Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-08 00:00:00

02 лютого 2017 року позивач звернувся до суду із позовом, у якому просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 24368,15 грн. та понесені позивачем судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 21 жовтня 2010 року на підставі постанови Верховної Ради України відповідача обрано суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Наказом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 154-к від 24 лютого 2014 року відповідачу надано щорічну основну відпустку за період роботи з 01 грудня 2013 року по 30 листопада 2014 року тривалістю 25 робочих днів з 24 лютого по 31 березня 2014 року та додаткову оплачувану відпустку за стаж роботи суддею за 2014 рік тривалістю 15 календарних днів з 01 по 15 квітня 2014 року. На підставі зазначеного наказу фінансово-економічним управлінням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на картковий рахунок відповідача перераховано кошти у розмірі 47 813,14 грн. Однак після зазначеної відпустки відповідач так і не приступив до роботи. Позивачем неодноразово направлялися відповідачу листи про необхідність повідомлення про причини відсутності на роботі, які ним не отримані. Постановою Верховної Ради України № 1617-VІІІ від 29 вересня 2016 року «Про звільнення судді» відповідача звільнено з посади судді у зв`язку з порушенням присяги. На підставі наказу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 888-к від 11 жовтня 2016 року відповідача звільнено з посади судді з 29 вересня 2016 року та зазначено про необхідність повернення коштів, нарахованих за 19 робочих днів щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 01 грудня 2013 року по 30 листопада 2014 року. Згідно розрахункового листа заборгованість відповідача станом на лютий 2017 року становить у розмірі 24 368,15 грн. Оскільки досудове врегулювання спору виявилось неможливим, позивач змушений звернутись з даним позовом до суду та просить стягнути з відповідача заборгованість станом на лютий 2017 року у розмірі 24 368,15 грн. та судовий збір. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу (а.с. 9). Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2017 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року скасовано, передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 37-38). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2017 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків (а.с. 77). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 червня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до [PERSON] про стягнення заборгованості, призначено дату судового розгляду (а.с. 78). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року провадження у справі закрито (а.с. 99-100). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 січня 2018 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 22.11.2017 року без змін (а.с. 119-121). Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2018 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду (а.с. 136-137). Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року касаційну скаргу позивача задоволено, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 січня 2018 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 152-154). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до [PERSON] про стягнення заборгованості. Вирішено проводити судовий розгляд в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Відповідачу роз`яснено його право на подання відзиву на позов, а також посилання на докази, яким вони обґрунтовуються, у визначені в ухвалі суду строки (а.с.158). Відповідач правом на подання відзиву до суду не скористався. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 січня 2018 року закінчено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. (а.с. 165). Сторони у судове засідання не з`явились, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином. Від голови ліквідаційної комісії Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Лагнюка О. надійшла заява, у якій позивач просить суд проводити розгляд даної справ у відсутності представника (а.с. 164). Відповідач про причини своєї неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Відповідно до положень частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Нормою частини 4 цієї статті передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. З таких обставин, враховуючи повторну неявку відповідача та наявність від позивача заяви, у якій він просить розглянути справу без участі його представника, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у них докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно частини 1 статті 15, частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що постановою Верховної Ради України від 21 жовтня 2010 року за № 2639-VI [PERSON] обрано суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Наказом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2014 року за № 154-к відповідачу надано щорічну основну оплачувану відпустку в період роботи з 01 грудня 2013 року по 30 листопада 2014 року тривалістю 25 робочих днів з 24 лютого 2014 року по 31 березня 2014 року та додаткову оплачувану відпустку за стаж роботи суддею за 2014 рік тривалістю 14 календарних днів з 01 квітня 2014 року по 15 квітня 2014 року. Керівника апарату зобов`язано забезпечити виплату відповідачу допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу (а.с. 69). На підставі даного наказу позивачем було перераховано на картковий рахунок відповідача кошти у розмірі 47813,14 грн., що підтверджується витягом зі списку перерахування на банк № 35 заробітної плати за січень 2014 (а.с. 70), які згідно розрахункового листа [PERSON] за 2014 рік значиться як відпускні. (а.с. 95). Позивач стверджує, що 16 квітня 2014 року після закінчення відпусток відповідач на роботу не вийшов та не приступив до виконання покладених на нього посадових обов`язків. У зв`язку із чим 13 листопада 2014 року голова Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернувся до Вищої ради юстиції з листом № 122-106/0/11-14, у якому повідомив про те, що відповідач після закінчення відпустки не приступив до роботи. Водночас в листі вказано, що протягом означеного періоду часу суддя [PERSON] не повідомив керівництву суду про місце свого перебування, не надав жодних документів на підтвердження поважності причин його відсутності на роботі. 08 жовтня 2015 року Вищою радою юстиції відповідачу за місцем його роботи направлено лист № 6197/0/9-15, яким повідомлялось про здійснення Вищою радою юстиції перевірки відомостей, викладених вищезазначеному у листі позивача щодо здійснення стосовно [PERSON] дисциплінарного провадження, з проханням надати пояснення (а.с. 64, 67). 17 листопада 2015 року Ухвалою Вищої Ради юстиції України №875/0/15-15 відкрито дисциплінарну справу стосовно судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ [PERSON] . Постановою Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року за № 1617-VІІІ «Про звільнення суддів» відповідача звільнено з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у зв`язку з порушенням присяги судді (а.с. 88). 11 жовтня 2016 року головою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ видано наказ № 88-к про звільнення відповідача з 29 вересня 2019 року, зобов`язано керівника апарату суду вжити заходів щодо повернення ним коштів, виплачених відповідачу за 19 робочих днів щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 01 грудня 2013 року по 30 листопада 2014 року, які були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. 25 жовтня 2016 року позивачем направлено на адресу відповідача лист № 101-2707/0/4-16, у якому просив погасити заборгованість (а.с. 60). Даний лист повернувся позивачу у зв`язку з закінчення встановленого строку зберігання (а.с. 61). Як убачається із розрахункового листа, станом на лютий 2017 року у [PERSON] виникла заборгованість в сумі 24368,15 грн. Вказана заборгованість виникла внаслідок виплачених відповідачу коштів за 19 днів щорічної основної оплачуваної відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до положень частини 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 73 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Позивачем доведено належними, допустимими та достатніми доказами, що відповідач [PERSON] з 16.04.2014 року не з`являвся на робочому місці і не виконував покладених на нього обов`язків судді до моменту його звільнення з посади, у зв`язку із чим у нього виникла заборгованість внаслідок виплачених [PERSON] коштів за 19 днів щорічної основної оплачуваної відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року у сумі 24368,15 грн. Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 127 Кодексу законів про працю України, відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: При звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію. Положенням ч. 1, 2 ст. 22 Закону України «Про відпустки» визначено, що у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Відрахування, передбачене частиною першою цієї статті, не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи у зв`язку з: 1) призовом або прийняттям (вступом) на військову службу, направленням на альтернативну (невійськову) службу; 2) переведенням працівника за його згодою на інше підприємство або переходом на виборну посаду у випадках, передбачених законами України; 3) відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, а також відмовою від продовження роботи у зв`язку з істотною зміною умов праці; 4) змінами в організації виробництва та праці, в тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, скороченням чисельності або штату працівників; 5) виявленням невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, що перешкоджають продовженню даної роботи; 6) нез`явленням на роботу понад чотири місяці підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, якщо законодавством не встановлено більш тривалий термін збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні; 7) поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 8) направленням на навчання; 9) виходом на пенсію. Оскільки [PERSON] з 16 квітня 2014 року не отримує заробітну плату та або інші виплати у ВССУ, то позивач позбавлений можливості здійснити відповідне відрахування із заробітної плати відповідача для покриття заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. А відтак, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 24 368,15 грн. Вирішуючи питання розподілу судових витрат на підставі статті 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640,00 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: approved