Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

03.03.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави України, а також через лінію розмежування у зону проведення АТО та Крим , разом із матір'ю, без згоди та супроводу батька. В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що [INFO] року у неї народилась дитина - донька [PERSON], батьком якої є відповідач- [PERSON], з яким вона перебуває у зареєстрованому шлюбі. При реєстрації шлюбу з відповідачем , позивач залишила собі своє дівоче прізвище «Корсун» , а при реєстрації народження їхньої дитини дитині було дано прізвище батька- «Шапар» . Наразі дитина мешкає разом з позивачем. Сталося так, що їхні з відповідачем стосунки поступово почали погіршуватись , а з народженням дитини стали нестерпними , та з грудня 2015 року вони зовсім припинили мешкати разом. Відповідач зовсім не йде на контакт з дитиною. Позивач виховує дитину самостійно, без допомоги відповідача, відповідач не цікавиться потребами дитини. [PERSON] бажає повезти дитину за кордон з метою відпочинку та розширення її кругозору, однак не може отримати згоди на такі поїздки у відповідача, тому що з березня 2016 року за місцем останнього проживання відповідач не мешкає , та не бажає спілкуватися з позивачем та своєю дитиною, тому позивач змушена звернутися до суду. Позивач та її законний представник [PERSON] у судове засідання не з'явились , про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. До суду надали заяву в якій просили суд справу розглянути без їх участі, на позовних вимогах наполягали. Відповідач у судове засідання не з'явився, до суду надав заяву в якій просив суд справу розглянути без його участі ,проти позовних вимог не заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: 01.09.2006 року позивач уклала шлюб з відповідачем, який був зареєстрований у відділі реєстрації шлюбів та народжень Луганського міського управління юстиції, актовий запис № 773 . Від спільного подружнього життя мають неповнолітню дитину- доньку [PERSON], [INFO] , яка проживає разом з позивачем. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача , відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає , її фізичним та моральним доглядом не займається, матеріально не допомагає. Позивач бажає повезти дитину за кордон з метою відпочинку та розширення її кругозору, однак не може отримати згоди на такі поїздки у відповідача. Згідно ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Судом також встановлено, що дитина мешкає разом з позивачкою , яка має намір виїхати за кордон. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У відповідності до положень п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27 січня 1995 р. N 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; та без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, а саме рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Крім того, згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Виходячи з наведеного, враховуючи насамперед інтереси дитини, суд приходить до висновку та вважає можливим і достатнім надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області, АР Крим та на виїзд за кордон за межі території України з матір'ю без згоди та супроводу батька. На підставі викладеного та ст. 141, ч. 2 ст. 150 СК України, ст. 313 ЦК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постанови КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27 січня 1995 р. N 57, ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини»,

Outcome: approved