Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

04.11.2020 [PERSON] та [PERSON] звернулись до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області із позовом до Маріупольської міської ради про виключення кватири [ADDRESS] з числа службових та визнання за [PERSON] та [PERSON] права користування вказаною квартирою. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що рішенням виконавчого комітету Жданівської міської ради депутатів трудящихся №55/5 від 07.02.1973 [PERSON] надано у користування службову [ADDRESS] , як працівнику дільниці старинговиробника робіт ТГСУ ремонтно-будівельне постачання, куди він вселився разом зі своєю сім`єю по на підставі посвідчення [NUMBER] від 27.08.1973. Відповідно до особового рахунку № [NUMBER] до спірної квартири заселилися: [PERSON] ; його дружина - [PERSON] ; та донька - [PERSON] . З 29.08.1981 в квартирі також зареєстровані доньки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які змінили прізвища при укладанні шлюбів. З 26.07.2007 [PERSON] знято з реєстрації у зв`язку зі смертю [INFO] , про що Жовтневим відділом РАЦС зроблено відповідний запис та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Мати - [PERSON] знята з реєстрації 28.02.2012 у зв`язку із смертю, що настала [INFO] , та підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Інні особи, окрім сторін провадження, вибули до іншого місця мешкання, у зв`язку чим також зняти з реєстрації. Про що наявний запис в особовому рахунку № [NUMBER] та підтверджується довідкою відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб №16-13.07-0717 від 04.08.2020. Позивач стверджує, що підприємство, де працював батько родини не значиться у реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, як діюча юридична особа, а квартира знаходиться у комунальній власності територіальної громади Маріупольської міської ради. З 1985 року не використовується, як службове приміщення, разом з тим, її статус не дозволяє мешканцям здійснити приватизацію. Ухвалою суду від 26.01.2021 за клопотанням представника позивача замінено відповідача - Маріупольську міську раду на належного відповідача виконавчий комітет Маріупольської міської ради. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] , надала до суду заяву з клопотанням провести розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги [PERSON] підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала заяву з проханням розгляд справи провести за її відсутності, позовні вимоги визнала у повному обсязі. Представник відповідача - виконавчого комітету Маріупольської міської ради Мащенко Д.О. надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, вирішення залишив на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Згідно зі ст.ст.12,13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч.1ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст.ст. 76-83ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що відповідно до посвідчення про право на заняття службової жилої площі [NUMBER] виданого 27.07.1973 Виконавчим комітетом Жданіської міської ради народних депутатів, [PERSON] , працюючому УСПР ГЖУ на посаді майстра на час роботи на посаді надається житлова площа за адресою: [ADDRESS] . Підставою для надання житлової площі є рішення виконкому міськради номер якого не розбірливий за документом, датований 07.02.1973. Зворотня частина вказаного документу містить інформацію про склад родини основного наймача квартири, а саме: дружина [PERSON] та донька [PERSON] ( а.с. 23) За особовим рахунком № [NUMBER] в спірної квартири були зареєстровані: [PERSON] як основний наймач квартири; його дружина [PERSON] , та доньки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.21) Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого Лівобережним районним у м.Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Харків) [PERSON] , помер [INFO] , про що в цей же день зроблений актовий запис Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області №1430. (а.с.19) [PERSON] померла [INFO] , про що Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області №350, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії № [NUMBER] виданого 22.07.2020 Лівобережним районним у м.Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Харків) (а.с.20). За інформацією управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання №16-13-)7-0717 від 04.08.2020 [PERSON] знята з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , 04.08.2020 (а.с.25). Відповідно до правової позиції представника відповідача та тверджень позивачів за позовом, які підкріпленні наведеними документами, безспірним вбачається питання того, що квартира [ADDRESS] є службовим житлом наданим відповідно до посвідчення про право на заняття службової жилої площі [NUMBER] виданого 07.02.1973. Питання щодо приватизації даного жилого приміщення може бути розглянуте лише у разі виключення його з числа службових. За змістом ст.118 ЖК УРСР, жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. З приписів ч. 1 ст. 122 ЖК УРСР вбачається, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Відповідно до п.3 Положення про порядок надання службових житлових приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року №37 (далі Положення), яке діє до теперішнього часу - житлове приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Відповідно до ч. 6 Постанови КМУ від 04.02.1988 р. «Про службові жилі приміщення», жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У будинках, належних колгоспам, жиле приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У відповідності доЗакону України «Про місцеве самоврядування в Україні», встановлено, що за рішенням відповідних рад, квартири зі статусом службових можуть бути переведені додержавного житлового фонду, після чого громадяни України отримують можливості постійно користуватися ними та приватизувати їх. Із змісту вказаних положень виходить, що вирішення питання про виключення житлового приміщення із числа службових можливо лише при наявності клопотання адміністрації підприємства, яке використовує вказане житлове приміщення як службове. Згідно з ч. 11 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Отже, звернення до суду з відповідним позовом має здійснюватися за наявності даних про те, що позивач вичерпав можливості вирішити спірне питання відповідно до чинних постанов Кабінету Міністрів України, які регламентують порядок виключення житлових приміщень із числа службових та надання громадянам України права постійно користуватися ними та приватизувати їх. Проаналізувавши обставини справи та відповідні їм правовідносини, оцінивши додані до позову документи у їх сукупності, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що у позовних вимогах суд відмовив, вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору задоволенню не підлягають. На підставі ст. 1 Закону України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію», ст.ст. 3, 14, 203, 626, 627,628 ЦК України,

Outcome: dismissed