Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

03.10.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], без згоди батька у період з 01.02.2017 року по 30.08.2017 року до країни Ізраїль, мотивуючи тим, що відповідач є батьком її неповнолітнього сина [PERSON] та чинить перешкоди позивачці у виїзді за кордон з їх дитиною. Позивачка та її представник в судове засідання не з'явилися, представник позивачки надав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином, у зв'язку з чим справа розглядалась відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, рішення просив прийняти виходячи з інтересів дитини. Дослідивши надані матеріали, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що сторони знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 01.10.2005 року по 27.07.2014 року (рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16.07.2014 року). Від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження [NUMBER], видане Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 28.07.2011 року, актовий запис №2312). Судом також встановлено, що малолітній [PERSON] проживає разом з матір'ю. [PERSON] сплачує аліменти на сина, іншої участі у вихованні дитини не приймає. На теперішній час позивачкою отримано запрошення від родички [PERSON], яка є громадянкою Ізраїлю, щодо відпочинку [PERSON] та [PERSON] в державі Ізраїль. Оскільки відповідач безпідставно не дає згоди на виїзд сина за кордон, що суперечить інтересам дитини позивачка була змушена звернутися до суду з даним позовом. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вимоги ч. 3 ст. 313 ЦК України передбачають, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За загальними правилами, встановленими ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року та п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон, а виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі, або в супроводі осіб, уповноважених ними. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріальною згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Законодавство також передбачає можливість судового вирішення спору щодо виїзду дітей за межі України без дозволу того з батьків, який безпідставно не надає згоду на виїзд дитини - п. 2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Таким чином, законодавством передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду (разового). Встановлені судом фактичні обставини справи, свідчать про те, що відсутність дозволу батька дитини на виїзд за кордон, суперечить інтересам неповнолітнього [PERSON]. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, при цьому, в даному випадку виїзд дитини за кордон не пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір'ю або довгострокове перебування за межами України з інших причин, і тому таке судове рішення право [PERSON] на піклування, спілкування чи виховання сина ніяким чином не порушує і не обмежує. При цьому суд, вважає за можливе захистити права дитини, шляхом надання дозволу на тимчасовий виїзд його з України без згоди батька, до країни Ізраїль у період з 01.02.2017 року по 30.08.2017 року.

Outcome: approved