Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

04.02.2021 представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом в інтересах військової частини [NUMBER] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Міністерство оборони України, Київське квартирно-експлуатаційне управління та з врахуванням уточнених 30.03.2021 позовних вимог просив усунути з боку відповідачів перешкоди Міністерству оборони України в особі військової частини [NUMBER] у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном, а саме, службовим житловим приміщенням за адресою: квартира [ADDRESS] шляхом виселення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 2005 по 2007 рік відповідач [PERSON] проходив військову службу у в/ч [NUMBER] , що дислокується в [ADDRESS] , йому та членам його сім`ї іншим відповідачам, була надана службова квартира [ADDRESS] , відповідно до рішення командира військової частини. Ордер на вказану квартиру не видавався, так як 12.10.2007 [PERSON] було звільнено з військової служби у запас. Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 29.04.2009 відповідачів [PERSON] та [PERSON] разом з неповнолітніми на той час дітьми відповідачами [PERSON] та [PERSON] , виселено із службової квартири без надання іншого жилого приміщення. Вказане рішення скасоване рішенням апеляційного суду від 05.10.2009 в частині задоволення позовних вимог про виселення [PERSON] з неповнолітніми дітьми без надання іншого жилого приміщення та в цій частині ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову військової частини [NUMBER] до [PERSON] про виселення її з неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] без надання іншого жилого приміщення - відмовлено. Ухвалою Верховного Суду від 23.03.2010 рішення апеляційного суду від 05.10.2009 залишено без змін. 26.09.2008 відповідачі [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, а неповнолітні на той час діти відповідачі [PERSON] та [PERSON] , залишилися проживати з відповідачем [PERSON] у вказаній службовій квартирі. В період з 07.10.2016 по 29.03.2019 відповідач [PERSON] проходила військову службу за контрактом у в/ч [NUMBER] , та після звільнення її було виключено із списків особового складу в/ч [NUMBER] . На час проходження служби вона постійним або службовим житлом не забезпечувалася. Перевірками фактичного проживання в квартирі [ADDRESS] встановлено, що в ній проживає та веде побут сім`я [PERSON] в складі трьох осіб, нарахування комунальних послуг проводиться теж на трьох осіб. В квартирі ніхто не зареєстрований. Позивач посилаючись на наведені вище факти, вважає, що на даний час відповідачі [PERSON] , [PERSON] разом з членами її сім`ї дітьми [PERSON] та [PERSON] , які є повнолітніми на час розгляду справи, незаконно проживають у службовому житлі. 06.04.2021 начальником Київського КЕУ Діцуленком К. до суду надано письмові пояснення, в яких він вважає позовні вимоги обґрунтованими з огляду на те, що сім`я відповідачів з 2007 року і по теперішній час проживають у спірній службовій квартирі без законних на те підстав, які відпали після звільнення відповідача [PERSON] з військової служби та досягнення повноліття дітьми відповідача [PERSON] 16.04.2021 відповідач [PERSON] подала суду відзив на позовну заяву, в якому просила в задоволенні позову відмовити у зв`язку з тим, що вона не може бути виселена із житлового приміщення, враховуючи положення статей 124, 125 ЖК України, оскільки має інвалідність, пов`язану з проходженням військової служби. Інші відповідачі своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористались. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх, посилаючись на те, що відповідачу [PERSON] було дозволено проживати у службовій квартирі до досягнення повноліття її дітьми. Станом на даний час ця обставина відпала. Крім того, наголошували на тому, що відповідач [PERSON] звільнилася з військової служби за станом здоров`я, на час звільнення інвалідності не мала, а отже не мала права на проживання у службовій квартирі. Водночас, стверджували, що єдиною правовою підставою для вселення військовослужбовця у житлове приміщення є спеціальний ордер, а оскільки такий ордер відповідачам не видавався, то їх слід вважати такими, що вселились у службове житло самоправно. Представник третьої особи - Київського квартирно-експлуатаційного управління, [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги військової частини підтримала, просила їх задовольнити, посилаючись на незаконність проживання відповідачів у спірній квартирі. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат Панченко Б.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, про місце і час слухання справи повідомлялись належним чином. Представник третьої особи Міністерства оборони України в судове засідання також не з`явився. Від представника третьої особи Міністерства оборони України 20.04.2021 на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника МО України за наявними матеріалами в справі. За приписами ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.ч. 1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як передбачено ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши фактичні обставини справи у межах заявлених позовних вимог та перевіривши їх доказами, наданими сторонами, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до Закону України «Про правовий режим майна у збройних силах України» військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (військові частини). Статтею 2 означеного закону визначено, що Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі, закріплює військове майно за військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування. Відповідно до п. 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, у справах про виселення зі службових жилих приміщень необхідно встановлювати, чи віднесено спірне жиле приміщення до службових. При цьому слід виходити з того, що приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду вважаються службовими з часу винесення рішення виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради про включення їх до числа службових. Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира [ADDRESS] на праві державної власності належить Міністерству оборони України. Розпорядженням Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації № 705 від 05 грудня 2005 року вказана квартира включена до числа службових. Наказом начальника Переяслав-Хмельницького гарнізону від 21.03.2019 № 6 квартиру [ADDRESS] розподілено за військовою частиною [NUMBER] . З копії свідоцтва про реєстрацію військової частини як суб`єкта господарської діяльності у Збройних силах вбачається, що військову частину [NUMBER] з місцезнаходженням у Київській області Переяслав-Хмельницького району с. Дівички, 10 жовтня 2018 року зареєстровано як суб`єкт господарської діяльності. З повідомлення, адресованого Київському квартино-експлуатаційному управлінню командиром військової частини польова пошта [NUMBER] від 21 червня 2017 року № 2163 слідує, що відповідно до Директиви МО України та Генерального штабу від 26 квітня 2017 року № 332/1/5дск військова частина польова пошта [NUMBER] з 30 червня 2017 року переходить на умовне найменування військова частина [NUMBER] без зміни дислокації та підпорядкування. З акту приймання (передачі) будівель, споруд і території військового містечка № [NUMBER] (Дівички) від 08 вересня 2015 року вбачається, що військова частина [NUMBER] ( [NUMBER] ) прийняла від військової частини [NUMBER] ( [NUMBER] ) будівлі, споруди та територію військового містечка № [NUMBER] (Дівички), в тому числі будинок [ADDRESS] . За інформацією Київського квартирно-експлуатаційного управління МО України від 20.03.2021 за №517/349 згідно з наказом МО України від 31.10.2018 №544 передано безоплатно у комунальну власність територіальної громади села Дівички Переяслав-Хмельницького району Київської області фонди військового містечка № [NUMBER] (село Дівички). До складу об`єкта передачі не входять\~службові квартири,\~на які\~зареєстровано право\~власності за\~державою в\~особі МО\~України. З копії протоколу № 4 засідання житлової комісії від 11.07.2006 слідує, що службова квартира [ADDRESS] розподілена майору [PERSON] без зняття з квартирного обліку. З копії довідки в/ч [NUMBER] від 11.09.2018 за №739 вбачається, що [PERSON] з 26.04.2006 зареєстрована за адресою: військова частина, [ADDRESS] . За вказаною адресою також зареєстровані її дочка [PERSON] з 26.04.2006 та син [PERSON] з 27.06.2018. Згідно з даними КП «ЖКГ Дівичківської сільської ради» від 22.01.2020 за адресою: [ADDRESS] ніхто не зареєстрований. Фактично за рішенням суду оплачує комунальні послуги [PERSON] . Нарахування за даною адресою проводиться на 3-х чоловік, згідно рішення суду. Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви про необхідність виселення відповідачів із спірної квартири, представники позивача, поміж іншим, посилались на те, що відповідачі вселились у житло самоправно, без належних правових підстав, тобто без спеціального ордеру, який є єдиною правовою підставою для вселення у службове житло. \~ \~ \~ \~Частиною четвертою ст.82 ЦПК передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиція\~ це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Цей правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 922/2391/16. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень\~(постанова ВС від 19.12.2019 у справі № 520/11429/17). Відповідно до матеріалів цивільної справи № 2-40 за 2009 рік за позовом військової частини [NUMBER] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості та виселення без надання житла та за зустрічним позовом [PERSON] про стягнення грошового забезпечення, рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 29.04.2009 позов задоволено частково та вирішено виселити [PERSON] та членів його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] без надання іншого жилого приміщення, з службового жилого приміщення квартири [ADDRESS] . Рішенням апеляційного суду Київської області від 05.10.2009 рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 29.04.2009 в частині задоволення позовних вимог про виселення [PERSON] з неповнолітніми дітьми з квартири без надання іншого жилого приміщення скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову військової частини [NUMBER] до [PERSON] про виселення її з неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] без надання іншого жилого приміщення - відмовлено. Ухвалою Верховного Суду від 23.03.2010 рішення апеляційного суду від 05.10.2009 залишено без змін. Незаконність виселення відповідача [PERSON] з неповнолітніми дітьми із спірного приміщення судом апеляційної інстанції обґрунтовано посиланням на норми ст.125 ЖК України, згідно з якими не можуть бути виселені зі службового приміщення без надання іншого житла, як сім`ї військовослужбовців, так і одинокі особи з неповнолітніми дітьми, що проживають разом з нею. Апеляційний суд Київської області в своєму рішенні від 05.10.2009, яке ухвалою Верховного Суду України від 23.03.2010 залишено без змін, встановив, що відповідачам спірна\~службова квартира\~була надана\~відповідно до\~рішення командира\~в/ч\~ [NUMBER] ,\~яка була\~включена до\~числа службових\~розпорядженням Переяслав-Хмельницької\~районної державної\~адміністрації за\~№ 705\~від 05.12.2005.\~З [PERSON] \~був укладений\~договір найму\~спірної квартири,\~відповідачі є\~прописаними у\~службовому житлі\~з 26.04.2006. Також під час розгляду справи судом встановлено, що квартира виділена рішенням командира на підставі рішення житлової комісії про розподіл квартири майору [PERSON] , що зафіксовано у протоколі № 4 від 11.07.2006. За наведених обставин, вселення сім`ї [PERSON] у службову квартиру відбулось правомірно, таке вселення без дозволу підприємства-роботодавця не вчинялось, а отже доводи позивача про вселення сім`ї [PERSON] у спірне житлове приміщення самоправно є безпідставними. Відповідно до положень\~ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення інакше як з підстав і в прядку, передбачених законом. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, у установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення. Відповідно до ст. 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню із службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Згідно з п. 21 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 року № 1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями»\~зазначено, що при звільненні з військової служби військовослужбовець підлягає виселенню із службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї, якщо інше не передбачено законодавством. Аналогічне положення міститься в п. 3.16 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 року № 737(у редакції наказу Міністерства оборони України від 19.06.2014 року № 401). Однак, стаття 125 ЖК УРСР визначає перелік осіб, які не можуть бути виселені зі службового житла у випадках, передбачених ст. 124 ЖК УРСР, без надання іншого жилого приміщення. Так, положеннями\~ст. 125 ЖК УРСР\~ визначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього кодексу не може бути виселено , інвалідів війни та інших інвалідів з числа військовослужбовців; учасників Великої Вітчизняної війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; інвалідів з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; інвалідів праці I і II груп, інвалідів I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Відповідно до копії витягу з наказу №275 від 07.10.2016 командира в/ч [NUMBER] солдата [PERSON] зараховано до списків особового складу. Згідно з копією витягу з наказу №67 від 29.03.2019 командира в/ч [NUMBER] військовослужбовця [PERSON] звільнено з військової служби у запас наказом командира 43 ОАБр №7-РС від 28.02.2019 відповідно до підпункту «б» (за станом здоров`я), з 29.03.2019 виключено із списків особового складу військової частини [NUMBER] . Відповідач [PERSON] , згідно з копією посвідчення серії [NUMBER] від 28.07.2017 має право на пільги, встановлені для ветеранів війни учасників бойових дій. Відповідно до копії посвідчення серії [NUMBER] \~від 13.05.2019\~ [PERSON] є\~інвалідом 2\~групи і\~має право\~на пільги,\~встановлені для\~ветеранів війни\~ інвалідів\~війни. З копії пенсійного посвідчення № [NUMBER] на ім`я [PERSON] вбачається вид пенсії: по інвалідності, 2 група, інвалідність внаслідок війни, Міноборони, довічно. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про виселення [PERSON] із спірної квартири заявлено неправомірно, оскільки відповідно до ст. 125 ЖК України її не може бути виселено без надання іншого житлового приміщення. Доводи позивача про те, що на момент звільнення з військової служби [PERSON] інвалідності не мала, а отже не мала права проживати у квартирі, не заслуговують на увагу, оскільки закон не пов`язує заборону виселення інвалідів з моментом отримання такого статусу особою та моментом звільнення з військової служби. Крім того, за змістом п. 2 статті 8 Конвенції про захист прав і свобод втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів. Позивач, подавши позов про виселення як мету вказав забезпечення житлом військовослужбовця, який перебуває на військовій службі у військовій частині та послався на наказ командира в/ч [NUMBER] № 397 від 13.05.2019, яким розподілено службову житлову площу - квартиру за адресою: [ADDRESS] , військовослужбовцю військової служби старшині [PERSON] у складі сім`ї з чотирьох осіб. \~ \~ \~ \~Разом з тим, пропорційність виселення меті виселення відповідача [PERSON] , яка є інвалідом з числа військовослужбовців та наявність в якої іншого житла не встановлена, без надання іншого житлового приміщення, взагалі викликає обґрунтований сумнів. Таким чином, підстави для виселення відповідача [PERSON] із спірного службового житлового приміщення відсутні, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Разом з тим, вирішуючи позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення із службового житла відповідачів [PERSON] та [PERSON] , суд виходить з наступного. Відповідно до даних відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м.Києві та Київській області від 19.02.2021 місце проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . З копії паспорта громадянина України, серії [NUMBER] , виданого 07.12.2011 на ім`я [PERSON] , його датою народження значиться [INFO] ; з копії паспорта серії [NUMBER] , виданого 22.12.2016 на ім`я [PERSON] , датою її народження значиться [INFO] . З копії довідки про перевірку житлових умов старшого солдата [PERSON] , що проживає у [ADDRESS] , якою встановлено, що будинок належить [PERSON] , склад сім`ї 3 особи: [PERSON] , [PERSON] дочка, 2000 року народження, [PERSON] син, 1995 року народження. Як зазначалося вище, рішенням апеляційного суду Київської області від 05.10.2009 рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 29.04.2002 в частині задоволення позовних вимог про виселення [PERSON] з неповнолітніми дітьми з квартири без надання іншого жилого приміщення скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову військової частини [NUMBER] до [PERSON] про виселення її з неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] без надання іншого жилого приміщення - відмовлено. Ухвалою Верховного Суду від 23.03.2010 рішення апеляційного суду від 05.10.2009 залишено без змін. Судом апеляційної\~інстанції обґрунтовано\~незаконність виселення\~відповідача [PERSON] \~з неповнолітніми\~дітьми із\~спірного приміщення\~з посиланням\~на ст.125\~ЖК України,\~згідно з\~якою не\~можуть бути\~виселені зі\~службового приміщення\~без надання\~іншого житла,\~як сім`ї\~військовослужбовців,\~так і\~одинокі особи\~з неповнолітніми\~дітьми,\~що проживають\~разом з\~нею.\~Так,\~26.09.2008\~відповідачі [PERSON] \~та [PERSON] \~розірвали шлюб,\~а неповнолітні\~на той\~час діти\~ відповідачі\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~залишилися проживати\~з відповідачем\~ [PERSON] \~у вказаній\~службовій квартирі. Отже, відповідачі [PERSON] та [PERSON] були заселені, будучи неповнолітніми особами, та проживали у спірному службовому приміщенні як члени сім`ї відповідача [PERSON] разом зі своєю матір`ю відповідачем [PERSON] . Після розірвання шлюбу між батьками вони залишилися проживати у спірній квартирі разом з матір`ю - відповідачем [PERSON] згідно з рішенням Апеляційного суду Київської області від 05.10.2009 з посиланням на ту обставину, що [PERSON] на підставі ст.125 ЖК України є особою, яку не може\~бути виселено\~без надання\~іншого житлового\~приміщення,\~оскільки вона\~є одинокою особою з неповнолітніми дітьми, які проживали разом з нею. Як встановлено в судовому засіданні відповідачі [PERSON] та [PERSON] на момент подачі позову до суду (04.02.2021) є повнолітніми особами, яким виповнилося відповідно 26 та 20 повних років, а отже, законних підстав для проживання в квартирі [ADDRESS] вони не мають. Таким чином, суд не вбачає підстав для відмови у позові в частині виселення із спірного службового жилого приміщення відповідачів [PERSON] та [PERSON] , а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. В частині виселення з спірного службового жилого приміщення відповідача [PERSON] , суд відзначає наступне. Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 29.04.2009 в частині виселення [PERSON] із службового приміщення квартири [ADDRESS] , залишено без змін рішенням Апеляційного суду Київської області від 05.10.2009 та ухвалою Верховного Суду від 23.03.2010. Даних про виконання рішення суду самостійно [PERSON] чи примусово, у справі не міститься, представникам позивача про ці обставини невідомо. З дослідженого судом копії акту інвентаризації фонду службових квартир [ADDRESS] станом на 01.02.2018 за адресою: [ADDRESS] по факту проживає майор запасу [PERSON] з сім`єю згідно з рішенням суду. З копії рапорта т.в.о. начальника КБС в/ч [NUMBER] Германовського А.Б. від 21.03.2019 та копії акта перевірки фактичного проживання № 3245 від 02.12.2020 вбачається, що в квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] зі своєю сім`єю у складі чотирьох чоловік. Крім того, факт проживання за адресою знаходження спірної квартири в судовому засіданні підтвердив представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвокат Панченко Б. В. Даний факт також підтверджується даними, що містяться у договорі про надання правової допомоги від 02 квітня 2021 року, що укладений між представником [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, відповідно ч. 10 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження», у разі, якщо особа самостійно вселилася у приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення. Виконавче провадження у такому разі підлягає відновленню за постановою державного виконавця. Таким чином, з огляду на викладене, суд не вбачає необхідності вирішувати питання щодо виселення [PERSON] як особи, яка самоправно вселилась у службове житлове приміщення, оскільки чинним законодавством передбачений позасудовий механізм повторного виселення особи із житлового приміщення. \~Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України підставами закриття провадження у справі є рішення суду, яке набрало законної сили або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами; Таким чином, з огляду на те, що з приводу спору щодо виселення відповідача [PERSON] із службового жилого приміщення квартири [ADDRESS] , є рішення суду, яке набрало законної сили, провадження у справі в цій частині слід закрити. Частиною 1\~статті 141 ЦПК України\~передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial