Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

02.11.2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про захист честі і гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи позовні вимоги тим, що вона з 04.05.2001 року призначена на посаду завідуючої Соколовобалківським дошкільним закладом на підставі наказу № 64 від 04.05.2001 року. Зазначила, що 22 червня 2018 року вона отримала повідомлення від вихователя [PERSON] про те, що син відповідачки [PERSON] , вихованець їхнього садочка та випускник, застосував фізичну силу до молодшого від нього на рік дошкільника, та вирішила на правах вихователя та педагога зробити зауваження його матері, адже порушення поведінки з боку його вихованця були неодноразові, що виразились у вживанні нецензурної лексики, надання прізвиськ дітям, насмішках над молодшими дітьми, а це вже і застосуванні фізичної сили. Матері хлопчика, [PERSON] , і вона особисто, і вихователь неодноразово повідомляли про негативну поведінку її сина, але, враховуючи те, що дитина далі продовжувала порушувати поведінку, зробили висновок про те, що мати не проводить з сином ніяких бесід, не вимагає від сина виправити свою поведінку та попросити вибачення і в дорослих, і в дітей з обіцянкою не ображати вихованців. В кінці робочого дня, коли по сина прийшла мати [PERSON] , вона цілком тактовно повідомила їй про те, що її син знову порушив поведінку, але цього разу наслідки могли б бути тяжкі: дитина, яку ображав її син могла впасти, отримати травму, поранитися тощо. Також зауважила, що та, як мати, не вживає нічого для того, щоб змінити поведінку сина, і що садочку до закриття залишилося працювати 4 робочих дні, і якщо [PERSON] [PERSON] у ці дні не прийде до садочка, педагоги з цього приводу не хвилюватимуться. [PERSON] мовчки, нічого не відповівши, не попрощавшись, пішла з сином додому. Це все чула і бачила помічник вихователя, з якою позивачка працює в парі, [PERSON] . Вказала, що наступного дня, 23 червня 2018 року приблизно о 10 годині ранку відповідачка зайшла до садочка (сина вона не приводила зранку до закладу), не привіталася ні з ким (в групі була вона, вихователь [PERSON] , помічники вихователя [PERSON] та [PERSON] ) [PERSON] запросила її зайти, але вона не прийняла запрошення, зібрала особисті речі свого сина (змінний одяг та взуття) і, гримнувши сильно дверима, пішла з садочка. Зазначила, що з цього часу почалися всі наступні події, які тривають і до сьогодні, а саме цього ж дня, 23.06.2018 року, коли вона поверталася з роботи, її на дорозі зупинив батько [PERSON] , теж [PERSON] , який в цій сім`ї не проживає тому, що тривалий час перебуває в законному шлюбі з іншою жінкою, проживаючи в селі Нехвороща. Він вимагав пояснення, позивачка йому все пояснила, але ця версія подій його «не влаштувала», тому що він вже був напевно «проінформований» [PERSON] в тій версії, яка влаштовувала її, а саме, що вона «вигнала дитину з садочка» і що «їй це так не минеться, так як у нього є зв`язки і він зробить все можливе, щоб її вигнати з роботи, а садочок буде закритий». Вона намагалася донести до батька [PERSON] те, що дитина порушувала поведінку і що звинувачення в її адресу є безпідставні, дитина [PERSON] може і надалі відвідувати заклад до закриття, однак все було марно, адже батьки вже були налаштовані скаржитися і придумувати різні версії подій. Вказала, що рішенням сесії Нехворощанської сільської ради від 22.05.2018 року № 10 «Про закриття закладів дошкільної освіти», дитячі садочки з 02.07.2018 року припиняли свою діяльність, а всі працівники пішли в тарифні відпустки, але з 28 по 30 червня ще були і вихідні та святкові дні, тому останній робочий день в закладі був 27 червня 2018 року, наказу про звільнення дитини [PERSON] вона не давала. Заклад відновив свою роботу 21 серпня 2018 року, але ніхто з випускників уже не відвідував заклад, тому що готувалися до свята Першого дзвоника в школі, ходили на репетиції тощо. 01 вересня 2018 року [PERSON] пішов до першого класу Соколовобалківської загальноосвітньої школи. Коли вона перебувала у відпустці, приблизно в кінці липня 2018 року, до неї зателефонувала секретар Нехворощанської сільської ради [PERSON], яка повідомила про те, що на гарячу лінію був телефонний дзвінок від [PERSON] , що вона нібито принизила їх сім`ю та «вигнала дитину» з садочка. Вона все в деталях пояснила секретарю як було насправді, щоб та могла надати відповідь на цей дзвінок. Але матір [PERSON] та батька [PERSON] ця відповідь не задовольнила і вони почали скаржитися у різні вище стоячі інстанції, кожного разу придумуючи якісь інші версії подій, начебто дитина через них, педагогів, почала заїкатися, що вона, як керівник, приймає в своїй роботі неправомірні рішення та допускає до різних негативних подій. Батьки кожного разу придумували різні версії порушень з її сторони стосовно не тільки їх сина, але і її роботи, як керівника. Також вказала, що і [PERSON] і [PERSON] неодноразово особисто відвідували Нехворощанську сільську раду з вимогою у керівництва відділу освіти позбавити її права очолювати дошкільний заклад, навіть погрожуючи їм, що це так «їм не минеться», коли [PERSON] , начальник відділу освіти Нехворощанської сільської ради, та [PERSON] , секретар Нехворощанської сільської ради, намагалася пояснити батькам, що вона, як керівник, не вчиняла неправомірних дій ні до них, ні до їх сина. Зазначила, що, працюючи на посаді директора Соколовобалківського ЗДО «Берізка» на протязі 17 років, маючи стаж педагогічної роботи 21 рік, вона вперше опинилася в такій ситуації, крім подяк від батьків, дітей, від органів управління освітою вона користується повагою від односельчан та від своїх колег з інших навчальних закладів. Її люблять діти, навіть колишні вихованці, які зараз є учнями та студентами, з повагою та любов`ю ставляться до неї, приходять в заклад при будь-якій нагоді. Їй дуже образливе та несправедливе таке ставлення з боку [PERSON] та [PERSON] , які ставлять під сумнів її репутацію, як керівника, так і людини. Терпіти таку безпідставну ганьбу вона не буде і вважає, що [PERSON] і [PERSON] повинні відповісти за свої наклепи в її адресу, які заплямовують її репутацію. Вказала, що відповідачка неодноразово зверталася на «Гарячу лінію» зі скаргами, що нібито вона ображає її сина, що її потрібно звільнити з роботи і забрати диплом, що вона не відповідає займаній посаді. 27.09.2018 року відповідачка звернулася зі скаргою до Адміністрації Президента України, де в скарзі вказала, що в ЗДО «Берізка» знайшли кишкову паличку і що вона, як керівник, нібито цей факт прикрила, щоб ніхто не знав, що нібито вона при сторонніх людях ображає відповідачку та її сина, що нібито вона її сина обзивала жирним, що нібито вона говорила, що « нехай бігає, вона нічого не доб`ється». Вважає, що неправомірними діями відповідачки принижена її честь та гідність, ділова репутація, так як вона працювала усе своє життя добросовісно і користувалася повагою людей, а тому звернулася до суду з вимогою зобов`язати [PERSON] публічно вибачитись перед нею за розповсюдження неправдивих відомостей, що паплюжать її честь і гідність, при працівниках ЗДО «Берізка». Крім того зазначила, що неправомірними діями відповідачки їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у 5000 грн. і яка виразилася в моральних стражданнях, таких як порушенні душевної рівноваги, в зв`язку з тим, що вона була ображена та принижена в очах своїх колег та односельців, принижена її ділова репутація, після чого у неї став вищим тиск, вона не може спати по ночам, вимушена доводити перед односельцями, що [PERSON] розповсюджує про неї недостовірну інформацію, принижує її як педагога і як людину. З вини відповідачки вона та її родина тривалий час знаходяться стані постійного психологічного напруження, викликаного необхідністю вимушених дій, направлених на захист своїх прав та охоронюваних законом інтересів, що само по собі призводить до негативного самопочуття, розуміння того, що вона не мала б цим займатися, якби відповідачка не наводила на неї наклепи та порочила її честь та гідність. Вважає, що грошова компенсація у розмірі 5000 грн. може мінімально загладити та поліпшити стан її здоров`я, зміни її психологічного та фізичного стану, викликані внаслідок незаконних дій відповідачки по відношенню до неї, а тому вимушена була звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 22.11.2018 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 16.05.2019 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач та її представник, адвокат Петрушанко О.Д., в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач та її представник адвокат Щербак Т.О. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Відповідач пояснила, що її син [PERSON] був вихованцем дошкільного закладу «Берізка» з вересня 2015 року по 23.06.2018 року. 19.06.2018 року коли вона забирала ввечері [PERSON] з садочка, вихователь [PERSON] сказала, що [PERSON] переказувала, що її син балувався. 20 та 21 червня 2018 року на її запитання , як поводив себе [PERSON] , відповідали , що все добре. Але 22 червня 2018 року , коли вона прийшла за сином, [PERSON] почала кричати на [PERSON] , щоб він йшов і більше на приходив, а їй сказала, щоб більше сина до садочка не приводила, нічого не пояснивши. В подальшому на її телефонні дзвінки позивач не відповідала, навіть документи, що стосуються її сина їй не віддали, а передали до Соколовобалківської загальноосвітньої школи. 25.07.2018 року поштою [PERSON] надіслала їй квитанцію про сплату за харчування сина в садочку та листа, в якому звертала увагу на її поведінку та погрожувала зганьбити її та батька її сина. Ніякими діями та вчинками вона не принижувала жодного працівника дошкільного закладу «Берізка», в тому числі і директора [PERSON] . Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, давши оцінку матеріалам справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з наступним. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватися незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до вимог частин першої та другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи та наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості і ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню) і спростувати. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Судом встановлено, що згідно запису № 6 в трудовій книжці позивач [PERSON] з 04.05.2001 року призначена на посаду завідуючої Соколовобалківським дошкільним закладом на підставі наказу № 64 від 04.05.2001 року (а.с. 26). З наявних в матеріалах справи письмових пояснень [PERSON] (а.с. 21), [PERSON] (а.с. 14), [PERSON] (а.с. 22), [PERSON] (а.с. 23), [PERSON] (а.с. 85), [PERSON] (а.с. 86, 87), [PERSON] (а.с. 88) вбачається, що 22.06.2018 року між позивачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON] мав місце конфлікт стосовно неналежної поведінки сина останньої, [PERSON] , а саме застосування фізичної сили до одного з вихованців дитячого садочка, керівником якого є [PERSON] . Згідно з п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. Як слідує з матеріалів справи у зверненнях [PERSON] містяться її оцінюючі судження, і не можуть , на переконання суду , тлумачитись, як поширення недостовірної інформації. Таким чином вимога [PERSON] про зобов`язання [PERSON] публічно вибачитись при працівниках ЗДО «Берізка» за розповсюдження неправдивих відомостей, що паплюжать її честь і гідність, до задоволення не підлягає. Що стосується вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн, суд зазначає наступне. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду у позадоговірних відносинах передбачені ст.ст. 23 і 1167 ЦК України. За загальним правилом така відповідальність наступає за наявності протиправності і вини особи, яка її завдала. В даному випадку вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від вимоги про захист честі, гідності та ділової репутації особи, а тому до задоволення також не підлягає. Пояснення в судових засіданнях свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не спростовують висновків суду. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1, ч. 2, ч. 8 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] при пред`явлені позовної заяви сплатила в дохід місцевого бюджету судовий збір в сумі 2427,80 грн. (квитанція 1Р0251 від 02.11.2018 року (а.с. 1), а також оплатила послуги адвоката за надання правової допомоги в розмірі 6700,00 грн. (договір № 10 про надання юридичних (адвокатських) послуг від 10.11.2018 року (а.с. 49-51), акт виконаних робіт від 10.11.2019 року (а.с. 48), квитанція № 10 від 10.11.2018 року (а.с. 52). Підстави для присудження відшкодування таких судових витрат позивачу відсутні, оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю. Стосовно стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн., суд зазначає наступне. З аналізу п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Дослідивши умови додаткової угоди № 1 від 24.09.2019 року до договору про надання правової допомоги № 4 від 01.03.2019 року, розрахунок вартості правової допомоги, акт виконаних робіт (послуг) від 24.09.2019 року, суд критично сприймає наданий розрахунок визначення вартості та обсягу отриманих адвокатом юридичних послуг в частині «надання консультацій - 2 години роботи, складення відзиву на позовну заяву по справі № 542/1514/18 - 3 години роботи, ознайомлення з матеріалами цивільної справи № 542/1514/18 - 2 години роботи, участь в якості представника відповідача при розгляді цивільної справи № 542/1514/18 - 3 години роботи, а всього вартість послуг адвоката на суму 10000 грн.» і вважає неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг. З огляду на викладене, суд стягує з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3500 грн. На підставі ст.ст. 32, 68 Конституції України, ст.ст. 201, 277, 299 ЦК України, ст. 30 Закону України «Про інформацію», ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року,

Outcome: approved