ст.197 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити за його результатами рішення, зважаючи на визнання відповідачем позовних вимог у повному обсязі. Відповідно ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За змістом ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер 3220883601:01:035:0549 за адресою: [ADDRESS] та гаража [NUMBER] загальною площею 39,2 кв.м за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Інформаційними довідками за № 207710125 від 28.04.2020 року та за № 207709947 від 28.04.2020 року (а.с. 12,13). Відповідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1. ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (далі - Державний реєстр прав) за № 207711849 від 28 квітня 2020 року на все майно, що належить позивачеві, накладено арешт та заборону на підставі постанови Державної виконавчої служби в Оболонському районі м. Києва №1299/9 від 15 березня 2006 року. Дане обтяження усього майна [PERSON] зареєстроване 24 березня 2006 року Двадцять першою Київською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження: 3010747, заборона №42/06р. та внесене (перенесене) до Державного реєстру прав державним реєстратором Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Ковалевською Наталією Василівною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 10390019 від 28.01.2014 (а.с. 11). 04 лютого 2015 року позивач звернувся до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві із заявою про зняття арешту з майна. У відповідь на заяву [PERSON] 20 лютого 2015 року ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві листом за № 1299/9 повідомив, що 17 січня 2006 року відповідно інформації, зазначеної в книзі обліку виконавчих документів, переданих державному виконавцю, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва № 2-2719 від 08 листопада 2004 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 9 719,89 грн. - закінчено. Матеріали виконавчого провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого документа передані до архіву у 2006 році. Відповідно пункту 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 25 грудня 2008 року за № 2274/5 строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік, в зв`язку з чим виконавче провадження знищено (а.с.7). На підставі наведеного суд приходить висновку, що на даний виконавче провадження закінчено. Наявний арешт порушує права позивача, так як він не має можливості реалізувати свої права, як власник. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно п. 6 ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» зняття арешту з майна органом державної виконавчої служби можливе в разі отримання державним виконавцем рішення суду про скасування заходів забезпечення позову, раніше застосованих судом у відношенні даного майна. Згідно ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішення, встановлених цим Законом, не упереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження та їх клопотання. Згідно вказаного Закону України державний виконавець зобов`язаний використовувати наданні йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, він знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Тобто, законодавець пов`язує можливість звернення особи з даним позовом у разі порушення права власності на майно, на яке накладено арешт. За правилами ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. У матеріалах справи відсутні докази того, що на даний час існує потреба в арешті вищезазначеного майна, яке належить на праві власності [PERSON] . На час розгляду справи виконавчих проваджень по відношенню [PERSON] у відділі ДВС не перебуває, що вказує на незаконність перебування майна під арештом, однак унеможливлює звільнення майна з-під арешту у позасудовому порядку. Доказів протилежного суду сторонами не надано. Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи наявність накладеного арешту на майно позивача, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право не може, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його прав шляхом скасування такого арешту, а відтак і про задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved