Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

02 грудня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення процентів за користування позикою, який уточнював в останнє 18.03.2015 року заявою про збільшення розміру позовних вимог. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач [PERSON] зазначив, що 20.12.2008р. між ним та відповідачем по справі [PERSON], було укладено договір позики, згідно якого, позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 261\~000,00 гривень, а відповідач зобовязався повернути позику до 20.12.2009 року. Факт передачі грошових коштів позивачем [PERSON], відповідачу [PERSON] підтверджується розпискою. Проте у встановлений строк, відповідач не повернув позивачу грошові кошти, у звязку з чим, позивач [PERSON] був змушений звернутись до суду. 18.02.2013 року рішенням Запорізького районного суду Запорізької області, яке залишено без змін відповідно до ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 15.05.2013р., позов [PERSON] про стягнення суми позики з урахуванням індексу інфляції та процентів за користування позикою було задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму позики в розмірі 261\~000,00 гривень; проценти за користування позикою ( з 21.12.2009 р. по 05.12.2012 р.) в сумі 62\~751,0 09 гривень та інфляцію з 21.12.2009р. по 05.12.2012р. в сумі 40\~194,00 гривень. Вимога про стягнення процентів за прострочення повернення позики не заявлялася. Проте відповідач [PERSON] рішення суду від 18.02.2013 року так і не виконав, тому позивач [PERSON] знов був вимушений звернутися до суду і 07.10.2013 року рішенням Запорізького районного суду Запорізької області, яке залишено без змін відповідно до ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 26.11.2013р., позов [PERSON] про стягнення індексу інфляції та процентів за користування позикою було задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] проценти за користування позикою ( з 05.12.2012р. по 08.08.2013р.) в сумі 42\~010,28 гривень; інфляцію ( з січня по травень 2013 року) в сумі 783,00 гривень. Вимога про стягнення процентів за прострочення повернення позики не заявлялася. На даний момент відповідачем [PERSON] рішення суду виконано не було. У звязку з чим, позивач [PERSON] був змушений звернутись до суду з цим позовом, в якому просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму процентів за користування позикою в розмірі 43\~179,43 гривень; суму процентів за прострочення повернення позики в розмірі 45\~591,62 гривень, індексу інфляції в розмірі 93\~960,00 гривень, різницю, на яку збільшилася сума позики внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США в розмірі 871\~059,81 гривень що разом складає 1\~053\~790,86 гривень та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] всі понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати. В судове засідання зявився представник позивача адвокат [PERSON], який діяв на підставі договору про надання юридичної допомоги, представник підтримав в повному обсязі позовні вимоги [PERSON] та просив суд їх задовольнити. В судове засідання було викликано відповідача [PERSON] але він в судове засідання не зявився особисто, в судове засідання , яке відбулося 24.04.2015р. зявився представник відповідача за довіреністю [PERSON], який надав до суду письмові заперечення. Відповідно до письмових заперечень, відповідач [PERSON] проти позову [PERSON] заперечував, вважаючи їх необґрунтованими та такими, які не підлягають задоволенню. В обґрунтуванні своїх заперечень, представник відповідача [PERSON] зазначив, що СВ ЗМУ ГУМВС України Запорізької області здійснюється досудове розслідування, яке внесене до ЄРДР за №12013080040000842 від 07.03.2013 року за ознаками кримінального правопорушення за ч. 4 ст.358 КК України у звязку з тим, що відповідач [PERSON] ніяких договорів позики не підписував та підпису в розписці від 20.12.2008р. не ставив, а оскільки вироку суду не винесено, тому рішеннями суду від 18.02.2013р. та від 07.10.2013р. з [PERSON] було стягнуто суму боргу. Крім того, представник відповідача зазначає, що з рішення суду зобовязальні відносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. Також, представник відповідача зазначає, що фактичне невиконання рішення суду тягне за собою заподіяння певної шкоди позивачу. Відшкодування шкоди, в свою чергу це відповідальність,0 а не боргове (грошове) зобовязання, а на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що також є відповідальністю. Щодо стягнення з відповідача індексу інфляції, представник відповідача зазначає, зо офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже індексація внаслідок знецінення підлягає тільки грошова одиниця України, а іноземна валюта, яка була предметом договору індексації не підлягає. Щодо стягнення курсової різниці, представник відповідача також пояснив, що у відповідності до чинного законодавства усі зміни і доповнення до угоди дійсні лише у тому випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та підписані обома сторонами, а позивач здійснює зміну істотної умови угоди без двосторонньої угоди про розмір збільшення боргу договору те без зазначення порядку таких змін. Відповідно до ст.. 525 ЦК України, одностороння зміна умов не допускається. Тому на підставі вищевикладеного, представник відповідача просив суд в задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] відмовити в повному обсязі. Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] є законними, достатньо обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного: 20 грудня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. Згідно умов Договору, позивач [PERSON] передав відповідачу [PERSON] кошти у сумі 261\~000,00 гривень в валютному еквіваленті, який складав 52\~000 доларів США, а відповідач зобовязався повернути суму позики до 20 грудня 2009 року, що було зафіксовано розпискою від 20.12.2008 р., а наявність вказаної розписки встановлено рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 18.02.2013р., яке ніким не скасовано та набрало законної чинності. Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6-17888св11 від 17.08.2011, ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6-825св11 від 04.05.2011, № 6-18166св11 від 13.07.2011, № 6-7505св10 від 22.06.2011, правовими позиціями яких встановлено, що розписка беззаперечно визнається документом, що підтверджує юридичний факт виникнення зобовязання або його виконання. Згідно рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 18.02.2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 15 травня 2013 року, позов [PERSON] було задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму позики в розмірі 261\~000,00 гривень; проценти за користування позикою ( з 21.12.2009 р. по 05.12.2012 р.) в сумі 62\~751,0 09 гривень та інфляцію з 21.12.2009р. по 05.12.2012р. в сумі 40\~194,00 гривень. Вимога про стягнення процентів за прострочення повернення позики не заявлялася. У звязку з невиконанням рішення Запорізького районного суду від 18.02.2013 року, позивач [PERSON] знов звернувся до суду і рішенням Запорізького районного суду від 07.10.2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26.11.2013 року, позов [PERSON] було задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] проценти за користування позикою ( з 05.12.2012р. по 08.08.2013р.) в сумі 42\~010,28 гривень; інфляцію ( з січня по травень 2013 року) в сумі 783,00 гривень. Вимога про стягнення процентів за прострочення повернення позики не заявлялася. Копія вказаного рішення Запорізького районного суду та ухвали Апеляційного суду Запорізької області знаходиться в матеріалах справи. Вказаними рішеннями суду був встановлений факт передачі грошових коштів позивачем [PERSON] відповідачу [PERSON] в розмірі 261\~000,00 гривень та факт не виконання відповідачем [PERSON] рішення суду від 18.02.2013 року, яке набрало законної чинності. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Отже і на теперішній час відповідач [PERSON] продовжує ухилятись від виконання своїх зобовязань, які покладені на нього договором позики, тобто продовжує користуватись позикою. Станом на 17 березня 2015 року офіційний курс гривні до долара США становив 21,770381 гривні за 1 долар США. Отже, станом на 17 березня 2015 року сума боргу в розмірі 52000,00 доларів США становила 1\~132\~059,81 гривень. Але з цієї суми рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 18 лютого 2013 року у справі № 0810/7317/2012 вже було стягнуто 261\~000,00 гривень. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає курсова різниця в розмірі 1\~132\~059,81 261 000,00 = 871\~059,81 гривень. Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Положення чинного законодавства хоч і передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду України в постановах від 07.10.2014р. у справі № 3-133гс14, від 04.07.2011р. у справі № 3-62гс11, від 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14; копії яких містяться в матеріалах справи. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. В останнє проценти за користування позикою стягувалися рішенням суду від 07.10.2013р. за період з 05.12.2012р. по 08.08.2013р. На момент подачі позивачем заяви до суду про збільшення позовних вимог, а саме 18 березня 2015 року збільшився час фактичного користування позикою, з огляду на те, що її сума залишається неповернутою. Відтак сума процентів за користування позикою, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 43\~179,43 гривень. У звязку з тим, що сторонами не було встановлено розмір процентів, то їх розмір має відповідати рівню облікової ставки НБУ. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якою передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимоги кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем вимога про стягнення процентів за прострочення виконання грошового зобовязання ще ніколи не заявлялася Відповідно до постанови Верховного Суду України від 06 червня 2012 року, норма ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачає спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання, тобто грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. На момент 22.12.2009р. відповідач мав грошове зобовязання зі сплати суми боргу в розмірі 261\~000,00 гривень та грошове зобовязання зі сплати процентів за користування позикою в розмірі 29\~114,02 гривень, тобто загальна сума грошового зобовязання 290\~114,02 гривень. Саме з цієї суми необхідно обчислювати суму процентів за прострочення виконання зобовязання, розмір яких станом на 17 березня 2015 року становить 45\~591,62 гривень. У звязку з тривалим простроченням повернення позики стягненню з відповідача підлягають також інфляційні втрати. Зокрема, до цього не заявлялася вимога про стягнення інфляційних втрат за період з листопада 2014 року по лютий 2015 року. Відповідно до розрахунку, інфляційні втрати, розмір яких підлягає стягненню, становлять 93\~960,00 гривень. До матеріалів справи також доданий детальний розрахунок, відповідно до якого вбачається, що стягненню підлягають: - сума процентів за користування позикою в розмірі 43 179,43 грн.; - сума процентів за прострочення повернення позики в розмірі 45 591,62 грн.; - індекс інфляції в розмірі 93 960,00 грн.; - різниця, на яку збільшилася сума позики внаслідок зміни офіційного курсу гривні до долара США в розмірі 871 059,грн, Що разом складає 1\~053\~790,86 гривень. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.\~ [PERSON] є постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія І), що підтверджується посвідченням №034008 від 24.03.1995 р. та відповідно до п.10 ст. 5 закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Отже, оскільки позовні вимоги позивача [PERSON] є достатнім чином обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню, а позивач не сплачував судовий збір за подачу до суду вказаної позовної заяви на підставі п.10 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», тому сума судових витрат повинна бути стягнута з відповідача в дохід держави відповідно до ставок встановлених ЗУ «Про судовий збір» та пропорційно до задоволених позовних вимог але не може перебільшувати 3\~654,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved