Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

04.10.2017 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за розпискою. Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач посилався на те, що 22.02.2013 відповідач [PERSON] надав розписку про отримання ним від позивача [PERSON] позики у сумі 130011,14 грн, яку зобовязувався повернути до 22.02.2017, яку не повернув у зазначені строки. Також 22.03.2013 відповідач [PERSON] надав розписку про отримання від позивача позики у сумі 30000,00 грн, яку зобовязувався повернути до 01.05.2017, проте у встановлений розпискою строк не повернув. Тому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за вказаними розписками у сумі 160.000,00 грн. Сторони у судове засідання не зявилися, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позивач наполягав на задоволенні позову, відповідач визнав позов у повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, перевіривши докази на належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінивши докази кожний окремо та у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Суд встановив, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини з договорів позики, оскільки 22.02.2013 [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв грошові кошти у сумі 130011,14 грн, які зобовязувався повернути до 22.02.2017, про що відповідач склав власноручно розписку. (а.с. 11) 22.03.2013 [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв грошові кошти у сумі 30000,00 грн, які зобовязувався повернути до 01.05.2017, про що відповідач склав власноручно розписку. (а.с.12) Таким чином, судом встановлено, що між сторонами було укладено два договори позики від 22.02.2013 та від 22.03.2013 на суму 130011,14 грн та 30000,00 грн відповідно. Згідно із ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. \~Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Враховуючи, що сторонами визнано обставини про отримання грошових коштів, та про прострочення боржником обовязку по поверненню грошових коштів, а також визнання позову відповідачем, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 160000,00 грн.

Outcome: approved