Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

04 липня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначив, що 19 травня 2008 він придбав транспортний засіб марки ЗАЗ 110307, 2003 року випуску, р.н. [NUMBER], шляхом укладання договору купівлі-продажу між [PERSON], який діяв в інтересах [PERSON] на підставі доручення та ним в простій письмовій формі, при цьому належним чином в компетентних установах транспортний засіб не зареєстрував, в подальшому позивач дізнався, що державним виконавцем був накладений арешт на вищевказане майно в рамках виконавчого провадження, а тому позивач як власник рухомого майна просить суд визнати договір купівлі-продажу дійсним, встановити факт купівлі-продажу, визнати право власності та зобов'язати вчинити певні дії щодо вищевказаного транспортного засобу. В ході судового засідання позивач та її представник підтримали позовні вимоги, при цьому в подальшому до суду не з'явилися та просять розглянути справу в їх відсутність, на своїх позовних вимогах наполягають. Відповідач [PERSON] до суду повторно не з'явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи. Відповідач представник банку до суду повторно не з'явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог - [PERSON] до суду повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог - представник Відділу ДВС до суду не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст..655ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплати за нього певну грошову суму . Так судом встановлено, що 19 травня 2008 року [PERSON], якій діяв в інтересах [PERSON] передав транспортний засіб марки ЗАЗ 110307, 2003 року випуску , р.н. [NUMBER] у власність, [PERSON] приймає рухоме майно і сплатив за нього грошову суму в розмірі 24 000 грн., що є еквівалентом 3000 доларів США. Вищевказаний транспортний засіб належав [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] виданий МРЕВ-1 ДАІ ГУ МВС В Одеської області від 29.10.2003 року, заборон та обтяжень на час укладання угоди не було, дані обставини підтверджуються власноручною розпискою [PERSON] від 19.05.2008 року та власноручною розпискою [PERSON] від 20.06.2008 року, нотаріально посвідченою довіреністю від 19.05.2008 року та 26.05.2014 року. З документів, який надав позивач видно, що між сторонами виник договір доручення у вигляді надання повноважень щодо рухомого майна, при цьому позивач фактично отримав у власність рухоме майно, прийняв правоустановчі документи на транспортний засіб, передав грошові кошти у повному обсягу, а фактично між сторонами виникли правовідносини, які врегулюванні ст.. 655 ЦК України, а договір доручення між даними сторонами відповідно до ст.235 ЦК України є удаваним, ця позиція знайшла своє підтвердження в п.25 Постанови Пленуму ВС України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним». Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. З матеріалів справи видно, що сторонами виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/442/09 виданого Овідіопольським районним судом Одеської області 30.04.2009 року про стягнення заборгованості з боржника [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 192 490,20 грн., фактично оспорюється право власності на транспортний засіб позивача. Суд прийшов до висновку, що позивач належним чином отримав у власність вищевказаний транспортний засіб, з боку сторін виконавчого провадження дій, щодо належного оформлення правоустановчих документів є перешкоди, а тому суд, з метою захисту прав власника вважає можливим визнати право приватної власності на вищевказаний транспортний засіб. В рамках виконавчого провадження державним виконавцем було встановлено ,що у боржника [PERSON] є у власності нерухоме майно у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Під час здійснення примусових виконавчих дій держаним виконавцем відповідно до постанови від 30.07.2014 року був накладений арешт та заборона на автомобіль позивача, з урахуванням того, що виконавче провадження на час розгляду справи не закінчено, позивач не є стороною виконавчого провадження, суд відповідно до ст.. 60 ч.5 Закону України «Про виконавче провадження» вважає можливим зобов'язати посадових осіб структурного підрозділу ДВС України в Одеської області зняти арешт та розшук з транспортного засобу, який належить позивачу. Позивач просить встановити факт купівлі-продажу автомобіля, при цьому суд рахує, що відповідно до ст. 15,16 ЦПК України, вимоги позивача які викладені у позовної заяви не підлягають судовому захисту, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Позивач при поданні позову сплатив судовмй збір, вини відповідачів у поданні позову не має, а тому відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати розподілу не підлягають.

Outcome: partial