Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

03.11.2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом про стягнення з [PERSON] на користь банку заборгованості за кредитним договором без номеру від 12.06.2015 року без номеру у сумі 24360,80 гривень. До судового засідання представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» не з'явився, в позовній заяві просить в разі неявки представника проводити розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача [PERSON], адвокат [PERSON] до судового засідання надала заяву, в якій зазначила, що з позовними вимогами не згодна, заперечує проти їх задоволення, підтримуючи відзив на позов, просить у позові відмовити та розглядати справу за її відсутністю. Дослідивши матеріали справи, оцінивши досліджені у справі докази в їх сукупності, суд встановив, що між банком та [PERSON] 12.06.2015 року укладено кредитний договір без номеру відповідно до якого позичальник отримав від банку кредит у розмірі 1000,00 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відповідного розміру відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, з відповідним порядком погашенням заборгованості. Зазначений договір складається з заяви позичальника та умов надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою. У порушення умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 18.10.2017 року утворилась заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 24360,80 гривень, з яких 8968,92 гривень - тіло кредиту, 3512,11 гривень- нараховано відсотків за користування кредитом, 10243,54 гривень - нараховано пені, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг- 500 гривень штраф ( фіксована частина), 1136,23 гривень -штраф (процентна складова). Наявність непогашеної заборгованості з боку відповідача перед банком зумовила звернення до суду з дійсним позовом. Відповідачем у відзиві, що надійшов до суду 06.02.2018 року, зазначено, що грошові кошти з кредитної картки вона не отримувала, оскільки в неї вкрали її сумку, в якій знаходився гаманці, в якому була кредитна картка. За її заявою у правоохоронні органи було заведено кримінальне провадження №12016160480004253 від 03.10.2016 року за ст. 185 ч.1 КК України, про що було повідомлено банк, однак банк все одно списував кошти з особистого рахунку [PERSON] в рахунок сплати кредитної заборгованості. З огляду на наведене , суд вважає, що відсутні обставини, які безспірно доводять, що [PERSON] своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН- коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, тому відсутня вина [PERSON] в утворенні заборгованості за кредитним договором. Дійсна позиція міститься у постанові ВСУ від 13.05.2013 року №6-71цс15, який відповідно до вимог ч.1 ст. 360 ч 7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норма права. В матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем кредиту у тих розмірах, що визначений позивачем у наданих розрахунках та у позові. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1ст. 1055 ЦК України). За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з частиною першою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до п. 2.1.1. Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», які долучені позивачем до позовної заяви, умови використання кредитних карт ПАТ КБ «ПриватБанк», Пам'ятка Клієнта/Довідка про умови кредитування, Тарифи на випуск та обслуговування кредитних карт (Тарифи), а так само Заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, встановлюють правила випуску, обслуговування та використання кредитних карток Банку. Дані Умови регулюють відносини між Банком та Клієнтом з випуску та обслуговування карт. Згідно з п.2.1.1.2.1. Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 27 зв.), для надання послуг Банк видає Клієнту Картку, її вид визначений у Пам'ятці Клієнта/Довідці про умови кредитування і Заяві, підписанням якого Клієнт і Банк укладають Договір про надання банківських послуг. Датою укладення Договору є дата отримання Карти, зазначена в Заяві. Більш того в анкеті-заяві відсутнє позначення у відповідній графі про отримання та ознайомлення відповідачем під підпис Пам'ятки Клієнта, яка містить, в тому числі, Тарифи та основні умови обслуговування та кредитування. Виходячи з заявлених Позивачем вимог, Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 10 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідно до положень законодавства, Банк може видати кредит, обравши, на власний розсуд, будь-який із наступних способів його видачі: видати кредит в порядку, визначеному статтею 17.4. договору; видати кредит готівкою через касу банку; видати кредит, перерахувавши відповідні кошти на рахунок позичальника. Так, в матеріалах справи не міститься жодного документу, що дійсно підтверджував би отримання позичальником грошових коштів за кредитним договором саме в тому розмірі і тій валюті, що вказує Позивач. Окрім того, звертаємо увагу суду, що документами, які слугують підтвердженням факту надання коштів за кредитним договором, шляхом перерахування кредитних коштів на рахунок позичальника, мають бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог законодавства України про бухгалтерський облік та фінансову звітність, зокрема, це можуть бути меморіальні ордери. Відповідно до вимог Закону України «Про банки та банківську діяльність» (ст. ст. 2, 51) та Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні» (п. п. 1.16, 1.191, 1.31, 1.35 ст.1, ст. 21-22) встановлено, що здійснення внутрішньобанківської операції по переказу грошових коштів з одного рахунку на інший здійснюється виключно на підставі відповідного розрахункового документу - меморіального ордеру. Отже, видача кредитних коштів Позичальникові повинна була бути здійснена на підставі меморіального ордеру. Таким чином, Позивач не довів факт надання грошових коштів за кредитним договором позичальнику саме в тому розмірі і тій валюті, що вказаний у позовній заяві. Відтак, у задоволенні позовних вимог слід було відмовити. Наданий Позивачем розрахунок заборгованості є неналежним доказом підтвердження заборгованості за кредитним договором. У позовній заяві Позивач зазначає, що розмір заборгованості Відповідача за кредитним договором станом на день звернення до суду становить 24 360,8 гривень, на підтвердження чого надає розрахунок заборгованості. Проте, Відповідач не погоджується з таким розрахунком заборгованості. Більше того, Позивач не надає жодного належного доказу, який підтверджує реальний розмір заборгованості за кредитним договором. Суд звертає увагу на те,що належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог законодавства України про бухгалтерський облік та фінансову звітність. Зазначена позиція чітко відображена в рішенні Вищого господарського суду України від 28.09.2011 року по справі 10/52 9 (щодо переліку документів первинного бухгалтерського обліку, які підтверджують здійснення господарської операції). Так, відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» «підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо, то безпосередньо після її закінчення». Згідно з Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 17.06.2004 № 280, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 26.07.2004 за № 919/9518, до первинних документів відносяться і рахунки бухгалтерського обліку банків. Отже, в обґрунтування своїх позовних вимог Банк зобов'язаний був надати первинні документи, що підтверджують виконання банком умов щодо надання та перерахування кредитних коштів, здійснення часткового погашення заборгованості за кредитом (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, заяви на переказ готівки тощо), зарахування зазначених коштів на відповідні рахунки (виписки з рахунків бухгалтерського обліку банків), чого зроблено не було. За приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Надані позивачем розрахунки не містять ні дати складання розрахунку, ні номеру карткового рахунку із видом платіжної картки, ні інших реквізитів, з яких можна зробити висновок про належність заборгованості саме відповідача та з яких саме підстав виникла ця заборгованість. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже надані позивачем розрахунки заборгованості є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача,які не відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» 16 липня 1999 року N 996-XIV, не є первинними документами, не можуть підтверджувати наявність заборгованості відповідача перед позивачем та відповідно не є допустимими доказами в розумінні ст. 79 ЦПК України. Інших доказів на обґрунтування позовних вимог позивачем надано до суду не було. Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі у зв'язку з його необґрунтованістю та недоведеністю обставин, на які посилається ПАТ КБ «ПриватБанк» в позовній заяві. На підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed