Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

04.05.2017 року позивачі звернулись до районного суду з позовною заявою про визнання дійсним договір №476 купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою [ADDRESS], який було укладено 20 липня 1999 року на універсальній товарно-сировинній біржі м. Вознесенськ Миколаївської області між [PERSON] та представником [PERSON] - [PERSON] Також позивачі просили визнати за ними в рівних частинах право власності на цей будинок та земельну ділянку площею 0, 25 га, що надана для його обслуговування. При цьому позивачі вказали, що договір пройшов державну реєстрацію та був зареєстрований в Первомайському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 104 від 02.08.1999 року. Під час укладення договору купівлі-продажу на біржі сторони здійснили та виконали всі суттєві умови вказаного договору. Так, як у письмовому договорі, який був підписаний сторонами, було вказано, що він є дійсним і подальшого нотаріального посвідчення не потребує, тому договір нотаріально не посвідчувався. Після продажу будинку [PERSON] виїхав у іншу місцевість, та не бажає посвідчувати договір нотаріально через відсутність кадастрового номеру земельної ділянки. Вказана обставина унеможливлює у нотаріальному порядку посвідчити вказаний договір, і тому позивачі не можуть у іншому, окрім судового порядку, визнати вказаний договір дійсним та встановити своє право власності на придбане нерухоме майно, що і було підставою для звернення до суду з вказаним позовом. У судове засідання позивачі не з»явилися та подали письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність, просили позов задовольнити повністю. Відповідач до суду не з»явився та подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає повністю та просить постановити рішення у зв»язку з визнанням позову, наслідки визнання йому зрозумілі. Відповідно до положень ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. ч. 4 ст. 174 ЦПК України передбачає, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. До такого висновку суд прийшов на підставі наступного. Так , як вбачається з матеріалів справи 20 липня 1999 року між представником продавця [PERSON]- [PERSON] та покупцем [PERSON] на Універсальній товарно-сировинній біржі м. Вознесенськ Миколаївської області, був укладений письмовий договір №476 купівлі-продажу житлового будинку , розташованого за адресою [ADDRESS], після чого вказаний житловий будинок в цілому на праві приватної власності був зареєстрований за [PERSON] у Первомайському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 104 від 02 серпня 1999 року. Сторони виконали всі суттєві умови договору купівлі-продажу : продавець передав покупцю вказаний житловий будинок та правовстановлюючі документи на нього, а [PERSON], як покупець, заплатив продавцю гроші в сумі 1700 грн. та посилився у вказаному житловому будинку із дружиною [PERSON], де офіційно зареєстрували своє місце проживання та проживають до цього часу. 14 вересня 1985 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу прізвище дружини було змінено на « [PERSON]» Продавець будинку виїхав у іншу місцевість та на даний час проживає в [ADDRESS] Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 13.06.2014 року, відомості про Універсальну товарно-сировинну біржу м. Вознесенськ Миколаївської області відсутні. Про те, що договір купівлі-продажу житлового будинку ,який відбувся між сторонами на біржі, потребує нотаріального посвідчення, позивачі довідались після звернення до Врадіївської державної нотаріальної контори, де 23.03.2017 року отримали роз»яснення щодо звернення до суду для визнання договору купівлі-продажу дійсним. Встановивши вказані обставини, суд вважає, що між сторонами склалися відносини щодо купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності на це майно. Враховуючи факт доведеності, що сторони виконали всі суттєві умови договору купівлі-продажу житлового будинку, який пройшов державну реєстрацію,та одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, що унеможливлює вказаний договір купівлі - продажу житлового будинку посвідчити нотаріально, суд вважає, що є всі підстави для задоволення позову та визнання вказаного договору купівлі-продажу дійсним. Відповідно до ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України, правовий статус майна, а також права та обовязки субєктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття. Положеннями ст. 42 ЦК(1963 р), який має застосовуватися до спірних правовідносин, дозволялося укладення цивільно-правових угод у вигляді усної та письмової форми ( простої або нотаріальної ). Згідно з вимогами ст. 227 ЦК України 1963 р. договір купівлі-продажу житлового будинку, повинен бути укладений у письмовій формі з обовязковим нотаріальним посвідченням. Невиконання цих вимог, тягне недійсність такої угоди із застосуванням наслідків реституції, передбачених ч. 2 ст. 48 ЦК 1963 р. В той же час, відповідно до правил ст. 15 Закону України «Про товарні біржі», угоди, які укладені учасниками біржі щодо купівлі-продажу товарів або обєктів нерухомості, допущених до обігу на товарній біржі та зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Така угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 47 ЦК( 1963 р.), якщо одна із сторін повністю, або частково виконала угоду, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду визнати угоду дійсною. Крім того, так як право власності у покупців за договором купівлі-продажу виникає з моменту виконання всіх суттєвих умов договору (ст. 224 ЦК УРСР), позивачі, які на момент укладення договору перебували у зареєстрованому шлюбі, набули прав співвласників цього будинку у рівних частинах. Статею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна позиція містилася в ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв під час набуття права права власності на вказаний житловий будинок. Окрім того, з Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 05.01.1996 року вбачається, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0, 25 га, яка надана останньому на підставі рішення виконкому Іванівської сільської ради від 30 липня 1993 року №22 для обслуговування житлового будинку адресою [ADDRESS]. Згідно Звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, станом на 18.01.2017 року, вартість земельної ділянки складає 19341 грн. Згідно ч. 2 ст. 373 ЦК України, право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону. За статтею 377 ЦК України , до особи, яка придбала житловий будинок переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянку, яка є необхідною для їх обслуговування. За ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько- побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, встановив у судовому засіданні, що [PERSON] продав всю свою садибу вважається, що останній також відчужив і земельну ділянку, надану для обслуговування житлового будинку. За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Отже, з вищевикладеного в сукупності вбачається, що вимоги позовної заяви є законними і обґрунтованими, а відтак підлягають задоволенню.

Outcome: approved