Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-04 00:00:00

03.08.2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто» (далі ТОВ «ЛК «Ваш авто») про захист прав споживача, визнання пункту 12.1 договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів, в якому вказав, що 10.07.2015 року між ним та ТОВ «ЛК «Ваш авто» було укладено договір Фінансового лізингу № 000402 з додатками, згідно якого предметом Лізингу є автомобіль ЗАЗ Lanos Comfort. Відповідно до умов Договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу (ЗАЗ Lanos Comfort, зазначений у специфікації, що є додатком № 2 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на умовах, передбачених договором. В усній формі представник відповідача роз'яснила, що [PERSON] повинен спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 16 050 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого зі ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день позивачем було сплачено рахунок на суму 16 050 грн. із зазначенням призначення платежу «Авансовий платіж згідно договору». Однак, представником відповідача не було розяснено призначення платежу, який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору. [PERSON] вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії та призначення платежу, зазначеного в рахунку). В договорі це передбачено, але у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала його підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий. Компанія відмовилась передавати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу автомобіля протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50 % від вартості предмету лізингу, комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума в розмірі 16 050 грн. є адміністративним платежем за оформлення договору. Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії введено [PERSON] в оману щодо умов виконання договірних зобовязань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням його прав як споживача. Також, [PERSON] вказував на те, що умова договору про те, що лізингоодержувач зобовязується сплатити адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору (комісію за надання лізингового кредиту в відсотковому розмірі від ціни предмета лізингу) є незаконною. У відповідності до п. 3. 6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою НБУ від 10.05.2007 року № 168 - «Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або\~що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин\~(укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо)». Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору. У відповідності до договору, адміністративний платіж першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір такої комісії за організацію становить 16 050 грн., цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язаний з виконанням договору лізингу. Вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору.\~Як вбачається із наведених договірних умов, складова першого лізингового платежу - «адміністративний платіж» виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом. Тому відповідно вважати, що даний платіж Лізингодавець включив у договір незаконно, що призводить до недійсності даної умови договору. Крім того, [PERSON] вважав, що до спірних правовідносин між ним та відповідачем підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011, Справа № 1-26/2011, а саме врахувати, що позивачу як споживачу, на момент укладення договору обєктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму. Оскільки [PERSON] не має відповідної юридичної чи економічної освіти, він при укладенні договору помилково придбав не потрібні йому на умовах відповідача послуги з фінансового лізингу. ТОВ «ЛК «Ваш авто» проігнорував вимоги законодавства (п. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», п.п. 2.4, 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту), що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч. 2 п. 2. ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняється як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Тобто, позивач не мав часу детально ознайомитися з 12 сторінками договору за такий короткий строк. Йому повинна була надана можливість детально ознайомитися з умовами даного договору та законодавством, що його регулює. Крім цього, представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона позивачу пояснила та спонукала підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. [PERSON] просив взяти до уваги, що даний договір містить безліч умов, що регулюються законодавством, з яким позивач ніколи в житті не зустрічався. Він не мав можливості обєктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які він отримає в результаті підписання даної угоди. Згідно ч. 12 Постанови Пленуму ВСУ N 5 від 12.04.96 у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Крім того, позивача зазначав, що ТОВ «ЛК «Ваш авто» співпрацює з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», що підтверджується одним і тим самим місцезнаходженням компаній згідно ЄДР та абсолютно ідентичними договорами, які Товариства надають для підписання своїм обманутим клієнтам. При укладанні аналогічних правочинів, відповідач активно використовує метод введення споживачів в оману через\~спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення через позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення та перекрученні обставин правочину. Після детального ознайомлення [PERSON] з оспорюваним договором, зрозумівши що він підписав його собі на шкоду, позивач вважав за необхідне розірвати його, однак, згідно умов даного договору, при його розірванні він не може повернути вкладені кошти, що є порушенням законодавства та його прав як споживача. В п. 12.1. Договору зазначено, що Лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж та частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Тобто відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, проплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім. Однак, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства. Також, в супереч норм законодавства, лізингодавець взагалі не надав можливості лізингоодержувачу відмовитись від договору. Тому дана умова договору є незаконною та несправедливою відносно лізингоодержувача, що призводить до її недійсності. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості, адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства. Однак даний договір не відповідає зазначеним вимогам законодавства. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). На підставі викладеного, [PERSON] просив визнати п. 12.1 договору фінансового лізингу від 10.07.2015 року № 000402 недійсним; розірвати договір фінансового лізингу від 10.07.2015 року № 000402; Стягнути з ТОВ «ЛК «Ваш авто» сплачені кошти в розмірі 16 050 грн., а також сплачену банківську комісію в розмірі 128 грн. 40 коп. та покласти на відповідача судові витрати. У судовому засіданні позивач [PERSON] на задоволенні свого позову наполягав, посилаючись на обставини, викладені в ньому. Представник ТОВ «ЛК «Ваш авто» у судове засідання не зявився, до канцелярії суду надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] про розгляд справи за її відсутності, а також письмові заперечення проти позовної заяви [PERSON], в яких зазначено, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, він свідомо перекручує або несвідомо помиляється у їх тлумаченні через те, що недостатньо уважно ознайомився з умовами договору, на підставі якого виникли цивільно-правові відносини між сторонами, а також посилається на норми Закону, які взагалі не стосуються даних правовідносин. Дійсно 10.07.2015 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 000402 з відповідними додатками до нього, а саме графіку сплати авансового лізингового платежу та специфікації обраного транспортного засобу, які є його невідємною частиною. Відповідно до умов договору відповідач придбає у свою власність бажаний предмет договору і надає його позивачу за плату у тимчасове володіння та користування на умовах даного правочину. Найменування предмета лізингу і його технічні характеристики вказані в договорі, додатках та специфікації. Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення Договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки самого договору, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Отже, правочин сторонами укладено в письмовій формі, особисто підписаний позивачем та повноважною особою відповідача та скріплений його печаткою. Таким чином, представник відповідача [PERSON] вважала, що було дотримано усі вимоги, які ставляться чинним законодавством України до чинності правочину. Юридичні особи, які займаються господарською діяльністю по наданню послуг фінансового лізингу, мають відповідати всім встановленим критеріям, зокрема має отримати відповідну Довідку з Нацкомфінпослуг на здійснення такого виду діяльності. ТОВ «ЛК «Ваш авто», виконавши всі передбачені законодавством вимоги, 11.06.2015 року отримав відповідну Довідку, що також зазначено в договорі. Отже, посилання позивача на незаконність діяльності відповідача, яка порушує його права як споживача є безпідставними та повністю спростованими, а твердження [PERSON], що ТОВ «ЛК «Ваш авто» проводить нечесну підприємницьку діяльність, яка вводить споживача в оману є необгрунтованим та не підкріпленим жодним належним та допустимим доказом. Як вбачається з позовної заяви, жодного належного та допустимого доказу щодо факту введення позивача в оману, наявності в діях відповідача умислу позивачем не надано. Натомість в позовній заяві містяться субєктивні та зацікавлені пояснення позивача, щодо залучення коштів відповідачем на власні потреби, невиконання своїх зобовязань тощо. Проте, представник відповідача звертала увагу Суду на те, що такі пояснення є зацікавленими та такими, які не мають під собою реального підгрунтя, а головне являються недоведеним свідченням, а отже не можуть братись до уваги Судом. Крім того, вважала, що те, що [PERSON] не скористався своїм правом на належне ознайомлення з умовами договору, не може свідчити про введення його в оману відповідачем. Як вбачається з аналізу умов договору фінансового лізингу між сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах, які ставляться чинним законодавством України для чинності даних правочинів. Умови договору, які Законом не було віднесено до істотних, сторони мають право вільно погоджувати. Таким чином, сторони погодили всі умови договору, які зобовязані виконувати, а тому даний правочин не може бути визнаним недійсним лише з підстав заперечення його дійсності однією зі сторін. Позивач, який з його слів не має «відповідної юридичної чи економічної освіти» та якому на момент підписання Договору «бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку» і тому «помилково придбав не потрібні на умовах Відповідача послуги», посилаючись на положення Рішення Конституційного суду України (від 10.11.2011 року) все ж таки підписав Договір не спромігшись навіть ознайомитись з його умовами. ТОВ «ЛК «Ваш авто» вважало, що для підписання правочинів (або взагалі документів) без ознайомлення з їх умовами - отримувати «відповідну юридичну чи економічну освіту» не є необхідним. Крім того, необхідно звернути увагу, що позивач пишучи свою позовну заяву постійно робить посилання на нормативні акти, які регулюють правовідносини в банківській сфері України. Така аргументація є хибною, оскільки позивачем не розглянута відмінність банківських та небанківських установ та їх підпорядкування у сфері надання фінансових послуг. З позовної заяви вбачається, що позивач помилково вважає, що включений в умови договору платіж «Адміністративний платіж» не є лізинговим та який не повязаний із користуванням предметом лізингу, чим, на думку позивача, вийшов за межі, передбачені Законом для діяльності фінансового лізингу. Проте, позивач не зазначає, яку саме норму такого Закону порушив відповідач, та яким саме Законом обумовлено ці самі «межі» для діяльності з фінансового лізингу по включенню в правочин лізингових платежів, та де саме зазначено, що лізинговий платіж повинен бути повязаний виключно з користуванням предметом лізингу. Представник відповідача вважала, що ЗУ «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі повинні бути погоджені насамперед сторонами в договорі, та передбачений перелік не є вичерпним, а рекомендованим, оскільки саме сторони погоджують між собою розмір, порядок та назву лізингових платежів, які їм необхідні для належного виконання своїх договірних зобовязань. Крім того, позивач належним чином не мотивує свою позицію щодо визнання недійсним окремої умови договору фінансового лізингу. Законодавством чітко передбачена процедура визнання умов договору недійсними на підставі ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Проте, в супереч цьому позивач не зазначає, які саме вимоги даної норми закону були порушені, не зазначає в чому саме полягає несправедливість зазначених конкретних умов договору, не зазначає, чи можливо застосувати недійсність правочину в цілому на підставі недійсності окремих його частин. Сторони належним чином погодили порядок та наслідки розірвання договору зі сторони як лізингоодержувача, так і лізингодавця. Даний порядок в жодному разі не виходить за межі, передбачені чинним законодавством України. Таким чином, ЗУ «Про захист прав споживачів» взагалі не регулює відносини, які склались між сторонами договору, оскільки договір укладено відповідно до норм чинного законодавства України, даний правочин регулюється Цивільним кодексом України, ЗУ «Про фінансовий лізинг» та іншими нормативно-правовими актами, а позивачем взагалі не було доведено факту порушення його прав як споживача. Таким чином, [PERSON] зазначала, що позов [PERSON] є безпідставним та необгрунтованим, викладені в ньому підстави визнання умов договору недійсними є недоведеними та спростованими, а вимоги Закону, на які посилається позивач, є перекрученими та такими, які трактуються на його користь, а отже позов має бути відхилений. На підставі викладеного, [PERSON] просила відмовити повністю в задоволенні позовних вимог [PERSON] за безпідставністю. Суд, вислухавши позивача, взявши до уваги письмові заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку: Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту ст. 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а також доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом достовірно встановлено, що 10.07.2015 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» було укладено Договір фінансового лізингу № 000402 з додатками (Графік сплати авансового платежу та Специфікація предмету лізингу), відповідно до якого відповідач взяв на себе обовязок придбати предмет лізингу - транспортний засіб «ЗАЗ Lanos Comfort», зазначений у п. 1.1. Договору та специфікації, що є додатком № 2 до Договору, вартістю 6345 доларів США у власність та передати предмет лізингу у користування позивача, на строк та на умовах передбачених Договором /а.с. 6-11, 12, 13/. Зясовано також, що в усній формі представник відповідача повідомила, що позивач повинен спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 16 050 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день [PERSON] було сплачено 16 050 грн. на користь ТОВ «ЛК «Ваш авто» із зазначенням призначення платежу авансовий платіж згідно лізингового договору від 10.07.2015 року № 000402, що підтверджується копією квитанції № 10 /а.с. 14/. Разом з тим, як пояснив в судовому засіданні позивач [PERSON] представником ТОВ «ЛК «Ваш авто» не було розяснено призначення даного платежу який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору. Позивач же вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу, що знову ж таки підтверджується даними квитанції № 10 про призначення платежу. Також, відповідно до пояснень [PERSON] у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала йому достовірної інформації щодо всіх істотних умов договору, переконала та спонукала підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші клієнти, які бажають укласти договір лізингу. Крім того, протягом обіцяного терміну предмет лізингу не був переданий позивачу. Компанія відмовилась передавати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу транспортного засобу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50% від вартості предмету лізингу, комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума в розмірі 16 050 грн. є адміністративним платежем тільки за оформлення договору.\~ Таким чином, як вбачається зі змісту позовної заяви та пояснень позивача, під час попередніх переговорів представником компанії [PERSON] введено в оману щодо умов виконання договірних зобовязань. Після підписання і вивчення змісту договору [PERSON] стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, а можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням прав позивача як споживача. Вказні обставини в судовому засіданні не спростовані відповідачем по справі ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто». Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» при вирішенні справ суди мають виходити насамперед із положень Закону «Про захист прав споживачів». Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає і механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав\~\~споживачів. Відповідно до ч. 5 п. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Це означає, що Закон України «Про захист прав споживачів» безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору, а умови договору фінансового лізингу, в свою чергу, не можуть суперечити положенням цього Закону. Умова договору фінансового лізингу від 10.07.2015 року № 000402 про те, що лізингоодержувач зобов'язується сплатити адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору (комісію за надання лізингового кредиту в відсотковому розмірі від ціни предмета лізингу), на переконання суду, є незаконною. У відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Як вбачається зі змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладенні договору. У відповідності до договору, адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір такої компенсації за організацію становить 16 050 грн., цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо повязаний з виконанням договору лізингу. Вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору. Як вбачається із наведених договірних умов, складова першого лізингового платежу - «адміністративний платіж» виходить за межі переліку платежів, передбачених законом. Лізинговий кредит - це кредитні відносини між юридичними особами, які виникають у разі оренди майна і супроводжуються укладанням лізингової угоди. Лізинг є специфічною формою майнового, тобто товарного кредиту. Його специфіка полягає у тісному взаємозвязку і переплетенні кредитних, фінансових та орендних відносин. З точки зору змісту кредитних відносин, лізинг можна розглядати як різновид довгострокового кредиту, який надається в натуральній формі і погашається позичальником у розстрочку. Отже, лізинг є комерційною угодою, що заснована на оренді товарів тривалого користування виробничого призначення. Це одна з форм інвестицій в основний капітал за посередництвом лізингової компанії (лізингодавця), який купує для товаровиробника (лізингоодержувача) майно і надає йому в оренду з метою виробничого використання. Таким чином, лізингодавець фактично кредитує лізингоодержувача: кредитором є лізингодавець, позичальником -лізингоодержувач. Положеннями ст. 8 ЦК України визначено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Виходячи із зазначеного, за аналогією до спірних правовідносин між позивачем та відповідачем підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011, Справа № 1-26/2011. Конституційний Суд України у вказаному рішенні виходив також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги . Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів (п. 3.2. Рішення). Виходячи з наведеного, при вирішенні спору між [PERSON] та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011, Справа № 1-26/2011 та слід врахувати, що позивачу, як споживачу, на момент укладення договору обєктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Оскільки позивач не має відповідної юридичної чи економічної освіти, він при укладенні договору помилково придбав непотрібні йому на умовах відповідача послуги з фінансового лізингу. Згідно з п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Однак відповідач проігнорував дані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Тобто, позивач не мав часу детально ознайомитися з 12 сторінками договору за такий короткий строк. Йому повинна була бути надана можливість детально ознайомитися з умовами даного договору та законодавством, що його регулює. Крім цього, представник відповідача не надала достовірної інформації, переконала в тому, що всі істотні умови договору вона позивачу пояснила та спонукала підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. На переконання суду, позивач не мав можливості обєктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які він отримає в результаті підписання даної угоди. Так, згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 вказаного Закону, а саме умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Аналізуючи норми ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» суд прийшов до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є наступні умови, що зазначені в договорі фінансового лізингу: про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору. Пункт 12.1. Договору лізингу від 10.07.2015 року зазначає - лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Тобто, відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, проплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім. Однак, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства. Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Тобто лізингоодержувачу в даному випадку повинно бути надано право на розірвання договору впродовж 14 днів з моменту його укладення. Однак відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» не враховано вищевказані норми законодавства, навпаки, всупереч зазначених норм, лізингодавець взагалі не надав можливості лізингоодержувачу відмовитись від договору. Крім того, у разі розірвання договору лізингодавцем, ніяких штрафів і компенсацій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних відносин та порушень чинного законодавства. Тому дана вимога договору є незаконною та несправедливою відносно лізингоодержувача, що призводить до її недійсності. Пунктом 3 частини 1 статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором випадках. У частині 1 статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Так, відповідно до ст. ст. 806, 807 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), а до відносин повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Положення кодексу про договір поставки ( ст. 712 ЦК України) у свою чергу посилається на те, що до договору поставки застосовуються положення про купівлю-продаж. Крім цього, згідно статей 4, 10, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» - споживач має право: на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); на розірвання договору та повернення коштів, якщо стане очевидним що послуга буде не виконана; на отримання необхідної інформації, достатньої для придбання цієї продукції, виробника та гарантії її придбання, тощо. Відповідно до П(С)БУ 7 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку № 7 МФУ від 20.10.2000 року № 92, основними фондами є засоби праці - будівлі, устаткування, транспорт. Тобто, відповідач по справі має бути суб'єктом підприємницької діяльності який здійснює діяльність у сфері передачі автомобілів у оренду (оперативний лізинг), тому і зобовязаний надати лізингоодержувачу дані про те, що автомобіль який буде передаватися вже є його власністю і є основними фондами відповідача. В порушення зазначених вимог в договорі не вказано, який саме транспортний засіб «ЗАЗ Lanos Comfort»,\~\~буде переданий у власність лізингоодержувачу - якого кольору, року виробництва, якої внутрішньої комплектації, тобто у договорі не вказано предмету лізингу (найменування продукції), що порушує право позивача на отримання достовірної інформації про продукцію. Згідно з ч.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5 у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї в сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України цього Кодексу. Вказані порушення, відповідно до ст. 10, п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 638 ЦК України, ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» є підставою для розірвання договору на надання послуг. Згідно з ч. 9 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони відшкодовуються винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у звязку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності. Відповідно, сплачені позивачем відповідачу ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» кошти в сумі 16 050 грн., а також банківська комісія у розмірі 128 грн. 40 коп. підлягають поверненню. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що ТОВ «ЛК «Ваш авто», в порушення ст. 60 ЦПК України, не надано жодних доказів на підтвердження своїх заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] в повному обсязі.

Outcome: approved