Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

02.10.2017 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON], в якому зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 11.09.2012 року по 19.09.2017 року, проживала з ним однією сімєю до травня 2017 року. Від шлюбу вона та відповідач мають неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO]. Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, з дня звернення з позовом до суду і до досягнення дочкою повноліття, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, а також понесені нею судові витрати, зсилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалось через різні погляди на сімейне життя, ведення господарства, утримання сімї. Відповідач проживає окремо, належної участі в утриманні та вихованні дитини не приймає, чим ставить її сімю у скрутне матеріальне становище, оскільки син знаходиться повністю на її утриманні. Відповідач здоровий, працездатний, працює та має значні доходи, а тому може та зобовязаний сплачувати аліменти на утримання дитини. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. 13.10.2017 року подала заяву про розгляд справи у її відсутності, через неможливість зявитися в судове засідання, заявлені позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с.18). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується довідкою про доставку СМС-повідомлення (а.с.23), про причини неявки в суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин чи розгляд справи у його відсутності від відповідача не надходило. Заперечень щодо позову від відповідача не надходило, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі про відкриття провадження у справі від 03.10.2017 року. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи та не зявився до суду без поважних причин. Згідно із ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не зявився до суду без поважних причин, не повідомив суд про причини неявки в судове засідання, заяви про розгляд справи у його відсутності не подав, а позивачка не заперечує щодо ухвалення заочного рішення (а.с.19), то суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. В судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивачка заявила клопотання про розгляд справи у її відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Вирішуючи спір суд встановив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.09.2012 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-АМ №121343 (а.с.4), який розірвано за рішенням Шаргородського районного суду від 19.09.2017 року (а.с.7). Від шлюбу позивачка та відповідач мають неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO], батьком якого в свідоцтві про народження зазначений відповідач, а матірю позивачка, що вбачається із свідоцтва про народження серії І-АМ №238531 (а.с.5). Дитина сторін [PERSON], [INFO], проживає з матірю та знаходиться на утриманні матері, що вбачається із довідки, виданої виконкомом Деребчинської сільської ради від 28.09.2017 року за №1992, (а.с.6), а також вбачається із позовної заяви та не заперечується відповідачем, оскільки заперечень проти позову відповідач суду не подав, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі про відкриття провадження у справі від 03.10.2017 року. Відповідач добровільно коштів на утримання дитини не надає, що вбачається із позовної заяви та не заперечується відповідачем, оскільки заперечень проти вказаної обставини відповідач суду не подав, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі про відкриття провадження у справі від 03.10.2017 року. Таким чином, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості забезпечувати на рівні з позивачкою інтереси та утримання дитини, тобто може надавати допомогу на її утримання, оскільки, як вбачається з позовної заяви та досліджених у справі доказів, весь обсяг обовязків, повязаних з утриманням дитини, покладено на позивачку, що ставить останню в скрутне матеріальне становище та у нерівні умови. Отже, судом встановлено, що відповідач ухиляється від надання добровільної матеріальної допомоги на утримання сина [PERSON]. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України). Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, в тому числі, стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст.183 СК України, розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.1 ст.183 СК України). Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви (ч. 1 ст. 191 СК України). Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). Відповідно до ч.1 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на імя якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст. 179 СК України). Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, і, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дитини з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог про стягнення щомісячно аліментів на утримання дитини в розмірі однієї чверті від всіх видів доходу відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з часу звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, зазначаючи, що сама несе обсяг витрат на утримання сина, без належної участі відповідача, який від матеріального утримання дитини ухиляється. З огляду на те, що судом встановлено той факт, що відповідач не приймає належної участі у матеріальному утриманні дитини і обсяг обовязків по її утриманню покладено на позивачку, то це ставить сторони у нерівні умови, тому, позов підлягає задоволенню. При визначенні способу стягнення аліментів, суд вважає, що він повинен бути визначений у частці від доходу відповідача, тобто за вибором позивачки, з якою проживає дитина, в силу вимог ч.3 ст.181 СК України. До того ж, аліменти, які слід стягнути з відповідача на утримання сина, слід визначити у розмірі однієї чверті (1/4) заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.10.2017 року, тобто з часу предявлення позовної заяви до суду, відповідно до ст.191 СК України, до досягнення дитиною повноліття. Крім того, суд зауважує, що норма ч.ч.1, 2 ст.183 СК України не передбачає обмеження розміру аліментів не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Вказане обмеження передбачене ч.5 ст.183 СК України та застосовується у випадку звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів. При цьому, суд виходить також із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання дитиною сторін коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина мала б тоді, коли б утримувалися обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) батька якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини і звільнить позивачку та відповідача в наступному від повторного звернення до суду із позовом про зміну розміру аліментів у разі збільшення чи зменшення розміру заробітку (доходу) платника аліментів і, таким чином, забезпечить отримання дитиною сторін надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Таким чином, позов [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати… Відповідно до вимог ч.1 ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних із розглядом справи. До витрат, повязаних із розглядом справи, відповідно до ч.3 ст.79 ЦПК України, належать, в тому числі, витрати на правову допомогу. Відповідно до вимог ст.84 ЦПК України, витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Правову допомогу [PERSON] надавав адвокат [PERSON], що діє відповідно до договору про надання правової допомоги від 29.09.2017 року (а.с.15) на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №472 від 24.11.2005 року. Відповідно до квитанції серії 10АААА 512286/271 від 29.09.2017 року, позивачкою сплачено за надання правової допомоги адвокату [PERSON] 200 грн., яка, відповідно до розрахунку, полягає у складанні позову, консультації (а.с.16, 17). Статтею 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таким чином, понесені позивачкою витрати на правову допомогу при зверненні в суд підлягають стягненню з відповідача, виходячи із розрахунку вказаних витрат, та, враховуючи, що адвокат [PERSON] затратив на надання правової допомоги 40 хвилин (а.с.17). Підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 640 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved