Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-10 00:00:00

04 липня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом\~ до ВАТ «Содовий завод», де він працював з 27 червня 1979 року по 27 липня 1999 року, коли був звільнений з роботи, але при звільненні підприємство не виплатило йому нараховану заробітну плату. Рішенням Слов'янського міського суду від 27 січня 1998 року ( справа № 2-641-1998 ) вирішено стягнути з ВАТ «Содовий завод» на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі1364,03 гривень та рішенням Словянського міського суду від 03 квітня 2000 року ( справа № 2-1068-2000) вирішено стягнути з ВАТ «Содовий завод» заборгованість по заробітній платі у сумі 990,31 гривень. Виконавчі листи за цими рішеннями були надані до виконання виконавчій службі, та в травні 2016 року йому була виплачена заборгованість по заробітній платі у сумі 2769,73 гривень за вказаними двома рішеннями суду. Індексація заробітної плати при виплаті заборгованості по заробітній платі не нараховувалась та виплачена не була Оскільки ВАТ «Содовий завод» м. Словянська не здійснило виплату індексації заробітної плати, він звернувся з вказаним позовом до суду та вважає, що необхідно стягнути з відповідача на його користь індексацію заробітної плати станом на 01 травня 2016 року, тобто коли заборгованість фактично була виплачена йому за виконавчими документами, індексація за його розрахунком становить 21316,08 гривень, яку просить стягнути на його користь з відповідача. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідач представник ВАТ «Содовий завод» [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, у якій позовні вимоги позивача не визнає. Також, в заяві зазначено, що ВАТ «Содовий завод» не може визнавати компенсації або інші додаткові вимоги, крім основної заборгованості по заробітній платі, яка на момент відкриття ліквідаційної процедури була наявна, згідно даних бухгалтерського обліку. Будь-яка зміна сум в ліквідаційній процедурі не передбачена. Просила розглянути справу за відсутності представника ВАТ «Содовий завод» та відмовити у задоволенні позову.\~ Суд, дослідивши матеріали справи за наявними в них доказами і запереченнями відповідача, вважає, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає, виходячи з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] працював у ВАТ «Содовий завод» з 27.06.1979 року по 27.07.1999 року, коли був звільнений з підприємства. Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу. Як зазначає позивач, на момент звільнення його з підприємства з ним не було проведено розрахунку та існувала заборгованість по його заробітній платі. Позивачка звернулась до суду за захистом своїх прав та рішенням Словянського міського суду від 27 січня 1998 року було стягнуто з ВАТ «Содовий завод» заборгованість по заробітній платі позивачки у сумі 1364,03 гривень, що підтверджується копією рішення суду (справа № 2-641-1998) та копією ухвали суду від 18 квітня 2013 року про виправлення описки в резолютивній частині цього рішення суду щодо суми заборгованості по зарплаті. ( а.с. 2-3 ) Також, рішенням Слов'янського міського суду від 03 квітня 200 року (справа № 2-1068-2000) вирішено стягнути з ВАТ «Содовий завод» на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 990,30 гривень, що підтверджується копією рішення суду та копією ухвали суду від 21 лютого 2013 року про виправлення описки в резолютивній частині щодо суми стягнутою зарплати на користь позивача. ( а.с. 4-5 ) В позовній заяві позивач зазначив, що в травні 2016 року йому була виплачена заборгованість по заробітній платі в сумі 2769,73 гривень. Отже, стягнута за вищезазначеними рішеннями суду сума заборгованості по заробітній платі плати на час звернення позивача до суду із зазначеним позовом повністю йому виплачена. З позовної заяви вбачається, що позивач ставить питання про стягнення з відповідача на його користь суми індексації заробітної плати, яка була стягнута за вищезазначеними судовими рішеннями та фактично виплачена лише у травні 2016 року, тобто він просить стягнути індексацію заробітної плати за період з 01 лютого 1998 року по 01 травня 2016 року і з 01 травня 2000 року по 01 травня 2016 року, виходячи з приросту індексу споживчих цін за цей період. За приписами статей 94,95 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вираз, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів та послуг; індекс споживчих цін показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання; поріг індексації велична індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення. Статтею 2 цього Закону передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривні на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці ( грошове забезпечення). Відповідно до «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 року за № 1078, індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Така ж підстава для проведення індексації зазначена у статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», відповідно до якої, обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доході населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті ( 101 відсоток ). Підвищення грошових доходів населення у звязку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. Позивач початком проведення індексації заробітної плати ставить перший місяць після винесення рішення судом про стягнення з відповідача на його користь цієї заробітної плати, а саме по першому рішенню суду з 01 лютого 1998 року і по другому рішенню суду з 01 травня 2000 року, та просить застосувати індекс споживчих цін за наростаючим підсумком до 01 травня 2016 року, тобто коли фактично за цими двома судовими рішеннями йому відповідачем була виплачена загальна сума заборгованості по заробітній платі . Отже, після стягнення за рішенням суду від 27.01.1998 року і за рішенням суду від 03.04.2000 року з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі, вказані судові рішення були звернені до примусового виконання та виконувались відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до вимог цього Закону та «Інструкції з проведення виконавчих дій», стягнення індексації несвоєчасно виплаченої заробітної плати, яка стягнута з боржника за рішенням суду, що знаходилось на примусовому виконанні, не передбачена. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі 6-144ц13 (постанова від 29.01.2014 року) , після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Висновок суду про можливість індексації присудженої за рішенням суду заробітної плати, яка до теперішнього часу не виплачена є помилковим та не відповідає вимогам закону. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», компенсація нараховується роботодавцями працюючим робітникам у разі затримання виплати доходів на один і більше календарних місяців. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», за якими компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України, і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеного у постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-43цс14, компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст.34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» та Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692),підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індексація цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. За приписами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Порушення права працівника на своєчасне отримання належних йому при звільненні коштів підлягає захисту в інший спосіб, а саме у порядку, зазначеному статтею 117 КЗпП України, якою передбачена відповідальність власника або уповноваженого ним органу за затримку розрахунку при звільненні та обовязок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Це узгоджується з правовою позицією Вищого Спеціалізованого Суду України, ухвала від 03.06.2015 року по справі № 6-5663св15 н/п22ц/790/499/15 ( 204 ), в якій зазначено, що суд першої інстанції правильно стягнув середній заробіток за весь час затримки розрахунку відповідно до ст.. 117 КЗпП України у звязку з прострочкою у 183 робочих дня виконання рішення суду від 20.09.2013 року, яким було стягнуто з власника на користь позивача заборгованість по заробітній платі. Апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, пославшись на те, що на день звернення особи з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, спричиненого тривалим невиконанням рішення суду, яке набрало законної сили, трудовий договір із позивачем уже було припинено і трудового спору вже не було. Посилання позивача у позові на пункт 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», в якому вказано, що за наявності зазначених умов ( індексації заробітної плати відповідно до вимог ст..33 Закону України «Про оплату праці») утому ж порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у звязку з несвоєчасним виконання рішення суду, суд не бере до уваги, оскільки постанови Пленуму Верховного Суду України не є обовязковими для суду при вирішенні конкретних справ та відповідно до статті 8 ЦПК України, постанови Пленуму Верховного Суду України не є законодавством, відповідно до якого суд вирішує справи. Таким чином, відповідальність за несвоєчасне виконання рішення суду в частині несвоєчасної виплати стягнених за рішенням суду сум заборгованості по заробітній платі та інших грошових платежів, полягає у застосуванні вимог ст. 117 КЗпП України, а не проведення індексації стягнутих за рішенням суду сум заробітної плати. Оскільки такі вимоги позивачем [PERSON] не були заявлені, незважаючи на те, що у позові є посилання на ст. 117 КЗпП України, то суд приходить до висновку, що його позов до ВАТ «Содовий завод» про стягнення індексації заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати за рішеннями суду, задоволенню не підлягає. На підставі викладеного, ст.ст. 47, 94, 95, 116 ,117,232,233КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»,

Outcome: dismissed