Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

04.05.2020 [PERSON] звернувся до суду із вказаним вище позовом, в обґрунтування якого вказує, що за рішенням Славутського міськрайонного суду від 15 травня 2017 року з [PERSON] підлягають стягненню на користь [PERSON] 51451, грн. інфляційних витрат та 4860 грн. трьох процентів річних від простроченої суми за період з 01 квітня 2014 року 01 січня 2017 року, всього 56330,2 грн. Після цього рішення позивач [PERSON] до виконання зобов`язання не приступив, заборгованість не погасив, а тому наявні підстави для стягнення в судовому порядку за період з 01.04.2017 по 01.04.2020 втрати від інфляції, які становлять 14155 грн.,та три проценти річних - 5069 грн. В судовому засіданні позивач підтримав позов з викладених у ньому підстав. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та дату розгляду справи, до суду для дачі особистих пояснень по справі не з`явився. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Із заочного рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 15 травня 2017 року видно, що з [PERSON] вирішено стягнути на користь [PERSON] 51451 грн. 20 коп. інфляційних витрат та 4860 грн. 3 % річних від простроченої суми за період з 01 квітня 2014 року по 01 січня 2017 року. Вказаним рішенням встановлено, що між позивачем та відповідачем виникли зобов`язальні відносини внаслідок укладення договору майнової поруки як забезпечення кредитного договору відповідача із ПАТ «Брокбізнесбанк» (а.с. 4). На підставі згаданого вище рішення було видано виконавчий лист від 15 травня 2017 року щодо стягнення з [PERSON] 51451 грн. 20 коп. інфляційних витрат та 4860 грн. 3 % річних від простроченої суми за період з 01 квітня 2014 року по 01 січня 2017 року (а.с. 5). Вказаний виконавчий лист згідно постанови державного виконавця від 31.05.2018 було повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійсненні виконавцем заходити щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними (а.с. 6). Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд враховує наступне. Згідно із частинами 1, 2 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Наведене вище узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (14-16цс18). Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналізуючи наведені вище норми суд приходить до висновку, що на будь-яке грошове зобов`язання поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України в тому числі і на зобов`язання щодо виконання рішення суду майнового характеру. У постанові об`єднаної плати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 зазначено, що згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Верховний суд (в рамках цієї справи) наголошує, що положення статей 3, 509, 625 ЦК України, передбачають нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати і 3% річних, нараховані за попередній період, таким чином помилковим є твердження, що під час нарахування інфляційних втрат урахуванню (обчисленню) підлягає не тільки основний борг, а й сума, на яку збільшився цей борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів. Аналогічні висновки підтверджені Верховним судом у постановах від 24 січня 2019 року по справі № 758/5545/16-ц, від 23 січня 2019 року по справі № 320/7215/16-ц, від 15 січня 2019 року по справі № 910/17566/17. Однак, згідно доданого до матеріалів справи рішення суду від 15 травня 2017 року, з [PERSON] підлягає стягненню 51451 грн. 20 коп. інфляційних втрат та 4860 грн. трьох процентів річних від простроченої суми. Разом із тим в судовому засіданні позивач надав копію заочного рішення Славутського міськрайонного суду від 03.12.2013, згідно з яким сума основного боргу [PERSON] перед [PERSON] складає 54000 грн. Отже, на підставі ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та три відсотки річних повинні нараховуватись на визначену рішенням суду суму заборгованості. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що до стягнення з [PERSON] підлягають 4867 грн. 3 % річних (54000 х 0,09). Розрахунок інфляційних втрат здійснюється за формулою: [індекс інфляції] = добуток щомісячних індексів за відповідний період; [збитки від інфляції] = [сума боргу] х [індекс інфляції] / 100% - [сума боргу]. Індекс інфляції в Україні за період з 01.04.2017 по 01.01.2018 становив 109,4%; у 2018 році - 109,8 %, у 2019 році - 104,1%, з 01.01.2020 по 01.04.2020 - 100,7 %. Всього за період з 01.04.2017 по 01.04.2020 індекс інфляції в Україні становив 125,13%. Отже, втрати від інфляції складають 12846 грн. 60 коп. (54000 х 25,13) / 100. Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: partial