Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

04.12.2015 року [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, в якому просить поновити її на роботі, на посаді начальника служби документообігу [PERSON] Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго», стягнути з Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу. В обгрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначила, що з 01.10.2014 року працювала на посаді начальника відділу організаційної роботи [PERSON] Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго». 15.06.2015 року наказом № 225-к її було переведено на посаду начальника служби документообігу строком на 3 місяці. Після закінчення трьохмісячного строку її було звільнено, але за її заявою про прийняття на роботу на дану посаду строком на один місяць, знову була зарахована до штату підприємства. Після закінчення вказаного строку, 23.10.2015 року її знову було звільнено із закінченням строкового трудового договору, але її запевнили, що через неділю вона знову буде працевлаштована. 30.10.2015 року вона в черговий раз подала заяву про прийняття на роботу, але 12.11.2015 року по телефону начальником відділу кадрів їй було повідомлено, що у прийнятті на роботу їй відмовлено. 16.11.2015 року вона звернулась з запитом до директора [PERSON] з проханням повідомити причини відмови, але 28.11.2015 року отримала відповідь яка не містила витребуваної інформації. Таким чином про звільнення 15.09.2015 року вона фактично дізналась лише 28.11.2015 року. Позивач посилається на те, що звільнення у зв»язку з закінченням строк трудового договору вважає незаконним, тому просить поновити її на попередній посаді начальника служби документообігу [PERSON] Та стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2015 року по день поновлення на роботі. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та пояснила, що після звільнення її за власним бажанням з посади начальника служби документообігу [PERSON], неодноразово приймалась відповідачем на роботу за строковим трудовим договором на посаду начальника служби документообігу [PERSON] Вважає, що прийняття її на роботу за строковим трудовим договором є незаконним, оскільки посада начальника служби документообігу є постійною, крім того, її кожен раз примушували писати заяву про прийняття на роботу саме за строковим трудовим договором строком на 3 та 1 місяці, тому вважає свої права порушеними та просить задовольнити позовні вимоги. Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні позову відмовити у зв»язку з необгрунтованістю. Суд, вислухавши пояснення позивачки, представника відповідачів, дослідивши письмові докази у справі, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що з 01.10.2014 року [PERSON] була прийнята на посаду начальника відділу організаційної роботи [PERSON] Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» ( а.с. 51). 15.06.2015 року [PERSON] наказом № 225-к, на підставі її заяви, було переведено на посаду начальника служби документообігу строком на 3 місяці ( а.с.56-57). 15.09.2015 року позивачку було звільнено за власним бажанням, згідно її заяви ( а.с. 59), що сторони в судовому засіданні не оспорювали. 24.09.2015 року [PERSON] на підставі її заяви від 17.09.2015 року, було прийнято на роботу на ту саму посаду, строком на один місяць ( а.с. 60, 63). За закінченням строку трудового договору, наказом № 431-к від 23.10.2015 року [PERSON] звільнено на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України ( а.с. 64). З усіма вище переліченими наказами про звільнення та прийняття на роботу [PERSON] була ознайомлена у встановленому законом порядку, про що свідчать її підписи у наказах , та що не заперечувала сама позивачка. Позивачка вважає її звільнення 23.10.2015 року незаконним, посилаючись на те, що посада на якій вона працювала є постійною, тому адміністрація не мала права приймати її на роботу на умовах строкового трудового договору. Суд не можу погодитись з такими позовними вимогами, оскільки як пояснила сама [PERSON] заяви про прийняття на роботу за строковим трудовим договором вона писала власноруч, той факт, що такі заяви подавались позивачкою неодноразово лише свідчить про її тверде волевиявлення на укладання строкового трудового договору. Жодне звільнення [PERSON], яке передовало звільненню 23.10.2015 року, позивачкою не було оскаржено до суду. Щодо примушення її до укладання саме строкового трудового та порушення, таким чином, її права бути працевлаштованою на постійну роботу за безстроковим трудовим договором, [PERSON] також за захистом своїх прав та свобод нікуди не зверталась. Як пояснила сама позивачка в суді, надати докази на підтвердження наведеного вона не може. Згідно наданої суду копії наказу № 489 від 09.11.2007 року, встановлено, що особи, які є кандидатами на керівні посади [PERSON], у тому числі начальники служб, проходять в обов2язковому порядку співбесіду з відповідними керівниками ДП «НЕК «Укренегро» ( а.с. 49-50). З матеріалів справи вбачається, що кожен раз при прийомі [PERSON] на роботу її кандидатура погоджувалось з Державним підприємством «Національна енергетична компанія «Укренерго», розташованому у м. Києві, якому підпорядковується [PERSON] ДП «НЕК «Укренерго» ( а.с.54, 55, 58, 61,62, 66). При останньому погодження кандидатури [PERSON] за її заявою про прийняття на роботу від 30.10.2015 року ( а.с.65) [PERSON] було отримано листа, в якому відсутня згода на прийняття позивачки на роботу, та увага керівництва [PERSON] звернута на доцільність численних призначень [PERSON] на посаду начальника служби документообігу, тому їй було відмовлено у прийомі на роботу за строковим трудовим договором, про що їй було надано відповідь ( а.с.69). Відповідно до змісту п. 2 ст. 1 ст. 23 КЗпП України, законом не передбачено обмеження права сторін на визначення строк дії трудового договору. Таким чином, при укладанні строкового трудового договору по-перше враховується волевиявлення працівника. З огляду на наведене, суд не вбачає будь-яких порушень при звільненні [PERSON] 23.09.2015 року з боку роботодавця, тому підстави для поновлення останньої на роботі відсутні. Звільнення [PERSON] здійснено відповідно до вимог трудового законодавства України. Виходячи з цього, суд відмовляє й у задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Крім того, суд вважає, що позивачка звернулась до суду з даним позовом з пропуском визначеного законом строку позовної давності. Згідно ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду, у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення наказу про звільнення або видачі трудової книжки. Статтею 234 КЗпК України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Як вбачається з копії наказу № 431-к від 23.09.2015 року про звільнення [PERSON] у той самий день була з ним ознайомлена під підпис, що не заперечувала в суді. Таким чином, останній день для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі 24.10.2015 року. Позивачка же звернулась до суду 04.12.2015 року. В заяві про поновлення пропущеного строку позивачкою зазначено, що після останнього звільнення вона мала надію, що буде прийнята на роботу, тому чекала відповіді на запит про причини відмови. З огляду на наведене, суд не вбачає підстав для поновлення пропущеного строку, оскільки на думку суду, наведені позивачкою доводи, не свідчать, що встановлений законом строк для звернення до суду, пропущений позивачкою з поважних причин.

Outcome: dismissed