Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

03 квітня 2019 року [PERSON] звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовною заявою, предметом якої є: визнання права власності на квартиру [ADDRESS] в порядку набувальної давності. В обґрунтування позову зазначила, що у 2000 році вона на підставі усного договору купівлі-продажу, укладеного між нею, з одного боку, та відповідачами, з другого боку, набула у власність спірну квартиру. З того ж року і по теперішній час позивачка проживає в цій квартирі, сплачує комунальні послуги, здійснює поточний ремонт. Оскільки вона добросовісно заволоділа зазначеною квартирою та вже понад 10 років відкрито і безперервно володіє нею, проте не має правовстановлюючого документу, [PERSON] була змушена звернутися з позовом до суду. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити. Дала пояснення, що укладений між нею та відповідачами договір купівлі-продажу квартири не був оформлений нотаріально через те, що відповідачі мали від`їжджати до іншого міста. На неодноразові телефонні дзвінки позивачки з пропозицією оформити договір купівлі-продажу нотаріально, відповідачка [PERSON] погоджувалася, проте через брак часу просила почекати. Позивачка також пояснила, що в спірній квартирі до теперішнього часу зареєстрований неповнолітній син відповідачки [PERSON] , якого неможливо позбавити права користування житлом без юридичного оформлення переходу права власності на спірну квартиру до позивачки. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, а саме: за допомогою телефонограми (а.с. 80, 81) та шляхом опублікування на офіційному веб-порталі судової влади оголошення про виклик до суду (а.с. 79, 82). Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином (а.с. 68, 83). Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, допитавши свідків, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачка проживає за адресою: [ADDRESS] . В підтвердження цього факту до матеріалів справи долучено копії довідок, виданих головою правління ОСББ «Ольвія», з яких вбачається, що у спірній квартирі проживає позивачка, а відповідачі за цією адресою не проживають (а.с. 19, 20). Судом також встановлено, що між сторонами було досягнуто усну домовленість про перехід до позивачки права власності на спірну квартиру на умовах оплатності. Зазначені обставини підтверджуються показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] , які, будучи допитаними в судовому засіданні, показали, що між сторонами мав місце усний договір купівлі-продажу, на підставі якого право власності на спірну квартиру перейшло до позивачки за плату в сумі еквівалентній 500 доларів США. Свідок [PERSON] також пояснив, що на момент укладення договору попередні власники мали заборгованість зі сплати комунальних послуг, яка також була погашена позивачкою. З часу укладення договору, тобто з 2000 року свідок відповідачів не бачив, у квартирі проживає позивачка (а.с. 76, 76). Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду (частина 4 статті 344 ЦК України). З аналізу наведених норм слідує, що до сукупності умов, за яких особа має право на набуття права власності за набувальною давністю відноситься і така обставина, як добросовісність заволодіння. У пункті 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2012 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. В рішенні у справі №910/17274/17 від 14 травня 2019 року Велика палата Верховного суду зазначила, що, якщо володілець знає або повинен був знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Згідно з положеннями статті 347 ЦК України, особа може відмовитись від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Позивачем не надано та судом не досліджувались докази щодо вчинення будь-ким із відповідачів дій, спрямованих на відмову від належних їм прав. Як встановлено в ході розгляду справи, позивачці з 2000 року та по теперішній час відомо, що спірна квартира належить відповідачам на праві спільної власності, і власники не відмовлялись від свого речового права на нерухоме майно. Відповідно, на момент заволодіння квартирою позивачка знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності. З урахуванням викладеного, а також того факту, що позивачка знала про дійсних власників квартири та їй було відомо, що підставою для переходу права власності на нерухоме майно є письмовий договір купівлі-продажу, який підлягає нотаріальному оформленню, виходячи з того, що наявність між сторонами договірних відносин щодо речі виключає можливість захисту права власника в порядку набувальної давності, а чинне цивільне законодавство передбачає такий спосіб захисту права, як звернення до суду з позовом про визнання угоди дійсною, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання за позивачкою права власності в порядку набувальної давності, а тому відмовляє в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed