Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

02.06.2016 року позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до Державного художньо-творчого виробничого підприємства, [PERSON] культури України про визнання незаконним наказу , поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку , грошової компенсації за витрачені кошти на господарські потреби та моральної шкоди. 29.05.2017 року,11.07.2017 року, 09.10.2017 року 09.11.2017 року,20.12.2017 року,12.02.2018 року позивач [PERSON] надав уточнення до позову. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 22.12.2016 року за клопотанням позивача та його представника до участі у справі було залучено в якості третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову Голову комісії з припинення Державного художньо-творчого виробничого підприємства [PERSON]. Наказом [PERSON] культури України від 19.12.2017 року Головою комісії з припинення Державного художньо-творчого виробничого підприємства було призначено [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] посилається на те,що 27.04.2010 року між [PERSON] культури України - Органом управління майном , в особі міністра [PERSON] та ним , було укладено контракт №448 про призначення його на посаду директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства терміном на три роки з 27 квітня 2010 року по 26 квітня 2013 року. На підставі цього контракту, наказом Міністра [PERSON] культури України від 27.04.2010 року №263/0/17-10 його призначено на посаду директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства. У звязку з закінченням терміну дії контракту від 27.04.2010 року №448, його було звільнено з посади директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства на підставі наказу №256/0/17-13 [PERSON] культури України від 26.04.2013 року. Наказом [PERSON] культури України від 29.04.2013 року №267/0/17-13 його було призначено виконуючим обовязки директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства з 29.04.2013 року, до призначення керівника підприємства. Умови праці для нього не змінювалися, в тому числі умови про оплати праці та інших соціальних гарантій. Згідно із наказом [PERSON] культури України від 10.07.2013 року №633 «Про припинення державних підприємств «Українська творча дирекція з підготовки циркових атракціонів і номерів» та Харківського державного художньо-творчого виробничого підприємства, було розпочато реорганізацію вказаних підприємств шляхом їх приєднання до Державного підприємства «Державна циркова компанія України». Головою комісії з припинення Державного художньо-творчого виробничого підприємства на липень 2016 року був [PERSON] відповідно до наказу [PERSON] культури України від 24.12.2015 року №1103. 30.06.2016 року він отримав наказ №405/0/17-16 від 16.06.2016 року про звільнення його з посади директора з 21.06.2016 року. Але з 17.06.2016 року по 30.06.2016 року він знаходився на стаціонарному лікуванні в Харківській міській багатопрофільній лікарні №18 із діагнозом : дискуляторна енцефалопатія з лікворно- гіпертензівним, вести було- атактичним синдромом. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України звільнення працівників в період його тимчасової непрацездатності , а також у період перебування працівника у відпустці не допускається. Його було звільнено в період находження на лікарняному , а тому наказ №405/0/17-16 є незаконним, а він повинен бути поновлений на роботі. Всупереч вимогам ст. 47 КЗпП України йому не була виплачена заробітна плата. За період роботи на підприємстві на посаді виконуючого обовязки директора підприємства він не отримував заробітну плату. Державне художньо-творче виробниче підприємство здійснювало свою діяльність на госпрозрахунковій основі, до 2013 року самостійно працювало, отримувало прибуток, за рахунок чого сплачувалася заробітна плата працівникам та в розпорядженні підприємства були грошові кошти на оплату комунальних послуг, закупівлі сировини та сплату інших господарських витрат і потреб. Після прийняття рішення про ліквідацію підприємства шляхом реорганізації, та після його звільнення з посади директора і призначення його виконуючим обовязки директора, Державне художньо-творче виробниче підприємство не мало можливості здійснювати господарську діяльність, бо воно було припинено рішенням про ліквідацію, а отже , всі повноваження по виплаті заробітної плати та покриття господарських витрат на утримання державного майна, що є на балансі підприємства, має нести Засновник підприємства [PERSON] культури України. Державне художньо-творче виробниче підприємство є державним підприємством . Відповідно до умов трудового контракту №448 (розрахунку до нього) він повинен був отримувати заробітну плату в розмірі 3120 грн. посадового окладу, також надбавки 50%, кратність 4. Після розірвання трудового контракту та прийняття його на роботу в якості виконуючого обовязки директора підприємства, [PERSON] культури України не укладало нового контракту та згідно штатним розкладом умови праці для нього залишилися незмінними та не погіршилися порівняно у умовами трудового контракту . З метою утримання та захисту державного майна він продовжував сумлінно виконувати обовязки та за власні кошти сплачував комунальні платежі та поніс витрати , без яких, неможливо було існування підприємства. Крім того , з початку ліквідації він за власний рахунок, із власних збережень сплачував борги підприємства відповідача перед пенсійним фондом та іншими структурами, про що свідчать фіскальні чеки. Враховуючи вищенаведене з відповідача [PERSON] культури України на його користь підлягає стягненню нарахована, але не виплачена заробітна плата з урахуванням індексу інфляції в розмірі 183430 грн. 91 коп., індексація невиплаченої заробітної плати з урахуванням індексу інфляції за період з 01.07. 2016 року по 31.01.2018 року в розмірі 41585,13 грн.,середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 128016,90 грн., грошова компенсація за невикористану відпустку у розмірі 13661,82 грн., компенсація втрати частини доходу у звязку з пропущенням строків виплати заробітної плати в розмірі 60178,93 грн., компенсація втрат на користь підприємства на господарській потреби за авансовими звітами в розмірі 38979,93 грн.. він працював на Державному художньо- творчому виробничому підприємстві з 1988 року , з 1999 року на посаді директора цього підприємства. Таким чином , майже 30 років він працював на підприємстві і 17 років є керівником підприємства. Він дуже привязаний морально та душевно до цього підприємства, дуже близько сприймає всі події , які відбуваються навколо нього. Крім того, в 2007 році він отримав виробничу травму при виконанні своїх трудових обовязків у звязку із чим йому було призначено третю групу інвалідності. Той факт, що відповідач не виплачував йому заробітну плату та не компенсував витрати , заподіяло йому моральні страждання, внаслідок протиправних дій відповідача він та його сімя були позбавлені нормального ритму життя: купувати продукти харчування, одяг, предмети побуту. Він на цей час хворіє та вимушений пройти курс лікування, а відповідач фактично позбавив його можливості купувати відповідні ліки та проходити належне лікування. Моральну шкоду , яка була заподіяна відповідачем, позивач оцінює у 50\~000 грн.. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали у повному обсязі, та надали пояснення відповідні вищенаведеному. В ході розгляду справи, позивачем 17.05.2017 року,09.10.2017 року,21.11.2017 року,20.12.2017 року були заявлені клопотання про залучення до справи доказів, які задоволені судом . Представники відповідача Державного художньо-творчого виробничого підприємства в особі [PERSON] та [PERSON] позов не визнали, пояснили, що заробітна плата робітникам, у тому числі директору Державного художньо-творчого виробничого підприємства сплачувалася не за рахунок [PERSON] культури України, а за рахунок коштів підприємства і перебуває у залежності від результатів виробничо- господарської діяльності підприємства. Представник відповідача [PERSON] культури України [PERSON] позов не визнав та пояснив, що Статут Державного художньо-творчого виробничого підприємства затверджено наказом [PERSON] від 29.12.2012 року №1623. Згідно даного Статуту підприємство є державним комерційним підприємством, яке засноване на державній власності та належить до сфери управління [PERSON] культури України . Розділом третім Статуту встановлено , що підприємство є юридичною особою та має самостійний баланс. Підприємство несе відповідальність за своїми зобовязаннями в межах належного йому майна згідно із законодавством. Держава та уповноважений орган ([PERSON]) не несуть відповідальність за зобовязаннями підприємства. Між [PERSON] та [PERSON] 27.04.2010 року укладено контракт за №448, згідно якого позивача було призначено на посаду директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства строком на три роки з 27.04.2010 року по 26.04.2013 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 року №203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності», пунктом четвертим, чітко визначено, що оплата праці та матеріальне забезпечення керівника підприємства визначаються у контракті , провадяться за рахунок коштів підприємства і встановлюються у прямій залежності від результатів виробничо- господарської діяльності підприємства. Пунктом 8 Положення передбачено , що у статутах (положеннях) підприємств, які затверджуються органами управління майном , передбачаються умови оплати праці та матеріального забезпечення керівника підприємства за рахунок коштів підприємства, що спрямовується на оплату праці. Пунктом 3.1 розділу «Умови матеріального забезпечення керівника» Контракту передбачено, що за виконання обовязків, передбачених Контрактом, керівнику нараховується заробітна плата за рахунок частини доходу , одержаного підприємством внаслідок його господарської діяльності. Згідно абзацу першого розділу другого «Обовязки та права сторін» Контракту Керівник здійснює поточне (оперативне) керівництво підприємством, організує його виробничо-господарську , соціально-побутову та іншу діяльність , забезпечує виконання завдань підприємства, передбачених чинним законодавством, Статутом підприємства та Контрактом. Пункт 2.5 Контракту передбачає, що Керівнику належать закріплені за ним повноваження і права, які поширюються на Підприємство законодавчими та іншими нормативно- правовими актами, а також передбачені Статутом підприємства та Контрактом. Керівник діє на засадах єдиноначальності. Пунктом 2.1.6 пункту 2.1 Контракту саме на позивача покладено обовязок своєчасно виплачувати заробітну плату працівникам підприємства. Контрактом, а саме підпунктом 2.1.13 пункту 2.1 закріплено, що у разі припинення дії (розірвання) Контракту,Керівник зобовязується дотриматися процедури звільнення керівника підприємств, установ та організацій,до сфери управління [PERSON]. Наказом [PERSON] від 30.04.2013 року №276/1/17-13 «Про втрату чинності наказу [PERSON] культури і туризму України від 03.03.2006 року №248/0/16-06» визнано таким ,що втратив чинності Наказ №248/0/16-06. Натомість , процедура звільнення керівників державних підприємств , установ і організацій, що належать до сфери управління [PERSON] культури України затверджена наказом [PERSON] культури України від 28.01.2014 року №49/0/17-14. Пунктом 10 Процедури визначено, що після отримання наказу про звільнення Керівника , Підприємство протягом 5 робочих днів з дати фактичного звільнення Керівника зобовязане листом повідомити Мінкультури про проведений розрахунок та виплату всіх належних йому сум. Отже , із зазначеного вбачається, що саме підприємство здійснює виплату всіх належних Керівнику сум. Наказом [PERSON] від 26.04.2013 року №256/0/17-13 «Про звільнення [PERSON] « , позивача звільнено з посади директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства. За заявою позивача від 24.04.2013 року , [PERSON] було призначено виконуючим обовязки директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства наказом [PERSON] від 29.04. 2013 року №267/0/17-13 «Про призначення виконуючого обовязки директора [PERSON]В.» Тобто , з 29.04.2013 року позивач був керівником підприємства та зобовязаний згідно Статуту, у своїй діяльності керуватись Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України , наказами Уповноваженого органу управління (міністерства культури України»), нормативно правовими актами, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, а також Статутом. Розділом сьомим «Управління Підприємством» Статуту встановлено, що Директор підприємства самостійно вирішує питання діяльності підприємства, за винятком тих, що віднесені Статутом до компетенції Уповноваженого органу управління. Директор Підприємства та головний бухгалтер несуть персональну відповідальність за додержанням порядку ведення і достовірності обліку та статистичної звітності. Пунктом 7.8 розділу сьомого «Управління Підприємством» Статуту закріплено, що директор Підприємства розпоряджається коштами та майном підприємства відповідно до Статуту та законодавча, несе відповідальність за формування та виконання фінансових планів , додержання трудової, фінансової дисципліни і вимог законодавства, несе відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах. Отже , обовязок виплати всіх сум , що належать працівнику від підприємства,установи, організації та провадяться в день його звільнення покладено на позивача, який повинен був провести ці виплати у свій останній робочий день. Позивач не являється працівником центрального апарату [PERSON] культури і заробітну плату в центральному апараті [PERSON] культури України не отримував. Водночас, підпунктом 10.1 розділу десятого «Трудовий колектив та соціальна діяльність підприємства» Статуту встановлено, що трудовий колектив Підприємства становлять усі громадяни, які своєю працею беруть участь у його діяльності на основі трудового договору (контракту угоди) або інших форм, що регулюють трудові відносини працівника з підприємством. Згідно довідок , виданих підприємством позивачем вирахувано заборгованість по заробітній платі. З вищенаведеного не вбачається вини [PERSON] у невиплаті заробітної плати позивачу, оскільки цей обовязок покладається на керівника підприємства. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, Верховний суд України рекомендує судам враховувати розяснення , що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Зазначеною постановою визначено , що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода , якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивачем не підтверджено факт заподіяння йому моральних страждань та втрат немайнового характеру, не доведено , якими саме діями [PERSON], вони заподіяні, також не надано доказів на підтвердження вини [PERSON] у заподіянні позивачу моральної шкоди. Таким чином , вимоги позивача про виплату моральної шкоди є необґрунтованими та недоведеними, а отже не підлягають задоволенню. Третя особа Голова комісії з припинення Державного художньо-творчого виробничого підприємства [PERSON] вважав позовні вимоги безпідставними. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідача, третьої особи, вивчивши матеріали справи оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до висновку про необхідність задоволення позову частково, з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Як встановлено судом та підтверджується документально, що 27.04.2010 року між [PERSON] культури України, в особі Міністра [PERSON] та [PERSON] , було укладено контракт №448, відповідно до якого позивач був призначений на посаду директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства терміном на три роки з 27.04.2010 року о 26.04. 2013 року.(а.с.11-16 том 1) На підставі вищевказаного контракту наказом [PERSON] культури України від 27.04.2010 року №263/0/17-10 позивача було призначено на посаду директора державного художньо-творчо виробничого підприємства за контрактом. (а.с.18 том.1 ) У звязку з закінченням терміну дії Контрактна від 27.04. 2010 року №448 , позивача [PERSON] було звільнено з посади директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства на підставі наказу [PERSON] культури України від 26.04.2013 року №256/09/17-13.(а.с.19 том 1) Наказом [PERSON] культури України від 29.04.2013 року за №267/0/17-13 [PERSON] було призначено виконуючим обовязки директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства з 29.04.2013 року до призначення керівника підприємства. (а.с. 20 том.1). Згідно з наказом [PERSON] культури України від 10.07.2013 року №633 «Про припинення державних підприємств «Українська творча дирекція з підготовки циркових атракціонів і номерів» та Харківське державне художньо-творче виробниче підприємство», було розпочато реорганізацію вказаних підприємств шляхом їх приєднання до Державного підприємства «Державна циркова компанія України» та утворено комісію з припинення ДП «Харківське державне художньо-творче виробниче підприємство у складі : директора [PERSON] голови комісії , головного бухгалтера [PERSON] заступника голови комісії та пяти членів комісії (а.с.21-25 том 1). На підставі наказу заступника Міністра культури - керівника апарату [PERSON] за №405/0/17-16 від 16.06.2016 року, [PERSON] було звільнено 21.06.2016 року від виконання обовязків директора Державного підприємства «Харківське державне художньо-творче виробниче підприємство» згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗПп України, у звязку з реорганізацією Державного підприємства «Харківське державне художньо-творче виробниче підприємство». (а.с.27 том 1). Як вбачається з листка непрацездатності серія АГА №249685 [PERSON] з 17.06.2016 року по 30.06.2016 року знаходився на стаціонарному лікуванні в Харківській міській багатопрофільній лікарні №18 із діагнозом дискуляторна енцефалопатія з лікворно- гіпертензівним, вести було- атактичним синдромом. (а.с.37 том1). Згідно з п. 1 ч. 1\~ст. 40 КЗпП\~України\~трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті) , а також у період перебування працівника у відпустці. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться розяснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст.ст. 40, 41 КЗпП України випадків так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п.4 ст.36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст.ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст.ст. 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Оскільки позивач в період його звільнення 21.06.2016 року знаходився на лікарняному, його тимчасова непрацездатність підтверджується листком непрацездатності АГА №249685,наказ заступника Міністра культури - керівника апарату [PERSON] за №405/0/17-16 від 16.06.2016 року про звільнення [PERSON] на підставі ч. 1 п. 1 ст. 40 КЗпП України є незаконним, а позивач підлягає поновленню а роботі на посаду виконуючого обовязки директора Державного художньо - творчого виробничого підприємства. Суд не може погодитися з доводами представника відповідача [PERSON] культури України щодо законності звільнення позивача з посади директора Державного художньо - творчого виробничого підприємства , оскільки відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Як встановлено судом, на час звільнення [PERSON] Державне художньо - творче виробниче підприємство не було повністю ліквідовано, а знаходилося у стадії реорганізації на підставі наказу №633 від 10.07.2013 року. Також суд не погоджується з доводами представника відповідача [PERSON] культури України щодо законності наказу про звільнення [PERSON] з посади директора Державного художньо - творчого виробничого підприємства від 16.06.2016 року , оскільки на момент звільнення позивача відомостей про його тимчасову непрацездатність були відсутні. Доводи представника позивача [PERSON] культури України щодо порушення [PERSON] лікарняного режиму, спростовується відповіддю Харківської міської багатопрофільної лікарні №18 від 12.12.2017 року , з якого вбачається, що в історії хвороби мається заява [PERSON] від 21.06.2016 року з проханням дозволити йому покинути стаціонар на один день (21.06.2017 року) . Оскільки стан здоровя [PERSON] був стабільним, такий дозвіл було надано лікарем. 21.06.2016 року [PERSON] повернувся в стаціонар та продовжив лікування. Згідно ст.ст.\~13,\~81 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається та не спростовується сторонами факт того, що тимчасова непрацездатність позивача на момент його звільнення дійсно мала місце таДержавне художньо - творче виробниче підприємство не було повністю ліквідовано . Таким чином відповідач [PERSON] культури України при звільненні позивача з роботи не дотримався норм законодавства, зазначених вище. Також позив просить суд стягнути з відповідача [PERSON] культури України на його користь нараховану , але невиплачену заробітну плату з урахуванням індексу інфляції в розмірі 183430 грн. 91 коп., індексацію невиплаченої заробітної плати з урахуванням індексу інфляції за період з 01.07.2016 року по 31.012018 року в розмірі 41585 грн. 13 коп., середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 128016 грн. 90 коп., грошову компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 13661 грн. 87 коп., компенсацію втрати частини доходу у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати в розмірі 60178,93 грн., компенсацію втрат на користь підприємства на господарській потреби за авансовими звітами у розмірі 38979 грн. 93 коп. та моральну шкоду у розмірі 50\~000 грн.. Відповідно до вимог ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом , але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу , що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду , за який здійснюється виплата. Згідно\~ст. 47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені вст. 116 цього Кодексу. Відповідно до\~ст. 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до\~ст. 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Посилаючись на порушення трудових прав у звязку з не проведенням остаточного розрахунку при звільненні , позивач звернувся з відповідним позовом. Відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України контракт є особливою формою трудового договору , в якому строк його дії,права, обовязки і відповідальність сторін , умови матеріального забезпечення і організації праці працівників , умови розірвання договору , в тому числі дострокового , можуть встановлюватися угодою сторін. Згідно із статтею 21 Закону України «Про культуру» керівники закладів культури призначаються на посаду шляхом укладення з ними трудового договору (контракту). Положенням про порядок укладення контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при прийнятті на роботу , затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 року №203, встановлено, що наймання керівника підприємств , що є у державній власності , здійснюється шляхом укладення з ним контракту. Типова форма контракту з керівником підприємства, що є у державній власності затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 02.08.1995 року №597 «Про типову форму контракту з керівником підприємства,що є у державній власності». Між [PERSON] та [PERSON] 27.04.2010 року укладено контракт за №448, згідно якого позивача було призначено на посаду директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства строком на три роки з 27.04.2010 року по 26.04.2013 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 року №203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності», пунктом четвертим, визначено, що оплата праці та матеріальне забезпечення керівника підприємства визначаються у контракті , провадяться за рахунок коштів підприємства і встановлюються у прямій залежності від результатів виробничо- господарської діяльності підприємства. Статут Державного художньо-творчого виробничого підприємства затверджено наказом [PERSON] від 29.12.2012 року №1623. Згідно даного Статуту підприємство є державним комерційним підприємством, яке засноване на державній власності та належить до сфери управління [PERSON] культури України . Розділом третім Статуту встановлено , що підприємство є юридичною особою та має самостійний баланс. Підприємство несе відповідальність за своїми зобовязаннями в межах належного йому майна згідно із законодавством. Держава та уповноважений орган ([PERSON]) не несуть відповідальність за зобовязаннями підприємства. Пунктом 8 Положення передбачено , що у статутах (положеннях) підприємств, які затверджуються органами управління майном , передбачаються умови оплати праці та матеріального забезпечення керівника підприємства за рахунок коштів підприємства, що спрямовується на оплату праці. Пунктом 3.1 розділу «Умови матеріального забезпечення керівника» Контракту передбачено, що за виконання обовязків, передбачених Контрактом, керівнику нараховується заробітна плата за рахунок частини доходу , одержаного підприємством внаслідок його господарської діяльності. Згідно абзацу першого розділу другого «Обовязки та права сторін» Контракту Керівник здійснює поточне (оперативне) керівництво підприємством, організує його виробничо-господарську , соціально-побутову та іншу діяльність , забезпечує виконання завдань підприємства, передбачених чинним законодавством, Статутом підприємства та Контрактом. Пункт 2.5 Контракту передбачає, що Керівнику належать закріплені за ним повноваження і права, які поширюються на Підприємство законодавчими та іншими нормативно- правовими актами, а також передбачені Статутом підприємства та Контрактом. Керівник діє на засадах єдиноначальності. Пунктом 2.1.6 пункту 2.1 Контракту на Державнек художньо- творче виробниче підприємство покладено обовязок своєчасно виплачувати заробітну плату працівникам підприємства. Контрактом, а саме підпунктом 2.1.13 пункту 2.1 закріплено, що у разі припинення дії (розірвання) Контракту,Керівник зобовязується дотриматися процедури звільнення керівника підприємств, установ та організацій,до сфери управління [PERSON]. Наказом [PERSON] від 30.04.2013 року №276/1/17-13 «Про втрату чинності наказу [PERSON] культури і туризму України від 03.03.2006 року №248/0/16-06» визнано таким ,що втратив чинності Наказ №248/0/16-06. Натомість , процедура звільнення керівників державних підприємств , установ і організацій, що належать до сфери управління [PERSON] культури України затверджена наказом [PERSON] культури України від 28.01.2014 року №49/0/17-14. Пунктом 10 Процедури визначено, що після отримання наказу про звільнення Керівника , Підприємство протягом 5 робочих днів з дати фактичного звільнення Керівника зобовязане листом повідомити Мінкультури про проведений розрахунок та виплату всіх належних йому сум. Отже , із зазначеного вбачається, що саме підприємство здійснює виплату всіх належних Керівнику сум. Наказом [PERSON] від 26.04.2013 року №256/0/17-13 «Про звільнення [PERSON]В» , останнього звільнено з посади директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства. За заявою позивача від 24.04.2013 року , [PERSON] було призначено виконуючим обовязки директора Державного художньо-творчого виробничого підприємства наказом [PERSON] від 29.04. 2013 року №267/0/17-13 «Про призначення виконуючого обовязки директора [PERSON]В.» З 29.04.2013 року позивач був керівником підприємства . Розділом сьомим «Управління Підприємством» Статуту встановлено, що Директор підприємства самостійно вирішує питання діяльності підприємства, за винятком тих, що віднесені Статутом до компетенції Уповноваженого органу управління. Директор Підприємства та головний бухгалтер несуть персональну відповідальність за додержанням порядку ведення і достовірності обліку та статистичної звітності. Пунктом 7.8 розділу сьомого «Управління Підприємством» Статуту закріплено, що директор Підприємства розпоряджається коштами та майном підприємства відповідно до Статуту та законодавча, несе відповідальність за формування та виконання фінансових планів , додержання трудової, фінансової дисципліни і вимог законодавства, несе відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах. Відповідно до норм діючого законодавства , позивач обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів , що підтверджують такі обставини. Позовна заява [PERSON] та уточнення до неї, не містять вимог до Державного художньо-творчого виробничого підприємства. Як вбачається з позовних вимог позивача [PERSON], останній визначився з належним відповідачем, який на йому думку повинен нести цивільно-правову відповідальність перед ним . Так, [PERSON] посилається на те,що [PERSON] культури України здійснює фінансову підтримку за рахунок державного бюджету і ці суми направлялися на виплату заробітної плати, а тому повинно сплати всі суми належні йому при звільненні. Зазначені твердження позивача не відповідають дійсності та суперечать діючому законодавству, Статуту Державного художньо-творчого виробничого підприємства. З огляду на вищенаведене, у суду немає підстав для стягнення з [PERSON] культури України на користь [PERSON] нарахованої , але невиплачену заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в розмірі 183430 грн. 91 коп., індексації невиплаченої заробітної плати з урахуванням індексу інфляції за період з 01.07.2016 року по 31.012018 року в розмірі 41585 грн. 13 коп., середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в сумі 128016 грн. 90 коп., грошової компенсації за невикористану відпустку у розмірі 13661 грн. 87 коп., компенсації втрати частини доходу у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати в розмірі 60178,93 грн., компенсації втрат на користь підприємства на господарські потреби у розмірі 38979 грн. 93 коп. та моральної шкоду у розмірі 50\~000 грн..

Outcome: partial