Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-14 00:00:00

02 жовтня 2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до КЛПЗ «Міська дитяча лікарня» про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. В обгрунтування позову зазначила, що відповідачем 25 вересня 2015 року був виданий наказ № 144, яким їй оголошено догану за порушення нею трудової дисципліни, у звязку із тим, що вона не вийшла на роботу 22 вересня 2015 року. Дійсно 22 вересня 2015 року вона не вийшла на роботу, тому що хворіла, однак вона завчасно домовилася із іншим працівником тієї ж кваліфікації про те, щоб вона вийшла попрацювати у її зміну, щоб потім вона попрацювала за неї пізніше. Отже будь-яким чином її відсутність не вплинула на виробничий процес. 30 вересня 2015 року був виданий наказ про звільнення позивачки у звязку із неодноразовим виконанням функціональних обовязків, покладених трудовим договором та порушення трудової дисципліни(наказ від 24 квітня 2015 року, від 25 вересня 2015 року) за згодою профспілкового комітету, за п.3 ст. 40 КЗпП України, адже 25 вересня 2015 року рекомендації лікарів на огляд дітей в кабінеті УЗІ були нею виконані.. Вважає незаконним посилання на наказ від 24 квітня 2015 року, крім того у оскаржуваному наказі не вказано яку дитину не було оглянуто в кабінеті УЗІ. За таких обставин, просить скасувати п.1 наказу КЛПЗ «Міська дитяча лікарня» від 25 вересня 2015 року № 114 «Про порушення трудової дисципліни медичною сестрою педіатричного відділення [PERSON] про застосування до неї дисциплінарного стягнення - догани», скасувати п.1 наказу КЛПЗ «Міська дитяча лікарня» від 30 вересня 2015 року № 115 «Про порушення трудової дисципліни медичною сестрою педіатричного відділення [PERSON] про застосування до неї дисциплінарного стягнення - звільнення», поновити її на роботі на посаді сестри медичної педіатричного відділення КЛПЗ «Міська дитяча лікарня», стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. У судовому засіданні позивачка [PERSON] свій позов підтримала з підстав, наведених у позовній заяві та зазначила, що у заяві помилково вказано, що вона була відсутня на роботі у звязку із хворобою. Насправді їй необхідний цей день був за сімейними обставинами, вона повідомила, що її не буде зав відділення [PERSON], на що остання відповіла, що якщо хтось із колег погодиться її замінити, то вона не буде заперечувати. Одна з медсестер погодилася, і вони помінялися змінами. Визнала, що їй було відомо про те, що вона працює по графіку, з графіком вона була ознайомлена, він завжди знаходиться у відділенні. Те, що необхідно писати заяву про надання їй вільного часу вона не знала, тому що вони завжди так робили, тобто між собою домовлялися про заміну, до того ж про це знала зав відділення [PERSON]. Щодо наказу від 30 вересня 2015 року, то зазначила, що в його основу незаконно покладений наказ від 24 квітня 2015 року. Крім того, той наказ також є незаконним, оскільки вона ніяких маніпуляцій не робила, просто обробила рану на пальці дитини йодом, а гній видушила. Також щодо проступку, у якому її звинувачують, і який став підставою для винесення наказу від 30 вересня 2015 року, то може пояснити, що дитина про яку йдеться мова, пройшла УЗІ, тільки в урологічному відділенні. Дійсно хлопчика готували на Харків, вона повідомила його мати, щоб остання чекала, оскільки у лікаря, який робить УЗІ черга, а потім пішла з дитиною на УЗІ. Після чого, зясувалося, що лікар, що проводить УЗІ пішла, не стала приймати цього хлопця, тому що у неї закінчився робочий час. Вона повідомила про це лікаря [PERSON], та поговорила із лікарем [PERSON], однак та відмовилася. Тоді вона повела дитину в урологічне відділення лікарні для дорослих на консультацію, де дитині зробили УЗІ. Зазначила, що вона працювала медсестрою понад двадцять років, будь-яких зауважень до її роботи не було, отже за такою статтею її звільнили безпідставно, тому що вона скаржилася до прокуратури. Також зазначила, що старша медична сестра має до неї особисту неприязнь, отже завжди до не придиралася на роботі, тому у когось були проступки серйозніші, однак їх ніколи не наказували, а щодо неї навпаки. Щодо журналу дефектури, то хоче зазначити, що інформація в ньому мала місце, однак вона перекручена, і в більшості випадках її вини немає. Представник відповідача та третя особа [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив та пояснив, що з боку адміністрації підприємства не було ніяких зловживань та порушень. Позивачка сама визнає, що була відсутня на роботі 22 вересня 2015 року. При цьому, зазначив, що дійсно медсестри працюють по змінах, про що зазначено у колдоговорі та відповідних наказах, складаннях графіку покладається на старшу медсестру, яка також доводить до відома працівників про дні роботи. Також наказом затверджено, що у разі якщо працівник за сімейними обставинами не може вийти у свою зміну, то він повинен попередити адміністрацію, написати заяву, і в такому випадку може бути здійснено взаємозаміну працівників з урахуванням норм КЗпП. Позивачка не вийшла на роботу самовільно без попередження адміністрації лікарні, пояснення писати відмовилися, у звязку з чим, був складений акт, її проступок був обговорений на зборах, однак вона на збори навіть не зявилася. У звязку з чим, було прийнято рішення про винесення їй догани. Щодо наказу від 24 квітня 2015 року, яким позивачці була винесена догана, зазначив, що позивачка грубо порушила трудову дисципліну та здійснила хірургічну маніпуляцію дитині, розкрила паронихий особистими манікюрними ножицями без дотримання правил антисептики, без жодних на це вказівок лікаря. При цьому вона сама визнала, що вчинила, однак вважає, що все зробила правильно. Відносно наказу про звільнення від 30 вересня 2015 року, зазначив, що дитина, яка повинна була пройти УЗІ, має тяжке захворювання, вона повинна була терміново направлена у Харків, при цьому цей день була пятниця. Позивачка з незрозумілих підстав не виконує УЗІ в дитячому відділенні, де є лікар, який пройшов курси, спеціалізується на дітях, і відводить його до відділення для дорослих, де йому роблять УЗІ. Також вказав, що такі невиконання мали систему, тому що в журналі дефектури, який ведеться постійно, є записи, які характеризують позивачку як спеціаліста не з кращого боку. Зазначив, що у них дитяча лікарня, тому працівники, які працюють в їх закладі відповідають перш за все за життя та здоровя дітей. Просить у позові відмовити, тому що з боку підприємства будь-яких порушень немає. Представник відповідача [PERSON]В.у судовому засіданні просив у позові відмовити та вказав, що з боку його довірителя будь-яких порушень при винесенні наказів немає, до того ж позивачка сама не заперечує обставин за яких їй винесено догану та звільнення. Вважає, що у позові слід відмовити за безпідставністю. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що дійсно до них у відділення 24 вересня 2015 року поступив хворий [PERSON] із тяжким захворюванням, таким що загрожує його життю. У звязку з цим, він направлявся у м. Харків на консультацію до гематолога, виїзд планувався у шість ранку в понеділок. 25 вересня 2015 року була пятниця, а тому у цей день хлопчику необхідно було провести ряд обстежень, у тому числі і УЗІ. Слід зазначити, що у суботу і неділю УЗІ у відділенні не проводять. УЗІ проводять зранку, натощак, тому час проведення УЗІ з 08 год. до 10 год. У історії хвороби було вказано, що дитині необхідно провести УЗІ. Про те, що УЗІ не було проведено, вона дізналася у матері дитини, коли їй сказала, що необхідно дочекатися результатів УЗІ з тим, щоб направити також дитину до уролога на консультацію, і мати дитини їй повідомила, що УЗІ дитині не проведено. Коли вона запитала у [PERSON], чому дитину не було направлено на УЗІ, остання повідомила, що їй не сказали час на якій необхідно вести дитину. Як зясувалося, лікар, який проводить в їх відділенні УЗІ провела пять призначених на цей день УЗІ, з іншого посту, і обслідуваний не був лише цей хлопчик, лікар його не дочекалася та пішла на прийом у дитячу поліклініку. Необхідність УЗІ була мотивована тим, що всі симптоми у дитини могли бути симптомами його хвороби, і можливо потребували невідкладного хірургічного втручання. У звязку з цим, вона, як лікар, невідкладно направила медсестру [PERSON] із дитиною на консультацію лікаря-уролога до дорослої лікарні до урологічного відділення, оскільки у них немає дитячого спеціаліста по урології. Там в урологічному відділенні попросити зробити УЗІ, тому що бувають крайні випадки, коли вони просять зробити в урологічному відділенні УЗІ. Уролог пішов назустріч та в урологічному відділенні зробили УЗІ. Слід зазначити, що консультація у лікаря-уролога може бути тільки з результатами УЗІ. Хоче зазначити, що якщо у медичної сестри якісь проблеми, то вони повинні про це повідомити лікаря. Може зазначити, що в конкретному випадку УЗІ було крайне необхідне, а сестра не тільки не провела дитину на УЗІ, однак навіть не повідомила, про те, що УЗІ не було проведено. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав: Як достовірно встановлено в судовому засіданні, [PERSON] працювала на посаді медсестри медичної палатної у КЛПЗ «Міська дитяча лікарня» з 07 липня 1995 року(а.с.3-4). 12 вересня 2015 року позивачка розірвала шлюб(а.с.24); Згідно із рішенням суду від 08 травня 2015 року позивачку визнано недієздатним сина позивачки [PERSON], [INFO], опікуном над нед ієздатним призначено позивачку(а.с. 18); Згідно із приказом від 24 квітня 2015 року № 71, сестрі медичній [PERSON] за грубе порушення функціональних обовязків, які могли нанести шкоду здоровю дитини, оголошено догану. Із змісту наказу видно, що з 14 квітня 2015 року у педіатричному відділенні знаходиться дитина [PERSON] з діагнозом: ювенальний артрит, бронхоектатична хвороба, розумова відсталість, паронихий середнього пальця. О 09 год. 00 хв. 20 квітня 2015 року медсестра [PERSON] самовільно, без призначень лікаря, без правил антисептики провела розкриття паронихия. О 11 год. 00 хв. дитина за розкладом була оглянута лікарем. 23 квітня 2015 року була проведена оперативна нарада, де розглянута доповідна записка зав відділенням [PERSON], де був встановлений факт грубого порушення [PERSON] функціональних обовязків (а.с.35). Суду надані документи, які слугували підставою винесення наказу протокол наради від 23 квітня 2015 року, акт про відмову надання пояснень [PERSON], доповідна від 20 квітня 2015 року лікаря [PERSON] та службова записка лікаря хирурга [PERSON] (а.с. 36-39); Наказом від 25 вересня 2015 року № 114 сестрі медичній [PERSON] була винесена догана за порушення трудової дисципліни. Із змісту наказу видно, що 23 вересня 2015 року поступила доповідна записка зав відділення [PERSON] , з якої видно, що медична сестра [PERSON] не зявилася на роботу у свою зміну 22 вересня 2015 року(а.с.30). Суду також надані документи, які слугували підставою для винесення наказу доповідна записка та акт про відмову надання пояснень [PERSON]В.(а.с. 34,31); Наказом від 30 вересня 2015 року № 115 за неодноразове невиконання функціональних обовязків та порушення трудової дисципліни(приказ від 24 квітня 2015 року № 71, приказ від 25 вересня 2015 року № 114) із згоди профспілкового комітету (протокол від 30 вересня 2015 року), сестру медичну [PERSON] звільнено за п.3 ст. 40 КЗпП України(а.с.25). Суду також надані протокол профспілкового комітету, клопотання до профспілкового комітету головного лікаря, акт про відмову від дачі пояснень [PERSON], акт про відмову від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення, доповідна записка лікаря (а.с.26-29). Відповідно до посадової інструкції палатної медичної сестри [PERSON], зокрема п.2.1, медична сестра зобовязана працювати згідно графіку, який затверджений адміністрацією закладу. П.. 2.2. передбачає, що медична медсестра повинна готувати хворих зокрема до ультразвукового обстеження. П.п. 2.9. передбачає обовязок медсестри виконувати призначення лікаря. У п.п 7.1 зазначено, що медична сестра підпорядковується у своїй діяльності старшій медичній сестрі відділення(а.с.68-69). Графік роботи за змінами встановлений колективним договором, правилами внутрішнього розпорядку(а.с.85-95, 106). Наказом від 01 січня 2013 року відповідальними за складання графіків роботи працівників визначені старші медичні сестри. В п.2 наказу зазначається, що зміни у графіку роботи(при необхідності) проводити на підставі заяви, листа непрацездатності(а.с.134). Згідно із даними особової картки позивачки, остання ознайомлена із своїми функціональними обовязками, правилами внутрішнього розпорядку(а.с.123 зворотня сторінака). Як достовірно встановлено у судовому засіданні та визнається сторонами, графік роботи на місяць вивішується у відділенні на початок місяцю для ознайомлення всіх працівників. Як видно із графіку роботи на вересень 2015 року та табелю робочого часу позивачка знала, що вона повинна вийти на роботу 22 вересня 2015 року(а.с.70-71). У судовому засіданні достовірно встановлено, що позивачка 22 вересня 2015 року на роботу не вийшла, заяви, якою повідомляла про необхідність зміни у графіку роботи, не писала. Суд не може прийняти до уваги доводи позивачки в тій їх частині, що її відсутність на роботі не вплинула на виробничий процесу, тому що вона помінялася змінами із іншою медсестрою тієї ж кваліфікації, виходячи з таких міркувань. Так у судовому засіданні достовірно встановлено, що позивачка у порушення п.2.15, за яким кореспондується обовязок працівника виконувати правила внутрішнього трудового розпорядку, не вийшла на роботу, не повідомила про це адміністрацію медичного закладу, не надала документів, які підтверджували поважність причин неявки. Слід зазначити, судом достовірно встановлено, що позивачка була ознайомлена із правилами внутрішнього розпорядку, посадовою інструкцією, графіком роботи. Та обставина, що замість позивачки на роботу вийшла інша медична сестра у судовому засіданні свого підтвердження не знайшла. Суд зазначає, що позивачці був розяснений обовязок суду, передбачений ч.4 ст.10 ЦПК України щодо сприяння прав сторін, передбачених чинним ЦПК України, розяснено наслідки вчинення(невчинення) процесуальних дій, однак позивачка будь-яких клопотань зокрема про виклик свідків та/ або про витребування певних доказів не заявляла. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачкою дійсно були вчиненні суттєві порушення трудової дисципліни, суд при цьому зазначає, що прогул є окремою підставою для розірвання трудового договору. Відповідно ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Згідно із ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Як вбачається із матеріалів справи, був складений акт про те, що [PERSON] відмовилася давати пояснення (а.с.31). При цьому, на думку суду при обранні виду дисциплінарного стягнення були враховані ступінь тяжкості вчиненого проступку, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення було оголошено в наказі та працівник повідомлений про нього під розписку(а.с.30). За змістом ст. 147-1 КЗпП України, дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. У відповідності до ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. На думку суду при винесенні наказу від 25 вересня 2015 року з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів згадані норми чинного законодавства були дотримані. Аналізуючи докази надані сторонами при вирішенні спору в частині вимог про скасування п.1 наказу від 30 вересня 2015 року, суд виходив з таких міркувань. За змістом п.3 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; Згідно із п.22 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. За передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. У судовому засіданні достовірно встановлено, що протягом 2015 року позивачку було двічі притягнуто до дисциплінарної відповідальності, а саме 24 квітня 2015 року та 25 вересня 2015 року у виді догани. Аналіз наданих суду відповідачем документів дає можливість дійти до висновку, що вказані заходи дисциплінарного стягнення згідно із нормами, передбаченими ст.. 151 КЗпП України, не втратили юридичної сили за давністю та не зняті достроково. Наказ від 24 квітня 2015 року позивачкою не оскаржувався. Тому її доводи в тій їх частині, що вказаний наказ не повинен був бути прийнятий до уваги при винесенні наказу від 30 вересня 2015 року судом не приймаються. На вимоги чинного законодавства, розяснень Постанови Пленуму ВСУ №6 від , судом також вирішувалося питання, чи були враховані відповідачем при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку, заподіяна працівником шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Так у судовому засіданні достовірно встановлено, що підставою для накладення дисциплінарного стягнення у виді звільнення стало порушення позивачкою п. 2.4 посадової інструкції, яка передбачає обовязок медсестри готувати хворого до УЗІ. Як видно із показань свідка [PERSON], її доповідної, в історії хвороби дитини було записано обовязкове проведення УЗІ. Однак, на звернення лікаря, медсестра повідомила, що дитина не була направлена на УЗІ. Як видно із доповідної, наказу, дитину необхідно було за станом здоровя направляти у медичний заклад м. Харкова, і проведення УЗІ-дослідження було необхідне. Як видно із наданих копій журналу лікаря УЗІ, 25 вересня 2015 року за планом було записано шість дітей на УЗІ, дитина, яку готувала медсестра [PERSON] на УЗІ не зявилася(а.с.77-78). Із показань свідка [PERSON] видно, що та обставина, що дитина не пройшла вчасно УЗІ була нею виявлена лише, після того, як їй про це повідомила мати хворої дитини, а вона в свою чергу про це запитала у медсестри. При цьому, у відповідь їй було повідомлено про те, що не був вказаний час, коли дитину необхідно вести на УЗІ. У звязку з цим, лікар [PERSON] сказала медсестрі [PERSON], щоб остання пішла до урологічного відділення, тому що дитині необхідна була консультація лікаря-спеціаліста, а в їх відділенні такого спеціаліста немає, і у звязку з тим, що лікар, яка проводить УЗІ в їх відділенні, вже пішла працювати за своїм основним місцем роботи, попросила, щоб там також зробили дитині УЗІ, без якого неможливо було дитину направити у м. Харків. Суд приймає до уваги показання свідка [PERSON], оскільки вони дані під присягою, не містять в собі внутрішніх протиріч та узгоджуються з інших зібраними по справі доказами. Суд зазначає, що поняття тяжкості вчиненого проступку є оціночним, тому за розясненнями Пленуму ВСУ № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», повинні також бути враховані і попередня робота працівника та наявність заподіяної шкоди. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд вважає, що в конкретному випадку, обстеження хворої дитини, яку терміново направляли до м. Харкова було необхідним і важливим, до того ж у судовому засіданні встановлено, що в даному випадку УЗІ дитині робиться зранку натощак, що медсестра зі стажем, який має позивачка повинна була знати, втім якихось конкретних поважних причин, чому дитину не було обстежено у дитячому відділенні, та у ранковий час, позивачкою не наведено, до того ж як видно зі слів свідка [PERSON], та обставина, що дитина не була обстежена виявилася лише після лікарського контролю, а не з повідомлення медичної сестри, що змусило лікаря у даній ситуації приймати терміново рішення для того щоб дитина пройшла належне медичне обстеження при цьому у іншому медичному закладі. Слід при цьому зазначити, що хвора дитина весь цей час також не приймала їжу, оскільки чекала, що буде проведено УЗІ. З врахуванням встановлених обставин справи та перевірки їх доказами, суд приходить до висновку, що порушення трудової дисципліни з боку позивача мало місце, при цьому, на думку суду, з врахуванням досвіду роботи позивача, таке порушення є грубим і не призвело до вчинення шкоди пацієнту внаслідок збігу обставин, та розпоряджень лікаря. У звязку з цим, а також з врахуванням того, що, як видно із дефектурного журналу, медсестрі [PERSON] неодноразово робились зауваження щодо її відношення до роботи, суд вважає, що у відповідача були підстави для застосування дисциплінарного стягнення наказом від 30 вересня 2015 року. Судом приймається до уваги відомості дефектурного журналу, як такі, що характеризують працю особи, оскільки ведення такого журналу передбаченого наказом по підприємству(а.с.124-133,135,25). Відповідно до розяснень п.15 Пленмуму ВСУ № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43(1) КЗпП ( 322-08 ). Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник. Згода профспілкового органу на звільнення не може бути визнана такою, що має юридичне значення, якщо не додержані вимоги про участь у засіданні цього органу більше половини його членів, або згода давалась на прохання службової особи, що не наділена правом прийняття і звільнення і не мала відповідного доручення правомочної особи, чи з ініціативи самого профспілкового органу або з інших підстав, ніж зазначалось у поданні власника чи уповноваженого ним органу, а потім і в наказі про звільнення. Вирішуючи питання щодо правомірності винесення наказу про звільнення від 30 вересня 2015 року, суд приходить до висновку, що наказ винесений особою, яка правомочна виносити такі накази, наказ про звільнення проведений із погодженням із профспілковим комітетом, який був присутній у повному складі, та проводився на підставі подання керівника закладу, накладення дисциплінарного стягнення вчинено у строки, передбачені ст.. 148, 151 КЗпП України та за умови отримання попередніх письмових пояснень від особи, щодо якої вирішується питання про накладення щодо неї дисциплінарного стягнення, яка скористалася своїм правом та відмовилася їх надавати, про що були складені відповідні акти. Суд також приходить до висновку, що обрання відповідачем такого виду стягнення як звільнення, відповідає ступеню тяжкості вчиненого проступку, заподіяній позивачем шкоди, обставинам, за яких вчинено проступок, і попередній роботі працівника, та винесений після застосування протягом року до позивачки декількох дисциплінарних стягнень за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку. В звязку з викладеними обставинами, суд вважає, що в позові про скасування п.1 наказу від 30 вересня 2015 року № 115 слід відмовити за безпідставністю. У зв'язку з викладеним, суд відмовляє у вимогах про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, оскільки ці вимоги є похідними від вимог про скасування п.1 наказу про звільнення від 30 вересня 2015 року. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed