Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

03 березня 2020 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, який обґрунтовано наступним. 27 серпня 2018 року між сторонами у справі був укладений договір купівлі-продажу та монтажу плитки тротуарної «Старе місто». Загальна вартість продукції склала 31535 гривень 00 копійок та була сплачена позивачем в той же день. Після отримання партії плитки деяка її частина була укладена, а решта зберігалась у позивача в упакуванні. В березні 2019 року, після монтажу плитки, позивач виявив, що придбаний у відповідача товар є неналежної якості: через вплив природних явищ плитка змінила свій колір та почала частково руйнуватись. Для встановлення відповідності придбаної плитки вимогам щодо якості продукції, позивачем в ТОВ «Будіндустрія ЛТД» було проведено випробування продукції. Протоколом випробувань від 11 червня 2019 року було встановлено невідповідність тротуарної плитки вимогам ДСТУ. Крім того, невідповідність продукції, придбаної позивачем у відповідача, підтверджено відповіддю Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області. Під час досудового врегулювання спору між сторонами, відповідачем ФОП [PERSON] позивачу [PERSON] було повернуто гроші в сумі 25915 гривень 00 копійок, що є частиною від сплачених позивачем за неякісну продукцію грошей. Різниця між сплаченою позивачем відповідачу сумою та сумою, повернутою відповідачем позивачу, становить 5620 гривень 00 копійок. Цю суму позивач просив стягнути з відповідача. Крім того, оскільки відповідач не погодився своїми силами демонтувати встановлену плитку неналежної якості та транспортувати її, позивачем було понесено додаткові витрати в розмірі 13200 гривень 00 копійок за демонтаж плитки та 1800 гривень 00 копійок за її транспортування до відповідача. Зазначені суми позивач також просив стягнути з відповідача. Внаслідок протиправних дій відповідача ФОП [PERSON] позивачу [PERSON] було завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 10000 гривень 00 копійок. Враховуючи вищевикладене та посилаючись на норми Цивільного кодексу України та Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просив суд задовольнити позов та стягнути на його користь 24370 гривень 00 копійок матеріальних збитків, пов`язаних з продажом товару невідповідної якості (повернення суми за сплачений товар, витрати на демонтаж та транспортування неякісної тротуарної плитки) та 10000 гривень 00 копійок моральної шкоди. 15 грудня 2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, яким він заперечив проти позову у повному обсязі та просив суд відмовити в його задоволенні, виходячи з наступного. Дійсно, 27 серпня 2018 року позивач [PERSON] придбав у нього товар на суму 31535\~гривень 00 копійок. При цьому, укладання плитки було здійснене сторонніми особами, а не його працівниками, про що стверджує позивач в позовній заяві. Крім того, продукція, яку у нього придбав позивач [PERSON] , відповідала всім вимогам до її якості, що підтверджується наступним. При придбанні тротуарної плитки споживач не висловив жодних претензій до якості продукції. Належна якість плитки також підтверджується фотографіями, з яких видно, що станом на березень 2019 року плитка знаходиться в ідеальному стані, а неналежний стан плитки можна побачити лише на фото від 01 серпня 2019 року, тобто вже після заявлення претензій [PERSON] щодо якості продукції. Крім того, відповідачем в спеціалізованій установі проведено випробування продукції, яке показало її повну відповідність встановленим вимогам до плитки тротуарної. Також відповідач має сертифікат відповідності на його продукцію. Відповідач також просив суд звернути увагу на те, що укладання плитки позивачу [PERSON] здійснювали сторонні особи, до яких відповідач [PERSON] не має жодного відношення. Вказане тягне за собою втрату гарантії на плиткову продукцію. Також відповідач наголосив на неправильному зберіганні неукладеної плитки, що могло призвести до її псування, та на неправильній експлуатації плитки, що була обумовлена її механічним тертям з миючими засобами. Крім того, договір на демонтаж плитки позивачем [PERSON] фактично не укладався, оскільки в матеріалах справи містяться договір та супутні до нього документи на ремонт, а не демонтаж плитки та взагалі за іншою адресою, ніж адреса позивача. Враховуючи викладене та посилаючись на відповідні норми права, відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. В судовому засіданні позивач та його представник наполягали на повному задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову з підстав, вказаних у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши сторони та їх представників, дослідивши подані докази та допитавши заявлених свідків, приходить до наступних висновків. До матеріалів справи позивачем додано копію рахунку-фактури № СФ-0000255 від 27 серпня 2018 року з відміткою «оплачено», яка підтверджує факт придбання позивачем [PERSON] у відповідача ФОП [PERSON] тротуарної плитки з визначеним асортиментом, поребрику, цементу та піддонів (том 1, а.с. 15). Вказаний факт ніким з учасників провадження не заперечується. 30 липня 2019 року позивач [PERSON] звернувся зі скаргою до ГУ Держпродспоживслужби в Запорізькій області, що підтверджено копією цього документа (том 1, а.с. 17-19). 17 вересня 2019 року зазначеним органом на адресу [PERSON] направлено відповідь, з якої вбачається, що при проведенні позапланового заходу було встановлено невідповідність придбаної [PERSON] у [PERSON] плитки, вимогам ДСТУ. Зазначено, що суб`єкт господарювання [PERSON] надав згоду на повернення грошей за неякісну плитку в обмін на саму плитку (том 1, а.с. 21, 22). В матеріалах справи також міститься заява [PERSON] від 04 липня 2019 року на ім`я [PERSON] про проведення експертизи відповідно до статті 17 Закону України «Про захист прав споживачів» (том\~1, а.с. 20). В ході розгляду справи в суді, сторонами надано три протоколи випробувань продукції. Аналізуючи їх, суд вважає необхідним зазначити наступне. Протокол № 318-ВЛ від 11 червня 2019 року (том 1, а.с. 63-65) складений ТОВ «Будіндустрія, ЛТД» на підставі заяви позивача [PERSON] . Вказаний протокол не відповідає вимогам щодо належності доказів, встановлених статтею 77 ЦПК України, оскільки не містить відомостей щодо виробника продукції, дати її виготовлення та номеру партії. Таким чином, суд не має підстав враховувати цей протокол як доказ в даному цивільному провадженні. Протокол ТОВ «Будіндустрія ЛТД» № 379с-ВЛ від 18 липня 2019 року, наданий відповідачем [PERSON] , також не може бути взятий судом до уваги, оскільки заява на проведення випробувань від [PERSON] поступила до лабораторії 21 червня 2019 року, тобто до подання позивачем [PERSON] заяви про проведення експертизи від 04 липня 2019 року, що свідчить про порушення права [PERSON] на участь у відборі зразків та направленні їх до лабораторії. В той же час суд приймає до уваги протокол випробування продукції № 260 від 12 серпня 2019 року, складений ТОВ «Будіндустрія ЛТД», оскільки дослідження проведене за заявою [PERSON] від 01 серпня 2019 року, тобто після отримання ним заяви від [PERSON] . В даному протоколі ідентифіковано продукцію, яка надавалась на дослідження (том 2, а.с. 3, 4). При цьому суд враховує те, що вказаний протокол було складено за випробуваннями, проведеними саме на підставі заяви відповідача [PERSON] , що виключає можливе надання позивачем [PERSON] продукції, яка не відноситься до правовідносин у даній справі. Цим протоколом встановлено невідповідність виробів бетонних тротуарних неармованих, вироблених ФОП [PERSON] , вимогам ДСТУ Б В.2.7-145:2008. Таким чином, вказаний висновок повністю узгоджується з інформацією, наданою у відповіді ГУ Держпродспоживслужби в Запорізькій області на скаргу [PERSON] . При цьому суд не може взяти до уваги наданий відповідачем сертифікат відповідності продукції, виданий 19 липня 2019 року органом сертифікації «Укрбудсерт», оскільки він стосується продукції, яка виготовляється серійно в період з 19 липня 2019 року по 18 липня 2021 року, в той час як придбана [PERSON] тротуарна плитка була виготовлена до 27 серпня 2018 року, тобто в період, який не охоплюється даним сертифікатом (том 1, а.с. 122). У відповідності\~до приписів\~п.\~1\~абз.\~2\~ч.\~1\~ст.\~8\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів»\~у разі\~виявлення протягом\~встановленого гарантійного\~строку істотних\~недоліків,\~які виникли\~з вини\~виробника товару\~(продавця,\~виконавця),\~або фальсифікації\~товару,\~підтверджених за\~необхідності висновком\~експертизи,\~споживач,\~в порядку\~та у\~строки,\~що встановлені\~законодавством і\~на підставі\~обов`язкових\~для сторін\~правил чи\~договору,\~має право\~вимагати від\~продавця або\~виробника розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми. Як вбачається з акту про видачу коштів при поверненні товару від 03 жовтня 2019 року, відповідачем [PERSON] позивачу [PERSON] було повернуто частину грошових коштів за неякісний товар в розмірі 25915 гривень (за 146 м2 плитки). Вказане також підтверджено розпискою позивача та ніким з учасників справи не спростовується (том 1, а.с. 16, 123). Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог в частині повернення вартості товару неналежної якості, суд враховує наступне. Позивачем заявлено до стягнення в цій частині позовних вимог 5620 гривень 00 копійок як різницю між сплаченою ним [PERSON] сумою (31535 гривень 00 копійок) та сумою, повернутою йому відповідачем [PERSON] за частину товару (25915 гривень 00 копійок). В даному випадку суд погоджується з твердженням позивача та його представника щодо необхідності повернення грошових коштів за всю плитку неналежної якості, а не лише за ту її частину, яка була повернута позивачем відповідачу. Однак, як вбачається з рахунку-фактури від 27 серпня 2018 року, [PERSON] придбав у [PERSON] , окрім неякісної тротуарної плитки, поребрик в кількості 31 погонний метр на суму 2170 гривень, 30 одиниць цементу та 11 піддонів. При цьому, придбаний позивачем у відповідача поребрик не є товаром неналежної якості. Цей товар залишився у [PERSON] , що виключає можливість компенсації його вартості відповідачем [PERSON] . Крім того, як зазначено в рахунку-фактурі, позивачем [PERSON] відповідачу [PERSON] було повернуто 9 піддонів з 11 (з поверненням за них грошових коштів), а 2 піддони залишились у [PERSON] . Як вбачається з аналізу акту від 03 жовтня 2019 року та вказаного рахунку-фактури від 27 серпня 2018 року, [PERSON] не повернув [PERSON] грошові кошти за 4 метри плитки тротуарної: по 1 метру сірої, оливкової, жовтої та коричневої. Вартість 1 метру сірої плитки згідно до рахунку-фактури становить 160 гривень, оливкової 175 гривень, жовтої 200 гривень та коричневої 175 гривень. Таким чином загальна вартість плитки, вартість якої підлягає компенсації позивачу відповідачем становить 160 + 175 + 200 + 175 = 710 гривень. Суд також вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вартість придбаного ним цементу на суму 860 гривень, оскільки з використанням цього цементу позивачем було укладено плитку неналежної якості, яку він вимушений був демонтувати з незалежних від нього причин через неналежну якість плитки. Таким чином, сума позовних вимог в частині відшкодування вартості продукції неналежної якості, яка підлягає відшкодуванню відповідачем позивачу, становить: 710 гривень + 860 гривень = 1570 гривень. Оцінюючи позовні вимоги в частині відшкодування позивачу відповідачем 13200 гривень 00 копійок за проведений демонтаж плитки та 1800 гривень 00 копійок за її перевезення, суд приходить до таких висновків. У відповідності до абз. 3 ч. 5 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» будь-які витрати, пов`язані з поверненням продукції, покладаються на продавця, який повинен ці витрати відшкодувати. В матеріалах справи містяться належні, допустимі та достатні докази понесення позивачем [PERSON] витрат, пов`язаних з демонтажем плитки (13200 гривень 00 копійок) та перевезенням її до відповідача (1800 гривень 00 копійок) том 1, а.с. 59-62, 181-194. При цьому суд не може погодитись з доводами відповідача та його представника, що фактично було виконано роботи з ремонту плитки за адресою: [ADDRESS] , в той час як відповідач [PERSON] укладав плитку за адресою: [ADDRESS] , оскільки факт демонтажу плитки саме за місцем мешкання [PERSON] підтверджений показаннями свідків. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази відношення [PERSON] до складських приміщень, які знаходяться за вказаною адресою в місті Запоріжжі. Суд констатує, що в даному випадку має місце помилка в договірних документах щодо зазначення вірного населеного пункту, що не може ставити під сумнів право позивача на отримання компенсації витрат, пов`язаних з демонтажем та транспортуванням продукції неналежної якості. Таким чином, вказана частина позовних вимог підлягає задоволенню у повному обсязі. Аналізуючи обґрунтованість позовних вимог щодо компенсації позивачу витрат на проведення випробувань продукції на суму 3750 гривень 00 копійок, суд вважає необхідним зазначити наступне. Як вбачається з квитанції № 27 від 21 травня 2019 року, вказана сума була оплачена позивачем [PERSON] за випробування, проведені ТОВ «Будіндустрія ЛТД» в період з 21 травня по 10 червня 2019 року, результати яких оформлені протоколом № 318-ВЛ, який судом визнаний неналежним доказом. Таким чином позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Розглядаючи частину позовних вимог про відшкодування відповідачем позивачу моральної шкоди, суд зазначає наступне. У відповідності до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання про відшкодування моральної шкоди. При цьому споживач, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції. Як було встановлено в судовому засіданні, через недоліки придбаної у відповідача продукції неналежної якості, [PERSON] був вимушений змінити звичний уклад свого життя та вчинити ряд дій, пов`язаних зі зверненнями як до відповідача [PERSON] , так і до Держпродспоживслужби. Крім цього, [PERSON] був вимушений підшуковувати осіб, які демонтували б укладену в його дворі плитку та транспортували її до продавця, адже [PERSON] , як продавець продукції неналежної якості в даному випадку, не здійснив цих дій за свій рахунок, як це передбачено законом. Вимоги щодо відшкодування моральної шкоди належним чином мотивовані в позовній заяві та підлягають частковому задоволенню з урахуванням принципів розумності та справедливості. Оскільки позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору як споживач, судовий збір в даній справі підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь держави пропорційно до задоволених позовних вимог відповідно до правил, встановлених статтею 141 ЦПК України.

Outcome: partial