Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

04.04.2017 [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] та просив визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS], посвідчений Лишневською О.Г., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 12.01.2008 р. за № 144, згідно якого [PERSON] подарував 1/2 частину квартири [ADDRESS], [PERSON]. Позов обґрунтований тим, що позивач перебував у шлюбі із [PERSON] з 23.02.2002 по 06.04.2015. Подружжя проживало у квартирі [ADDRESS], із неповнолітньою донькою [PERSON] - [PERSON]. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 06.04.2015 по справі по справі № 760/2341/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Зазначено, що в період перебування у шлюбі [PERSON] зі своєю дружиною, [PERSON], відвідували офіс нотаріуса, де позивач вважав, що підписує юридичні документи щодо дарування дружині, [PERSON], ? частини власної квартири за вищевказаною адресою. Позивач посилався на те, що ще до розірвання шлюбу стосунки між подружжям зіпсувались і дружина з донькою змінили місце проживання. Про нову адресу місця проживання [PERSON] його не повідомила, всі правовстановлюючі документи на право власності на квартиру (окрім свідоцтва про право власності на житло, виданого Органом приватизації Жовтневої райдержадміністрації 10 вересня 1999 року) залишила у себе, в телефонній розмові відмовлялась їх надавати для огляду або повертати, від зустрічей також категорично відмовлялась. Позивач вказав, що згідно відповіді Київського міського БТІ № 062/14-2784 (И-2017) від 09.03.2017, в якій повідомляється, що за даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київського міського бюро технічної інвентаризації» нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності зареєстровано: ? за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане органом приватизації Жовтневої райдержадміністрації 10.09.1999 на кв. 4, наказ № 1263 (дублікат свідоцтва виданий згідно розпорядження Солом'янської райдержадміністрації № 115 від 19.11.2007 і зареєстровано в БТІ 26.11.2007) та ? за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Лишневською О.Г., приватним нотаріусом Київського міськнотокругу 12.01.2008 № 144, по якому [PERSON] подарував [PERSON] (1/2) кв. [NUMBER]. Позивач вважає, що договір дарування ? частини квартири від 12.01.2008 укладений з порушенням вимог законодавства, не відповідає волі позивача та вчинений ним під впливом помилки, а отже, підлягає визнанню недійсним. В обґрунтування заявлених вимог, позивач, з посиланням на норми ст.ст. 203, 717 ЦК України, пояснив, що мав намір подарувати вказану частину квартири саме своїй дружині [PERSON], з якою на той час перебував у шлюбі. Натомість, наміри на передачу будь-якого свого майна неповнолітній доньці дружини - [PERSON], з якою в родинних відносинах не знаходився, у нього були відсутні. Перебуваючи у нотаріуса та підписуючи оспорюваний договір, позивач вважав, що укладає договір дарування на користь своєї дружини. Зазначено, що [PERSON], в силу ст. 242 ЦК України виступила стороною за договором як законний представник своєї неповнолітньої дитини, що на той час не мала повної цивільної дієздатності відповідно до ст. 34 ЦК України. Однак ні [PERSON], ні нотаріус не пояснили позивачу, з ким фактично він укладає договір, на користь кого відчужує половину власного майна. Оскільки при укладенні угоди були присутні позивач та його дружина як сторони договору, а неповнолітня [PERSON] не була присутня, позивач навіть не міг припустити, що відчужує майно дитині, з якою в родинних відносинах не перебуває. Позивач пояснив, що всі документи, які сторонам видав нотаріус після укладення оспорюваного договору, залишила у себе дружина позивача [PERSON] В лютому 2013 року вона разом із донькою [PERSON] залишили за власною волею квартиру [ADDRESS], вивезли свої особисті речі та вищезазначені документи. Своє місцезнаходження та відповідача не повідомила, від спілкування з позивачем ухилялась. Позивач посилався також на те, що в подальшому рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 26.06.2015 по справі № 760/8677/15-ц [PERSON] та [PERSON] визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] З лютого 2013 року по даний час [PERSON] та колишня дружина позивача у квартирі жодного разу не з'явились. Позивач стверджував, що наразі мешкає в квартирі один, за комунальні послуги сплачує особисто з того часу, коли у лютому 2013 року [PERSON] та [PERSON] залишили квартиру. Позивачем пояснено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). З огляду на викладені вище обставини укладення оспорюваного договору, позивач стверджував, що хибно сприймав на час укладення договору фактичні обставини правочину, що вплинули на його волевиявлення та мали істотне значення, а саме: вважав, що дарує ? частину квартири своїй дружині і навіть припустити не міг, що обдаровуваною виявиться її неповнолітня на той час донька. Зазначено, що фактична передача спірного майна за оспорюваним договором не відбулась з огляду на те, що по-перше, [PERSON] не з'являлась в спірній квартирі з лютого 2013 року, по-друге, комунальні послуги позивач сплачує особисто в повному обсязі та проживає по даний час один в спірній квартирі. Таким чином, позивач вважає, що в силу ст.ст. 203, 229, 717 ЦК України, оспорюваний договір не відповідає вимогам законодавства, вчинений позивачем під впливом помилки та підлягає визнанню недійсним. Ухвалою судді від 10.04.2017 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 10.04.2017 у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним відмовлено. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд до відома не ставила. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи вимоги даної норми закону, суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Суд, заслухавши позивача та представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.09.1999, виданого Органом приватизації Жовтневої райдержадміністрації м. Києва, квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], належала на праві приватної власності [PERSON]. Встановлено, що 12.01.2008 між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON], яка діє як законний представник від імені та в інтересах малолітньої [PERSON] (обдаровувана), було укладено договір дарування частини квартири, згідно якого дарувальник подарував, а обдаровувана прийняла в дар ? частину квартири [ADDRESS]. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лішневською О.Г. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 23.02.2002 та рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 06.04.2015 шлюб між останніми було розірвано. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, стверджував, що спірний правочин вчинений ним під впливом помилки, оскільки думав, що дарує ? квартири саме дружині [PERSON], а не її малолітній дитині, тому на підставі ст.ст. 203, 229, 707 ЦК України просить визнати недійсним спірний договір дарування, на що суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори), дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України (в редакції, чинній нас укладення спірного договору) Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Так, статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Так, договір дарування направлений на безповоротне припинення права власності у дарувальника і виникнення права власності у обдаровуваної особи, при цьому, обдаровуваний набуває право на майно,якого раніше у нього не було. Дарувальник повинен бути власником майна, що відчужується. Договір дарування є одностороннім. З його укладенням у сторін, як правило, не виникають взаємні або односторонні обов'язки. Щодо прав, то їх набуває лише обдаровуваний у вигляді повноважень власника стосовно прийнятого майна. Договір дарування завжди є безоплатним, тому дарувальник не має права вимагати від обдарованої особи зустрічних дій майнового або немайнового характеру. Це характеризує дарування як договір, що не передбачає яких-небудь зустрічних дій майнового або немайнового характеру. Згідно ст.718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Нормами статті 719 ЦК України встановлено форму договору дарування, згідно яких, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно ч.3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації-з моменту державної реєстрації. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку про необґрунтованість позову, оскільки позивачем не доведено, що спірний договір був укладений позивачем під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, що позивач мав намір укласти договір дарування з дружиною, а не з малолітньою [PERSON] Судом не встановлено, що позивач мав на момент укладення спірного договору фізичні вади, як-то: проблеми з зором, слухом, був дієздатним, а тому посилання, що йому не роз'яснили ні нотаріус, ні дружина, з ким він фактично укладає договір, на користь кого відчужує половину власного майна, суд не приймає до уваги. Крім того, допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] не вказали нічого, що мало б істотне значення для вирішення справи. У зв'язку з наведеним, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним.

Outcome: dismissed