Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

03.10.2017р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики (а.с. № 3-6). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01.10.2016р. він уклав з [PERSON] договір позики, на підставі якого передав останньому кошти у розмірі 10 000 дол.США, що було оформлено розпискою, зі строком повернення до 01.10.2017р. шляхом перерахування через платіжну систему SWIFT або передання готівкою. До цього часу відповідач кошти не повернув, том позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 10 000 дол.США (що станом на 02.10.2017р. за офіційним курсом НБУ 26,75 грн.) еквівалентно 265 700 грн., а також 2 % за користування грошовими коштами, що складає 33 398 грн.49коп., а всього 229 098 грн.49коп. Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 03.11.2017р. позивачеві було відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову у зв'язку із необґрунтованістю (а.с. № 77). Ухвала не оскаржувалася. Представник позивача - адвокат [PERSON] (діє на підставі договору про надання правової допомоги від 15.09.2017р. та ордеру від 19.03.2018р. - а.с. № 71, 88) 21.05.2018р. надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі. Також в цій заяві зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, заперечує проти винесення заочного рішення і просить винести рішення на загальних підставах (а.с. № 97). Відповідач [PERSON] в судові засідання, призначені на 21.12.2017р., 19.03.2018р. та 21.05.2018р. не з'явився, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином за адресою, наданою адресно-довідковим підрозділом (а.с.№ 17). Тричі до суду поверталися конверти з позначками «за закінченням терміну зберігання» (а.с. № 84, 87, 95). Окрім того, судом на офіційному веб-порталі судової влади України було розміщено оголошення для відповідача про дату, місце і час розгляду справи, на яке останній не відреагував (а.с.№ 96). З урахуванням положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату та час слухання справи. Оскільки відповідач в судове засідання не з'явився і його позиція суду не відома, але представник позивача не погодився на винесення заочного рішення, зазначене виключає наявність сукупності умов, передбачених ст. 280 ЦПК України, для винесення заочного рішення, тому справу слід розглядати в порядку, передбаченому главою 9 розділу III ЦПК України. З урахуванням заяви представника позивача про розгляд справи за його відсутності та з урахуванням неявки відповідача, судове засідання 21.05.2018р. відповідно до ст. 223 та ч. 2 ст. 247 ЦПК України відбувалось за відсутності сторін та без фіксації судового процесу технічними засобами. При розгляді справи, суд враховує норму п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., передбачено, що з справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд, з'ясувавши позицію позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.10.2016р. [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики грошових коштів під процент між фізичними особами, на підставі якого передав останньому кошти у розмірі 10 000 дол.США. зі строком повернення до 01.10.2017р. (а.с. № 6, 7). Факт передання коштів оформлено розпискою (а.с. № 8). Як вбачається з матеріалів прави, кошти в сумі 9 600 дол.США позивач зняв 29.09.2016р. зі свого банківського рахунку № [NUMBER] (а.с. № 9, 10). Оригінал розписки судом оглянуто 21.05.2018р., до матеріалів долучено копію (а.с. № 8). Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідач не виконав умови договорів позики і не повернув позивачу грошового боргу, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми на користь позивача. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Враховуючи викладене, сума основного боргу у 10 000 дол.США підлягає стягнення з відповідача. Окрім того, відповідно до п. 1.2. договору позики позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики в розмірі 2 (двох) % на місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Враховуючи сплату частково процентів за користування позиченими коштами, які зараховувались на рахунок позивача, заборгованість відповідача за процентами за договором складає 1 257 дол.США, що за курсом НБУ (станом на 02.10.2017р. 26,57 грн. за 1 дол.США) складає 33 398 грн.49 коп., згідно розрахунку позивача (а.с. № 11). Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вищевказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 01.03.2017р. 6-284ц17. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зі змісту позовної заяви від 03.10.2017р. видно, що позивач просить стягнути з відповідача грошову суму в розмірі 265 700грн., що за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим Національним банком України станом на 02.10.2017р. (1 дол.США = 26,57 грн.), еквівалентно 10 000 дол.США. Оскільки позивач передав відповідачеві позичені кошти в розмірі 10 000 дол.США, а не у гривнях, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] основної суми в розмірі 265 700 грн., що станом на день підготування позовної заяви (02.10.2017р.) еквівалентно 10 000 дол.США, а також 2 % від суми позики за період з 01.10.2016р. по 30.09.2017р. в сумі 1 257дол. США, що (також станом на 02.10.2017р.) складає 33 398 грн.49 коп., а всього 229 098 грн.49 коп., є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та з урахуванням задоволення позовних вимог - в сумі 299 098грн.49коп., суд вважає за можливе стягнути з відповідача суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 2 991 грн., що відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» є відповідною ставкою судового збору при подачі позову майнового характеру фізичними особами (1 % від ціни позовних вимог майнового характеру) (а.с. № 2). На підставі викладеного,

Outcome: approved