Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-05 00:00:00

03 березня 2020 року до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області зі Слов`янського міськрайонного суду Донецької області за підсудністю надійшла цивільна справа за позовом ПАТ АБ «Укргазбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги позивач мотивує тим, що між ПАТ АБ «Укргазбанк» та відповідачем був укладений кредитний договір № 2203/33 від 26.02.2008 у сумі 14 000 доларів США, з процентною ставкою за користування кредитом 12,9 % річних. Процентна ставка, що нараховується на залишок простроченої заборгованості збільшена на 1%, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості, відповідно до п. 3.1.10 Кредитного договору. Строк повернення грошових коштів до 25 лютого 2028 року. Станом на 04.11.2019 відповідачем не сплачено: нараховані та не сплачені проценти за користування кредитом за період з 01.06.2014 по 30.04.2015 - 1 136,37 доларів США, заборгованість за кредитом - 9 604,55 доларів США. Просять стягнути з відповідача на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 10 740,92 доларів США та сплачений судовий збір. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 березня 2020 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. За відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ст. 280 ч.1 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення по справі. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи із наступного. 26.02.2008 між ПАТ АТ «Укргазбанк» і [PERSON] був укладений кредитний договір №2203/33, відповідно до умов якого Банк повинен був надати Позичальникові кредит у сумі 14 000 доларів США, з процентною ставкою 12,9 % річних та строком повернення кредиту до 25.02.2028. (а.с.6). Відповідно до п.3.3.3 Кредитного договору №2203/33, повернення кредиту повинно здійснюватись в розмірі не менше 1/240 (кількість місяців використання кредиту) від суми отриманого кредиту, що становить не менше 58,33 доларів США з 01 по 10 число кожного місяця. (а.с.17). Відповідно до п.3.1.10 Кредитного договору №2203/33, на залишок простроченої заборгованості за кредитом проценти нараховуються, виходячи з процентної ставки, зазначеної у п.1.1 (12,9%), збільшеної на 1 процент, починаючи з дня виникнення процентної ставки. Відповідно до п.5.1 Кредитного договору №2203/33, у випадку порушення позичальником зобов`язань, Банк має право відмовитись від виконання своїх зобов`язань та/або розірвати цей договір, при цьому позичальник зобов`язаний відшкодувати Банку збитки в розмірі неповернутої суми кредиту, процентів за користування кредитом та витрат, понесених Банком за цим договором, а також повернути Банку заборгованість по кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, неустойку та інші видатки, понесені Банком за цим договором. (а.с.8). Наявними в матеріалах справи документами підтверджено, що Банк повністю виконав умови кредитного договору перед позичальником [PERSON] , надавши Позичальнику кредит у сумі 14 000 доларів США. У порушення вимог договору, позичальник [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 04.11.2019 має прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 9 604,55 доларів США, за відсотками за користування кредитом за період з 01.06.2014 по 30.04.2015 у розмірі 1 136,37 доларів США. (а.с.23). Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та умов Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором, або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 2ст. 612 ЦК України). Згідно зі ст.615 ЦК України, у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у тій сумі, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, встановлені договором. Згідно зі ст.1054 ч.1 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який був чинний на час спірних правовідносин (далі - Декрет), Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом встановлювався режим здійснення валютних операцій на території України, визначались загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 5 Декрету визначалось, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Згідно зі статтею 1 Декрету комерційні банки не входять до категорії «резидентів» та «нерезидентів» та змістом вказаного Декрету не передбачено обов`язку банку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу іноземної валюти в позику. Декрет втратив чинність 09.02.2019 у зв`язку із введенням в дію Закону України «Про валюту і валютні операції», за змістом частини першої статті 9 якого банки надають банківські та інші фінансові послуги, якщо вони є валютними операціями, на підставі банківської ліцензії. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Такого самого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 23.01.2020 року у справі № 639/9387/16-ц. Судом встановлено, що на момент укладення кредитного договору ПАТ АБ «Укргазбанк» мав банківську ліцензію Національного банку України № 123 від 19.11.2001 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною 1 та пунктами 5-11 частини 2 ст. 47 Закону України « Про банки і банківську діяльність» та дозвіл на здійснення банківських операцій № 123-3 від 19.11.2001 (а.с. 18-19). Відповідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У спростування розрахуноку заборгованості за кредитом, наданого позивачем, будь яких доказів відповідачами суду не надано та у зв`язку з вищевикладеним суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 2203/33 від 26.02.2008, в сумі 10 740,92 доларів США, яка складається з наступного: 9 604,55доларів США - заборгованість за кредитом, 1 16,37 доларів США - нараховані та несплачені проценти за користування кредитом за період з 01.06.2014 по 30.04.2015. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved