Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

03 вересня 2015 року ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Свої вимоги мотивувало тим, що між ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів від 11 червня 2012 року. Згідно з п. 1.1. цього договору позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 150000 гривень, а останній зобов'язується їх повернути в порядку, передбаченому умовами цього договору. Підприємство на вимоги позичальника надавало їй позику частинами, а відповідач позику частково повертала. Станом на 28 серпня 2015 року ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» надало [PERSON] позику у сумі 221880 гривень. Відповідач повернула частину коштів у сумі 74733 гривні. Станом на 28 серпня 2015 року заборгованість відповідача становить 147147 гривень. Пунктом 3.1. договору позики передбачено, що термін надання позики позичальнику становить 3 роки з моменту підписання цього договору. Остаточний термін повернення позики - 25 червня 2015 року. Відповідно до п. 5.2. договору позики якщо позичальник в порушення умов договору своєчасно не повернув суму позики, то згідно зі ст. 625 і 1050 ЦК України він зобов'язаний сплатити суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотки річних від простроченої суми. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача суму заборгованості за договором позики в сумі 147147 гривень та 3 проценти річних у розмірі 774 гривні 03 копійки. У судовому засіданні 10 лютого 2016 року представник позивача подав до суду уточнену позовну заяву, в якій просив суд стягнути з відповідача суму заборгованості за договором позики з урахуванням індексу інфляції в сумі 149872 гривні 07 копійок та 3 проценти річних у розмірі 2780 гривень 33 копійки (а.с. 60-63). У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги уточненої позовної заяви та просив їх задовольнити. Пояснив, що [PERSON] за період з 31 травня 2013 року по 06 січня 2015 року було незаконно отримано з каси ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» грошових коштів в готівковій формі на суму 71880 гривень. Загальна сума заборгованості відповідача становить 147147 гривень, яка складається з 71880 гривень незаконно отриманих коштів з каси підприємства та 75267 гривень позичених коштів відповідно до умов договору позики. 27 серпня 2015 року [PERSON] було направлено претензію № 409 від 25 серпня 2015 року щодо необхідності погасити заборгованість, проте відповідачем вона проігнорована. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с. 125). У матеріалах справи містяться її заперечення проти позову, з яких вбачається, що 20 лютого 2015 року між нею та ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» було укладено додаткову угоду до договору позики про продовження терміну дії на 3 роки, а саме до 11 липня 2018 року. Просить суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 11 червня 2012 року між ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів (а.с. 6). Згідно п. 1.1. договору позики грошових коштів позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 150000 гривень, а останній зобов'язується їх повернути в порядку, передбаченому умовами цього договору. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Пунктом 3.1. договору визначено, що термін надання позики позичальнику становить 3 (три) роки з моменту підписання цього договору. Відповідно до п. 3.2. договору строк, вказаний у п. 3.1. цього договору, може бути продовжений за згодою сторін шляхом підписання додаткової угоди до цього договору. У матеріалах справи міститься додаткова угода від 20 лютого 2015 року до договору позики грошових коштів від 11 липня 2012 року (а.с. 83). Пунктом 1. додаткової угоди визначено, що термін надання позики позичальнику, вказаний у п. 3.1. договору, продовжений за згодою сторін на 3 (три) роки до 11 липня 2018 року згідно п. 3.2. договору. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Вбачається, що строк виконання договору позики станом на 26 липня 2017 року не настав. За таких обставин, позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором позики грошових коштів від 11 червня 2012 року з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних задоволенню не підлягають. Крім того, сторона позивача просить стягнути 71880 гривень, отриманих відповідачем з каси підприємства, посилаючись на статті 1046-1049 ЦК України, що регулюють правовідносини договорів позики. Разом з тим, представник позивача у судовому засіданні зазначив, що призначенням платежу в видаткових касових ордерах зазначалось «позика», проте на цю суму договір позики між сторонами не укладався. У такому випадку, суд вважає, що між сторонами не виникли договірні відносини з приводу позики ні фактично, ні в формі, яка відповідає вимогам закону (письмова форма), тому вимога позивача про стягнення з відповідача незаконно отриманих грошових коштів у сумі 71880 гривень також задоволенню не підлягає. З огляду на наведене, у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed