Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-02 00:00:00

04.04.2019 року представник позивача звернувся до суду із позовом. Вимоги мотивував тим, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , в якому зареєстровані відповідачі, але не проживають за вказаною адресою з 2011 року, не сплачують комунальні послуги, створюють надмірний тягар для власника житла у вигляді сплати ним комунальних послуг за кількістю зареєстрованих осіб у житлі, позбавляють можливості оформити субсидію та розпорядитися власним майном. Посилаючись на викладене, просив суд визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Охтирського міськрайонного суду від 03.07.2019 року позовні вимоги [PERSON] до відповідача [PERSON] залишені без розгляду. Позивач та його представник, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового розгляду, в судове засідання не прибули, представник позивача подав заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, ухвалити заочне рішення. В судове засідання, призначене на 12.06.2019 року, [PERSON] не з`явилась, будучи сповіщеною про дату, час та місце розгляду справи належним чином, подала заяву про відкладення розгляду справи в зв`язку з виїздом за межі України, на підтвердження чого додала письмові докази. В судові засідання, призначені на 20.06.2019 року та на 03.07.2019 року відповідачка не з`явилася. Поштові повідомлення з відміткою «судова повістка» повернуті до суду без вручення з відміткою «інші причини». Суд вжив всіх необхідних заходів щодо повідомлення відповідачки про час і місце судового розгляду, однак вона не з`явилась та доказів про поважну причину своєї неявки до суду не надала, тому суд вважає можливим проводити розгляд справи у відсутність [PERSON] Її право при цьому не порушується, в тому числі і на захист, оскільки будучи повідомленою про розгляд справи вона не з`явилась, тобто уникає судового розгляду, цим самим має на меті уникнення від участі в справі шляхом зволікання з розглядом справи. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розумність тривалого судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі. Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» передбачив, що держави учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень п.1 ст. 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких\~не допустити судовий процес у безладний рух. Слід зазначити, що Європейський суд у своїх рішеннях наголошує на тому, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Кожна з сторін, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу цікавитись провадженням у її справі. Аналіз наведених\~норм дає\~суду підстави\~дійти висновку,\~що наведене\~положення відповідає\~практиці Європейського\~суду з\~прав людини,\~і не\~може автоматично\~вважатись порушенням\~п.1\~ст.6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод.\~Тому суд\~вважає можливим\~розгляд справи\~проводити у\~відсутність відповідачки на підставі наявних у справі доказів за правилами глави\~11\~розділу\~ІІІ ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши доводи позивача та надані докази, оцінивши їх, виходив з наступного: Встановлено, що [PERSON] належить житловий будинок за адресою [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.11.2018 року, реєстр № 1766, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. \\а.с.7,8\\ Відповідно до довідки виконкому Охтирської міської ради від 25.03.2019 року № 132 в домогосподарстві [PERSON] за адресою [ADDRESS] , зареєстрована [PERSON] , [INFO] , але фактично не проживає з 2011 року. \\а.с. 12\\ Ст. 41 Конституції України\~гарантує право володіти і користуватися своєю власністю, а також вказує на те, що право приватної власності є непорушним. Відповідно до\~ст.\~7\~Закону України\~від 11\~грудня 2003\~року «Про\~свободу пересування\~та вільний\~вибір місця\~проживання в\~Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Тобто саме рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття відповідача з реєстрації місця проживання. Ст. 3 Сімейного кодексу України\~визнає сім`ю спільне проживання осіб, що пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст. 283 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися свої житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1\~ст. 156 ЖК України\~з урахуванням положень ч. 1\~ст. 405; ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним у будинку і (квартирі), що йому належать, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. У відповідності до ч. 1\~ст. 71 Житлового кодексу України\~при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до\~статті 316 Цивільного кодексу України\~правом власності є: право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.\~Статтею 319 Цивільного кодексу України\~передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Згідно з ч.1\~ст. 319 ЦК України\~- власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1\~ст. 321 ЦК України\~- право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~ст. 72 Житлового кодексу України\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, оскільки відповідачка у будинку, належному позивачу, не проживає понад шість місяців, не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальними послугами, не несе інших витрат по утриманню будинку та не приймає участь у спільному побуті, договірні відносини між позивачем та відповідачкою з приводу винаймання спірного житла відсутні, а подальша реєстрація відповідачки у будинку створює перешкоди у реалізації позивачем права користування житловим приміщенням, а отже відповідачка вважається такою, що втратила право користування будинком. Враховуючи встановлені у справі фактичні обставити, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на приписах закону і знайшли підтвердження доказами, дослідженими судом і оціненими в сукупності. Будь-яких протиріч у доказах судом не встановлено. Доказів, які б спростовували висновки суду, сторони не надали. Питання про судові витрати по справі підлягають вирішенню відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved