Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

02 вересня 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про встановлення факту перебування у трудових відносинах, внесення запису у трудову книжку, стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку з моменту звільнення та відшкодування моральної шкоди. 15 квітня 2015 року дана справа, після повернення з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ передана у провадження судді Горецької З.В. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що в період з 01 липня 2012 року по 21 лютого 2013 року вона працювала в кафе Олта та Добрий заїзд, які знаходяться в місті Нововолинську. Свої обовязки виконувала сумлінно, поєднуючи роботу офіціанта, бармена та прибиральниці. По домовленості заробітна плата повинна була виплачуватись в розмірі по 10 грн. за одну годину роботи. Зазначає, що вироком Нововолинського міського суду від 17.07.2013 року встановлено, що [PERSON], будучи зареєстрованою як субєкт підприємницької діяльності, і здійснюючи таку діяльність в період з 09.10.2012 року по 21.02.2013 року використовувала працю [PERSON] без укладення трудового договору. Вказаним вироком суду [PERSON] визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України. Разом з тим зазначає, що в період з 01.07.2012 року по 31.12.2012 року вона працювала в кафе Олта, яке зареєстроване на фізичну-особу підприємця [PERSON] З 01.01.2013 року по 21.02.2013 року на вимогу [PERSON] позивача було переведено на роботу у кафе Добрий заїзд, де вона виконувала роботу бармена та офіціанта. Вважає, що підприємець [PERSON] повинна внести запис у її трудову книжку, зазначивши дату прийняття на роботу 01.07.2012 року та звільнення з роботи з 09.10.2012 року. Також відповідач [PERSON] повинна внести запис у її трудову книжку, зазначивши дату прийняття з 10.10.2012 року та дату звільнення з роботи 21.02.2013 року. Вказує, що оскільки позивач працювала у підприємця [PERSON] та [PERSON], то вона має право на мінімальну заробітну плату, згідно Закону України Про Державний бюджет на 2012 рік за період з 01.07.2012 року по 31.12.2012 року. Заборгованість по заробітній платі становить 7565 грн., з яких підприємцем [PERSON] видано [PERSON] на руки 3100 грн. Просить встановити факт її перебування у трудових відносинах з фізичною особою підприємцем [PERSON] та [PERSON], зобовязати фізичну особу підприємця [PERSON] внести запис у її трудову книжку, зазначивши дату прийняття на роботу 01.07.2012 року та дату звільнення з роботи 09.10.2012 року та зобовязати [PERSON] внести запис у її трудову книжку, зазначивши дату прийняття з 10.10.2012 року та звільнення з роботи 21.02.2013 року. Зобовязати відповідачів солідарно виплатити позивачу заборгованість по заробітній платі у сумі 4465 грн., яка є не виплаченою при звільненні та виплатити середньомісячний заробіток за весь період з моменту ї звільнення до винесення рішення у справі і стягнути 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її трудових прав. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги уточнила, зазначила, що вона працювала у підприємця [PERSON], на роботу її приймала [PERSON], [PERSON] вона бачила у приміщенні кафе, де вона працювала, лише зрідка, оскільки їй було відомо що [PERSON] хворіє і не займається справами. [PERSON] на роботу її не наймала, а тому, просить стягнути заборгованість по заробітній платі в розмірі 4259,00 грн., яка виникла за період з 10.10.2012 року по 21.02.2013 року, та середній заробіток за період затримки розрахунку, який становить з 22.02.2013 року по 30.11.2015 року 38197,72 грн., моральну шкоду лише з відповідача [PERSON], встановити факт перебування у трудових відносинах із [PERSON] та зобовязати [PERSON] внести запис в трудову книжку, зазначивши дату прийняття з 10.10.2012 року та звільнення з роботи 21.02.2013 року. Представник позивачки [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав, просить постановити рішення, яким стягнути з відповідачки [PERSON] в користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 4259,00 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку, який становить з 22.02.2013 року по 30.11.2015 року 38197,72 грн., встановити факт перебування у трудових відносинах [PERSON] із [PERSON] та зобовязати [PERSON] внести запис в трудову книжку [PERSON], зазначивши дату прийняття з 10.10.2012 року та звільнення з роботи 21.02.2013 року. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоча належним чином, була повідомлена про час та місце слухання справи. Тому суд вважає, що слід проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач та його представник не заперечили. Заслухавши пояснення позивача, її представника, показання свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши письмові докази, оглянувши матеріали кримінального провадження №42013020050000024 від 03.04.2013 року про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.172 КК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01 травня 2012 року між відповідачем фізичною особою підприємцем [PERSON] та гр. [PERSON] було укладено договір позички нежитлового приміщення, відповідно до якого [PERSON] передала у тимчасове безоплатне користування гр. [PERSON] нежитлове приміщення, розташоване за адресою вул. Галана, 57, м. Нововолинськ, а саме бар Комплексу Олта(т.1 а.с.14). Відповідач [PERSON] з 09 жовтня 2012 року зареєстрована в Єдиному Державному реєстрі як фізична особа підприємець, з 10 жовтня 2012 року взята на облік як платник податків (т.1 а.с.80, 81, т.2 а.с.68). Вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 17.07.2013 року [PERSON] визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України, а саме у грубому порушенні законодавства про працю, що виявилось у неукладенні із найманим працівником [PERSON] трудового договору. Також вироком суду встановлено, що [PERSON] оплатила роботу [PERSON] лише частково (т.1 а.с.4). Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили обовязковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про перебування [PERSON] у трудових відносинах з фізичною особою - підприємцем [PERSON] з 10 жовтня 2012 року по 21 лютого 2013 року є підставними і підлягають до задоволення. З врахуванням викладеного, суд встановлює факт перебування [PERSON] у трудових відносинах з фізичною-особою підприємцем [PERSON] та зобовязує фізичну особу - підприємця [PERSON] внести запис у трудову книжку [PERSON], зазначивши дату прийняття її на роботу 10 жовтня 2012 року та дату звільнення з роботи 21 лютого 2013 року. Згідно із ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання. Згідно із ст.30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Відповідно до ч. 1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 3 ст. 43 Конституції України кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 1 ст. 95 КЗпП України мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може проводитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обовязковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб (ч. 4 ст. 95 КЗпП України). Позивач [PERSON] в судовому засідання стверджувала, що отримала від [PERSON] 3100 грн. заробітної плати, однак це за період з липня 2012 року по жовтень 2012 року, але оскільки відповідачка [PERSON] зареєстрована приватним підприємцем з жовтня 2012 року, то вона уточнила позовні вимоги, і просить стягнути невиплачену заробітну плату з жовтня 2012 року по 21 лютого 2013 року (так як на роботу з 21 лютого 2013 року вона вже не виходила), оскільки за цей період їй заробітна плата не виплачувалась. Факт невиплати заробітної плати [PERSON] підтвердила в судовому засіданні і свідок [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що він детально не може вказати, яка саме заборгованість по заробітній платі існує у відповідачки [PERSON] перед позивачкою [PERSON], і чи існує на даний час, однак на час, коли слухалась кримінальна справа про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172 КК України, така заборгованість існувала. Факт заборгованості по заробітній платі був визнаний [PERSON], і це вказано у вироку Нововолинського міського суду Волинської області від 17.07.2013 року /т.1 а.с.4/. Частиню 4 статті 61 ЦПК України передбачено, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ст.ст. 95, 115, 116 КЗпП України, ст.ст. 21, 30 Закону України «Про оплату праці» відсутність заборгованості перед позивачем із заробітної плати має довести роботодавець, тобто фізична особа, з якою фактично було укладено трудовий договір, а не позивач. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з'явилась, відповідно, доказів того, що у неї відсутня заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] суду не надала, як і не навела доказів того, що позивачу було виплачено погодинну норму праці. Згідно із ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Оскільки судом, встановлено факт перебування у трудових відносинах позивачки [PERSON] з відповідачкою [PERSON], відповідач [PERSON] не надала суду доказів проведення розрахунку по заробітній платі з позивачем [PERSON], то, відповідно, позивач має право на мінімальну заробітну плату згідно із Законом України «Про Державний бюджет за 2012 рік» в розмірі: за жовтень 2012 року 1118 грн., грудень 2012 року 1134 грн., згідно із Закону України «Про Державний бюджет за 2013 рік» в розмірі: за січень 2013 року 1147 грн., з 01 лютого 2013 року по 21 лютого 2013 року 860 грн., а тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 4259,00 грн. є підставними та підлягають до задоволення. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до розяснень, що містяться в п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Згідно п.8 Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньоденної заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-41цс15, в\~разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті\~116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір\~підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові\~його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного\~розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому\~працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен\~сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли\~спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь\~працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки\~визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, у\~разі виникнення спору про розміри\~належних\~звільненому працівникові сум\~вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника\~або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Таким чином, через непроведення відповідачем розрахунку з [PERSON] у день звільнення належить виплатити їй середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме з 22 лютого 2013 року (наступного дня після звільнення) по 30 листопада 2015 року, виходячи із розрахунку: кількість робочих днів з 22 лютого 2013 року по 31 грудня 2013 року становить 215 днів (215 робочих днів х 8 год.робочий день = 1720 годин х 6,88 грн./год. = 11833,60 грн.), кількість робочих днів з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року становить 251 день (251 робочий день х 8 год.робочий день = 2008 годин х 6,88 грн./год. = 13815,04 грн.), кількість робочих днів з 01 січня 2015 року по 12 листопада 2015 року становить 228 робочих днів (228 робочих дні х 8 год. Робочий день = 1824 годин х 6,88 грн./год. = 12549,12 грн.). Всього розмір середнього заробітку, що підлягає до стягнення з відповідача за період затримки розрахунку при звільненні з 22 лютого 2013 року по 30 листопада 2015 року становить 38197,72 грн. (11833,60+13815,04+12549,12). Враховуючи наведені обставини, суд стягує з відповідача [PERSON] в користь [PERSON] 4259 грн. заборгованої заробітної плати, 38197,72 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 22 лютого 2013 року по 30 листопада 2015 включно. Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 08 серпня 2014 року позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн. задоволені /т.1 а.с.118-120/, дане рішення ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України від 25 лютого 2015 року залишено в силі /т.1 а.с. 209-211/, а тому суд не вправі повторно розглядати дану позовну вимогу, оскільки така вже вирішена. Згідно вимог ч.3 ст.88 ЦПК України, з відповідача [PERSON]в дохід держави суд стягує судовий збір по справі в сумі 487,20 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду.

Outcome: approved