Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-15 00:00:00

04.07.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про вселення позивача у квартиру за адресою: м. Бахмут (Артемівськ), вул. Ювілейна, 55/94. В обґрунтування позову вказав, що сторони у перебували у шлюбі з 25.08.2001 року по 24.09.2013 року, шлюб було розірвано на підставі рішення суду від 27.08.2013 року за ініціативою [PERSON] Перебуваючи у шлюб, у 2002 році, позивач та відповідач купили двокімнатну квартиру за адресою: м. Бахмут (Артемівськ), вул. Ювілейна, 55/94, договір купівлі-продажу підписала відповідач. Вказана квартира була зареєстрована в державну реєстрі прав на нерухомість на імя відповідача. Як вказує позивач, він вирішив в добровільному порядку поділити майно і запропонував відповідачу свої варіанти розподілу майна, проте відповідач відмовилася поділити майно в добровільному порядку, вона самоуправно змінила замки в нашій квартирі і чинить позивачу перепони у користуванні їх спільною квартирою. Ця обставина змусила позивача звернутися до суду з позовом про захист його права, про визнання за ним права на ? частку квартири, про розділ майна. Рішенням Артемівського міськрайонного суду від 10.02.2015 року, яке набрало законної сили 24.03.2015 року, було визнано право власності позивача на ? частку квартири та розділено майно. 27.04.2015 року позивач зареєстрував ? частку квартири на своє імя в Реєстраційні службі Артемівського МРУЮ Донецької області. Після визнання за [PERSON] права власності на ? частку квартири, він неодноразово звертався до відповідача надати йому доступ до житла. Відповідач необґрунтовано відмовляла йому в цьому, грубо порушуючи норми законів, які гарантую позивачу право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. У звязку з такими самоправними діями 11.06.2015 року позивач звернувся до Артемівського МВ ГУМВС України в Донецькій області із заявою про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за ст. 356 КК України. Постановою слідчого Куюжуклу О.П. від 29.06.2015 року кримінальне провадження було закрито. [PERSON] оскаржив постанову слідчого, та ухвалою Артемівського міськрайонного суду від 29.07.2015 року постанова слідчого скасована. До цього часу він не має можливості потрапити до свого житла та користуватися ним. Ця обставина змусила позивача знову звернутися до суду для захисту свого права, оскільки позивач не має іншого житла та має намір користуватися спірною кватирою. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні 16.09.2016 року позовні вимоги в частині вселення його у спірну квартиру підтримали та просили їх задовольнити на підставах, викладених у позові. Крім того позивач вказав, що в частині позовних вимог про надання комплекту ключів від вхідних дверей квартири він відмовляється, оскільки відповідач в ході судового розгляду надала комплект ключів для того, щоб він мав можливість зробити дублікати та потрапити в житло. Позивач наполягав на ухваленні рішення щодо вселення у квартиру, оскільки вважав, що відповідач матиме можливість змінити замки і знову не впустити його до квартири, на яку він має таке ж право, що й вона. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона не перешкоджає вселенню позивача у квартиру, а він сам десь загубив ключі. Суд, вислухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Відповідно до статей\~3,\~4,\~15 ЦПК України\~особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, невизнаного або оспорюваного права у спосіб, передбачений\~ЦК України. Відповідно до\~ст.41 Конституції України\~та п.2 ч.1 ст.3\~та ст.321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків встановлених\~Конституцією\~та законом. Норми зазначеної статті кореспондують положенням\~ст. 47 Конституції України, відповідно до якої кожен має право на житло. Право на житло означає перш за все право особи мати житло для власного проживання та для проживання членів її сім'ї. Судом встановлено, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10.02.2015 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] були задоволені, та визнано за позивачем ? частку квартири, розташованої за адресою: м. Бахмут (Артемівськ) Донецької області, вул. Ювілейна, 55/94 (арк.с.5-6). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (№ 36795930 від 27.04.2015 року) [PERSON] на праві спільної часткової власності (1/2 частка) належить квартира за адресою: Донецька область, м. Бахмут (Артемівськ), вул. Ювілейна, 55/94, на підставі рішення суду від 10.02.2015 року (арк.с.7). В матеріалах справи також містить копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], ? частка якої належить [PERSON] (арк.с.8). У довідці № 1950 від 13.07.2016 року. наданої ПП «Наш дім плюс» зазначено, ощ за адресою: м. Бахмут, вул. Ювілейна, 55/94 зареєстровано 3 особи: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (арк.с.23). Як вказує позивач, після визнання за ним права власності на ? частку квартири, він неодноразово звертався до відповідача надати йому доступ до житла, проте відповідач необґрунтовано відмовляла йому в цьому. У звязку із цим 11.06.2015 року позивач звернувся до Артемівського МВ ГУМВС України в Донецькій області із заявою про самоправність дій [PERSON], за даними якої було внесено відомості в систему ЄРДР № 12015050150001830, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України. Однак постановою слідчого Куюжуклу О.П. від 29.06.2015 року кримінальне провадження було закрито у звязку із відсутністю складу кримінального правопорушення (арк.с.10). Позивач [PERSON] оскаржив зазначену постанову слідчого, та ухвалою Артемівського міськрайонного суду від 29.07.2015 року скарга [PERSON] була задоволена та постанова слідчого скасована (арк.с.11). Відповідно до ч.4\~ст. 9 ЖК України\~ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до положень\~ст. 155 ЖК України\~жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою). Відповідно до\~статті 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання, на вільний вибір місця проживання та його зміну. Частиною 4\~статті 311 ЦК України\~визначено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Частиною першою\~статті 316 ЦК України\~встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно\~ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею\~ст. 321 ЦК України\~встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до\~ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ч. 1\~ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно\~ст. 391 Цивільного кодексу України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до\~закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном. Вирішуючи даний спір, суд враховує правову позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 16 січня 2012 року, згідно якої у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до\~ст.369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Виходячи з верховенства права власності, яке є непорушним, з урахуванням фактичного визнання відповідачем вимоги щодо вселення позивача, відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України, та на підставі встановлених під час судового розгляду справи обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про вселення його у спірне житлове приміщення, є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved