Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-21 00:00:00

04.07.2018 року позивач [PERSON], уточнивши позовні вимоги, звернувся до суду із позовом до відповідача - Серпневської селищної ради Тарутинського району Одеської області, про визнання факту проживання зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] року померла [PERSON], що підтверджено відповідним Свідоцтвом про смерть. До дня смерті спадкодавця [PERSON] позивач проживав разом із нею однією сім'єю, піклувався про неї, позаяк вона перебувала у похилому віці, а після її смерті допомагав із організацією поховання. Після своєї смерті спадкодавець [PERSON] залишила спадкове майно, яке складається з земельних ділянок, проте отримати спадщину позивач не має можливості, оскільки втрачено оригінали правовстановлюючих документів. На підставі викладеного, позивач просить встановити факт проживання зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, також визнати право власності на спадкове майно, яке складається з земельних ділянок та права на земельну частку (пай), що залишились після смерті спадкодавця [PERSON] Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Козирєву М.В. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце розгляду справи сповіщені належним чином у порядку ст. ст. 128, 130, 131 ЦПК України. Ухвалою суду від 05.07.2018 року провадження у справі відкрито. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, до суду надано письмову заяву про визнання позовних вимог та прохання розглядати справу за відсутності відповідача. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, вважає, що визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд приймає визнання відповідачем позову та вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають з питань, пов'язаних з правом особи на спадкування, тому при вирішенні спору між сторонами слід керуватися положеннями Цивільного кодексу України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. [INFO] року померла спадкодавець [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть (а.с. 30). Після смерті спадкодавця залишилося спадкове майно у виді земельної ділянки площею 7,39 га на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 01.12.2004 року та земельної ділянки площею 7,55 га на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 01.12.2004 року (а.с. 36, 37). Окрім того, [PERSON] отримала у спадщину, але не встигла переоформити, після смерті [INFO] року своєї сестри [PERSON] нерухоме майно, яке складалося з земельної ділянки площею 5,41 га, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 01.12.2004 року; земельної ділянки площею 6,85 га, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 01.12.2004 року; та право на земельну частку (пай), розміром 6,59 в умовних кадастрових га, який належав [PERSON] на підставі Сертифікату серії 0539757, виданого Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області 02.04.1998 року, зареєстрованого 02.04.1998 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 542 (а.с. 14, 58, 60). Відповідно до довідки Серпневського селищного голови [PERSON] була зареєстрована та мешкала на момент смерті за адресою: [ADDRESS], та на час її смерті разом із нею мешкав позивач [PERSON] (а.с. 8). Викладене також підтвердили попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань та допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що позивач проживав разом із спадкодавцем з січня 2005 року (а.с. 91-93). Згідно ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 Рішенням Конституційного Суду України від 03.06.1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання. Зі змісту Закону вбачається, що місцем проживання особи вважається місце її державної реєстрації у встановленому законом порядку. Відповідно до роз'яснень, які надані у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у випадках, коли спадкоємці постійно проживали разом зі спадкодавцем, проте зареєстровані за іншою адресою, судам слід враховувати, що місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Також п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, передбачено, що у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належить не лише тільки жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали із спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Відповідно до ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що факт проживання позивача зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини встановлено в судовому засіданні на підставі належних і допустимих доказів, суд вважає ці позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, слід звернути увагу на наступне. Так, згідно ст. ст. 1216, 1217, 1220 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Із зазначеного випливає, право на спадкування мають особи, визначені згаданими нормами, зокрема або за заповітом, або за законом, перелік яких визначено нормами 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову [PERSON] в частині визнання за ним права на земельну частку (пай) та визнання права власності на спадкове майно. Суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, оскільки викладені позивачем в позові обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а відповідач позовні вимоги визнав в повному обсязі. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 392, 1216, 1225, 1268, 1297 ЦК України,

Outcome: approved