Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

02 грудня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «ТД «Гадячсир-Україна» про стягнення заборгованості по нарахованій але не виплаченій заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку з працівником та моральної шкоди. Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 03.12.2020 року провадження по справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 28.01.2021 року задоволено клопотання відповідача, розгляд справи переведено в спрощений порядок з викликом сторін та призначено судове засідання. Представник позивача - адвокат Сергієнко В.І. та позивач звернулися до суду з заявою про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник ТОВ «ТД «Гадячсир-Україна» відзив на позовну заяву не надав, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином причину неявки відповідач суду не повідомив. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши письмові матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 10.11.2019 року по 03.10.2019 року перебував у трудових правовідносинах з ТОВ «ТД «Гадячсир-Україна», що підтверджується копією трудової книжки. З розрахункового листа ТОВ «ТД «Гадячсир-Україна» за червень 2020 року вбачається, що підприємство заборгувало [PERSON] - 6161,81 грн. Суд встановив, що між сторонами існували трудові відносини. Відповідно ст. 47 КЗпП України - власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог, судом встановлено, що на час розгляду справи по суті не виплачено заробітну плату за період з 03 жовтня 2019 року по 15 квітня 2021 року, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 03 жовтня 2019 року по день постановлення рішення суду з розрахунку середньоденного заробітку - 480 грн.90 коп. за 389 днів затримки розрахунку при звільненні. Стороною відповідача не надано належних та допустимих доказів на спростування сум стягнення та розміру заборгованості по заробітній платі, представник відповідача жодного разу не з`явився в судове засідання для надання пояснень. Судом також вичерпані всі можливості поза розумним сумнівом щодо витребування доказів за клопотанням сторони відповідача. На дату постановлення рішення суду, даних про виплату будь яких сум до суду сторонами не надано. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - задовольняючи позовні вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Верховний Суд у постанові від 18.07.2018 року у справі № 359/10023/16-ц також дійшов висновку, що суд має визначати суму середнього заробітку працівника за час вимушеного прогулу без утримання податків й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. Системний аналіз законодавства дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюються без віднімання сум податків і зборів. Останні підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення, унаслідок чого виплачена працівнику сума зменшується на суму податків і зборів. Таке відрахування податків й обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становища працівника, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, з якої також відраховувалися б податки та збори. Отже, згідно вказаного правового висновку, і зарплата, і середній заробіток, які стягуються судом на користь працівника з роботодавця мають зазначатись судом без виключення з них податків і зборів, які сплачуються роботодавцем під час виконання рішення суду. Також суд встановив, що [PERSON] була спричинена моральна шкода у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні, оскільки він змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, тому що відчував нестачу коштів на щоденні потреби, в зв`язку з чим відчував моральні страждання. Однак беручи до уваги характер та обставини заподіяння моральної шкоди, наслідки порушення прав позивача, характер та тривалість моральних страждань, суд враховує вимоги розумності і справедливості, та вважає, що позов в цій частині підлягає частковому задоволенню, так як заявлена сума не знайшла свого підтвердження. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 15 квітня 2021 року сторонами договору про надання правової допомоги №39 від 15 липня 2020 року, тобто Сергієнком В.І. та [PERSON] складено акт наданих послуг на суму 9828,60 грн., який підписаний клієнтом та адвокатом. 15 квітня 2021 року адвокатом Сергієнко В.І. видано рахунок-фактуру , де постачальником послуг є адвокат Сергієнко В.І., а платником - [PERSON] . Таким чином, стороною позивача документально доведено факт надання адвокатом Сергієнком В.І. правової допомоги позивачу [PERSON] , а тому витрати підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено (постанова Верховного Суду України від 03.10.2019 року у справі №922/445/19). Позивач за даним позовом звільнений від сплати судових витрат в частині стягнення заробітної плати, тому згідно ст. 141 ЦПК України суд стягує їх з відповідача на користь держави. Враховуючи викладене,

Outcome: partial