Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-13 00:00:00

04.08.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом ПрАТ «Страхова компанія «Граве Україна» про відшкодування шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.02.2013 року сталася дорожньо-транспортна пригода, в якій було пошкоджено належний [PERSON] автомобіль. Цивільна відповідальність винної в дорожньо-транспортній пригоді особи була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Граве Україна», проте остання відмовила [PERSON] у виплаті страхового відшкодування. Рішенням суду з страхової компанії на користь [PERSON] було стягнуто 15567 грн. 77 коп. страхового відшкодування, 400 грн. понесених збитків, 3706 грн. 08 коп. пені за період з 31.03.2014 року до 09.03.2015 року та 2541 грн. 50 коп. судових витрат. Вказана сума виплачена [PERSON] 08.07.2015 року. Тому він просить стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Граве Україна» 1000 грн. несплаченої суми страхового відшкодування, пеню за кожен день прострочення виплати відшкодування за період з 10.03.2015 року по 07.07.2015 року в розмірі 3070 грн. 90 коп., і передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних за період з 14.03.2013 року по 07.07.2015 року в розмірі 1082 грн. 49 коп. та інфляційні витрати в розмірі 11893 грн. 18 коп., витрати, понесені у звязку з відновлення порушеного права в розмірі 6000 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги про стягнення пені, 3% річних, інфляційних витрат, витрат у звязку з поновленням порушеного права, а також судових витрат і просив стягнути їх з відповідача на користь позивача, надавши пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Позовну вимогу про стягнення несплаченого страхового відшкодування в розмірі 1000 грн. представник позивача в судовому засіданні просив залишити без розгляду. Приймаючи до уваги, що представник позивача усвідомлює наслідки своєї процесуальної дії, його заява про залишення позовної вимоги не суперечить діючому законодавству та передбачена наданими позивачем повноваженнями, суд не вбачає підстав для відмови в задоволенні заяви про залишення без розгляду позовної вимоги про стягнення несплаченої суми страхового відшкодування в розмірі 1000 грн. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність та необгрунтованість. Тому представник відповідача просила в задоволенні позову відмовити. Заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 05.02.2013 року в м. Львові на вулиці Вернадського сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої було пошкоджено належний позивачу автомобіль марки «Фольксваген Пассат» д.р.н. АВ 0078 ВМ. Винним у настанні вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди визнано [PERSON], який, керуючи автомобілем марки «Опель Омега» д.р.н. ВС 7580 СН, порушив вимоги Правил дорожнього руху. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у відповідача згідно з полісом № АЕ/2405662, дійсним з 26.12.2012 року до 25.12.2013 року. Відповідно до ч. 1 ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобовязується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно з положеннями ст. 9 Закону «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобовязаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого. Згідно з положеннями п. 22.1 ст. 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових\~\~сум, зазначених у\~\~ страховому полісі, відшкодовує у встановленому\~\~\~\~цим\~\~\~\~Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди\~\~життю, здоровю, майну третьої особи. Статтею 29 цього Закону визначено, що відшкодовуються витрати, повязані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Позивач в передбачений Законом строк звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування. За вимогами п. 36.2 ст. 36 Закону страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобовязаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його, а у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик (МТСБУ) зобовязаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення. 14.03.2013 року відповідач відмови позивачу у виплаті страхового відшкодування. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 30.03.2015 року з відповідача на користь позивача було стягнуто страхове відшкодування в розмірі 15567 грн. 77 коп., пеня за несвоєчасну виплату страхового відшкодування в розмірі 3706 грн. 08 коп., понесені збитки в розмірі 400 грн., а також судові витрати в розмірі 2541 грн. 50 коп. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23.06.2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вказаними судовими рішеннями встановлено порушення відповідачем права позивача на отримання страхового відшкодування, а також передбаченого Законом строку виплати цього страхового відшкодування та не потребує додаткового доказування на підставі вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Виплата страхового відшкодування була здійснена 08.07.2015 року, що підтверджується платіжним дорученням № 55031 від 08.07.2015 року та не оспорюється сторонами. Пунктом 36.5 ст. 36 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів» передбачено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика особі (МТСБУ), яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного Банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Прострочення виплати страхового відшкодування знайшло своє підтвердження в судовому засіданні. Представник відповідача посилається на те, що перебіг передбаченого ст. 36 Закону строку зупинився, оскільки справа розглядалася в суді, та продовжився після ухвалення рішення апеляційним судом. Тому прострочення виплати страхового відшкодування становить лише 2 дні і пеня за ці дні складає лише 51 грн. Суд не може погодитись з таким посиланням, оскільки моно ґрунтується на неправильному розумінні закону. В пункті 36.2 ст. 36 Закону дійсно зазначено, що якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг передбаченого п. 36.1 строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Аналізуючи вищезазначену норму Закону, можна зробити висновок, що підставою для припинення перебігу передбаченого п. 36.1 строку є розгляд справи про обставини дорожньо-транспортної пригоди, про встановлення винного у цій пригоді та таке інше. Справа про дорожньо-транспортну пригоду за участю позивача та [PERSON] не розглядалася, оскільки учасниками пригоди на підставі ч. 2 ст. 33 Закону було спільно складено Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (Європротокол), в якому зазначено, що [PERSON] допустив порушення Правил дорожнього руху. Справа, на яку посилається представник відповідача, не є справою про дорожньо-транспортну пригоду, а є справою про наслідки цієї пригоди та обовязок відповідача виплатити позивачу страхове відшкодування. Таким чином, підстави для припинення передбаченого п. 36.1 Закону строку відсутні. В п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів, про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу страхувальника зобовязаний сплатити йому суму страхового відшкодування з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. 14.03.2013 року мала місце безпідставна відмова у виплаті страхового відшкодування. Безпідставність цієї відмови встановлена судовим рішенням, що набрало законної сили. Тому позивач має право на отримання пені за період з дня ухвалення судового рішення від 30.03.2015 року до дня виплати 08.07.2015 року, яка розрахована позивачем та становить 3070 грн. 90 коп. Частиною 2 ст. 625 ЦК України дійсно передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, при вирішенні питання застосування передбаченої ст. 625 ЦК України відповідальності за порушення грошового зобовязання слід чітко визначити, на які зобовязання поширюється ця норма Закону. Згідно ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Суд вважає, що позивачем неправильно визначено період, за який мають бути стягнуті 3% річним та інфляційні витрати. В позовній заяві зазначено, що початком цього періоду має бути 14.03.2013 року день відмови у виплаті страхового відшкодування. В той же час, в п. 36.2 Закону зазначено, що строк прийняття рішення про виплату страхового відшкодування та виплата відшкодування має відбутися не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування. Із заявою про виплату страхового відшкодування позивач звернувся до відповідача 18.02.2013 року, передбачені Законом 90 днів спливали 19.05.2013 року, отже строк прострочення виплати страхового відшкодування необхідно рахувати з 20.05.2013 року. Передбачені вказаною нормою 3% річних за невиконання грошового зобовязання, розраховані наступним чином: - судовим рішенням від 30.03.2015 року встановлено, що сума страхового відшкодування складає 15567 грн. 77 коп.; - 3% річних на день складають 1 грн. 28 коп. (15567,77 грн. х 3% / 365 днів); - з останнього дня, коли страхове відшкодування мало бути виплачено, по день фактичної виплати минуло 779 днів (з 20.05.2013 року по 08.07.2015 року); - 3% річних за весь час прострочення становлять 981 грн. 54 коп. (1,28 грн. х 779 дів). Передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні витрати за невиконання грошового зобовязання, розраховані наступним чином: - період прострочення з травня 2013 року до липня 2015 року; січеньлютийбере-зенькві-теньтра-веньчер-веньлипеньсер-пеньвере-сеньжов-теньлисто-падгру-день 2013 100,099,999,3100,0100,4100,2100,5 2014100,2100,6102,2103,3103,8101,0100,4100,8102,9102,4101,9103,0 2015103,1105,3110.8114,0102,2100,4 - 1,000 х 0,999 х 0,993 х 1,000 х 1,004 х 1,002 х 1,005 х 1,002 х 1,006 х 1,022 х 1,033 х 1,038 х 1,010 х 1,004 х 1,008 х 1,029 х 1,024 х 1,019 х 1,030 х 1,031 х 1,053 х 1,108 х 1,140 х 1,022 х 1,004 = 1,76396 х 100 = 176,4 100 = 76,4; - величина приросту споживчих цін (інфляції) за період зі період з травня 2013 до липня 2015 року 76,4; - інфляційні витрати становлять: 76,4 х 155677,77 грн. / 100 = 11893,78 грн. Таким чином, позивач має право на отримання від відповідача пені в розмірі 3070 грн.90 коп., 3% річних в розмірі 981 грн. 54 коп. та інфляційних витрат за невиконання грошового зобовязання в розмірі 11893 грн. 78 коп. Вирішуючи позовну вимогу про відшкодування витрат, які позивач зазнав у звязку з відновленням свого порушеного права, суд виходить з наступного. Частиною 1 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. В п. 1 ч. 2 цієї статті зазначено, що збитками є, зокрема, витрати, яких особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Безпідставна відмова відповідача у виплаті страхового відшкодування позивачу, змусила останнього звертатися до суду за захистом свого права. Позивач в позовній заяві та представник позивача в судовому засіданні зазначали, що позивачем понесено затрати та юридичну допомогу для захисту свого права на загальну суму 6000 грн. на підставі договорів з ТОВ «Хелем» від 29.05.2013 року та з ТОВ «Автопоміч» від 15.07.2015 року. Позивач просить стягнути з відповідача вищезазначені витрати. На підтвердження цієї позовної вимоги позивачем надано копію договору про надання юридичних послуг з ТОВ «Хелем» від 29.05.2013 року та копію договору про надання юридичних послуг з ТОВ «Автопоміч» від 15.07.2015 року. До договору про надання юридичних послуг з ТОВ «Хелем» від 29.05.2013 року також надано акт виконаних робіт від 09.07.2015 року та копію квитанції від 30.07.2015 року про оплату позивачем 4000 грн. наданих за цим договором послуг. З акту виконаних робіт вбачається, що виконавець виконав роботу з написання позовної заяви про стягнення суми страхового відшкодування. В той же час, позовна заява про стягнення суми страхового відшкодування була подана до суду ще 30.04.2013 року, тобто ще до підписання договору з ТОВ «Хелем», але під час дії договору про надання юридичних послуг, що укладено 06.02.2013 року з фізичною особою [PERSON] Останній брав участь в судових засіданнях на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 12.05.2013 року, наданій йому як фізичній особі. Довіреність на участь в судовому засіданні [PERSON] як директора ТОВ «Хемел» видана лише 19.06.2015 року. Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ТОВ «Хелем» зареєстровано в якості юридичної особи лише 28.05.2013 року, тобто вже після звернення позивача з позовною заявою про стягнення страхового відшкодування. Вказані обставини свідчать про те, що викладена в акті виконаних робіт від 09.07.2015 року інформація з приводу написання позовної заяви про стягнення суми страхового відшкодування, не відповідає дійсності. А отже, у суду є обєктивні сумніви у достовірності іншої викладеної в акті інформації. Враховуючи, що викладена в акті виконаних робіт інформація іншими доказами не підтверджена, а частина викладеної в акті інформації не відповідає дійсності, суд не може прийняти зазначений акт в якості належного доказу понесених позивачем затрат та юридичну допомогу для захисту свого права в розмірі 4000 грн. на підставі договору з ТОВ «Хелем» від 29.05.2013 року. Тому вказана сума стягненню з відповідача не підлягає. В той же час суд вважає доведеними понесені позивачем затрати та юридичну допомогу для захисту свого права на загальну суму 2000 грн. на підставі договору з ТОВ «Автопоміч» від 15.07.2015 року, що підтверджується квитанцією від 21.08.2015 року. Тому суд не вбачає підстав для відмови в задоволенні вимоги щодо стягнення цих витрат з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати складаються, зокрема, із судового збору. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп., що підтверджується квитанцією від 30.07.2015 року. Сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial