Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

02 вересня 2016 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову зазначено, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, у відповідності до якого позивачкою відповідачу були надані грошові кошти в доларах США, відповідач в свою чергу зобовязався повернути кошти в строк до 02 листопада 2013 року. [PERSON] в добровільному порядку кошти не повертає, у звязку з цим позивачка просить в судовому порядку стягнути з [PERSON] на її користь суму боргу за договором позики в розмірі 1\~715\~164,20\~грн., яка складається з 1\~174\~770\~грн. сума основного боргу, 540\~394,20 грн. сума відсотків за договором позики, також позивачка просить стягнути з відповідача судові витрати по справі (а.с. 2-4). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, позов просила задовольнити, вказувала, що на даний час грошові кошти за договором позики не повернуті, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечувала. Відповідач у судові засідання для розгляду справи не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. В судовому засіданні 02 грудня 2016 року в якому був присутній відповідач, та якому розяснювались його процесуальні права, справа не розглядалась а була відкладена за його клопотанням. За таких обставин суд вважає за можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. 02 листопада 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого [PERSON] надала [PERSON] в борг 45\~800 дол. США на строк один рік, з щомісячною виплатою 1 % від суми займу щомісячно (а.с. 5). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 02 листопада 2012 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 45\~800\~дол. США, строком на 1 рік, до 02 листопада 2013 року, згідно договору займу від 02 листопада 2012 року, строк повернення коштів 02 листопада 2013 року, що підтверджується розпискою від 02 листопада 2012 року (а.с. 6). Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Статтею 526 ЦК України зазначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Вирішуючи питання про валюту виконання зобовязання суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Саме такого правового висновку дійшов Верховного Суду України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс14. За змістом договорів позики відповідач зобовязався в строк до 02 листопада 2013 року повернути 45\~800 дол. США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 1 715\~164 грн. 20 коп. Також відповідач мав сплатити 1 % щомісячно від суми займу щомісячно, сума яка була взята в позику становить 45\~800 дол. США, отже 1 відсоток від суми позики становить 458 дол. США. Доказів того, що відповідач сплачував якість платежі за договором позики не надано. З 02 листопада 2012 року по день предявлення позову минуло 46 місяців, сума процентів які підлягають сплаті за вказаний період становить 21\~068 дол. США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 540 394 грн. 20 коп. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем зобовязань за договором позики, у звязку з цим, сума боргу за договором позики в загальному розмірі 1 715\~164 грн. 20 коп. має бути стягнута в судовому порядку. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, суд вважає за необхідне судові витрати понесені позивачем (а.с. 1) покласти на відповідача в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved