Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

03.07.2015 року позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського райсуду м. Харкова з позовом до [PERSON] та [PERSON] « Про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача та визнання права власності на частину нерухомого майна у порядку спадкування за законом », в якому посилався на те, що відповідач [PERSON] є його зведеним братом по лінії батька [PERSON], який 11.08.2010 року зник, у зв»язку з чим за даним фактом була порушена кримінальна справа за ознаками злочину передбаченого ст. 115 КК України. Згодом відповідним органом було видано свідоцтво про смерть [PERSON] з зазначенням дати йому смерті - 26.04.2014 року. Після смерті батька він та [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом щодо належного померлому майна. На дату зникнення у власності [PERSON], на підставі договору дарування від 21.03.1997 року, посвідченому ПН ХМНО [PERSON], за реєстровим № 1453, знаходився будинок № 49, розташований по вул. Червоного Льотчика в м. Харкові, в якому до дати зникнення він постійно проживав та який повинен належати до складу спадкового майна. Також до спадкового майна належить і земельна ділянка вказаного домоволодіння, кадастровий номер 6310136300:07:017:0022, на яку [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 № 692673, на підставі рішення виконкому Харківської міської ради від 28.11.2001 року за № 2221, зареєстрованому в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4290 від 05.12.2001 року. На теперішній час йому стало відомо, що на дату зникнення батька, тобто 11.08.2010 року, право власності на вказаний будинок було зареєстровано за відповідачем [PERSON] так як [PERSON] уклав з [PERSON] договір спірного будинку, який був посвідчений ПН ХМНО [PERSON] за реєстраційним № 2-340 та зареєстрований КП «Харківське МБТІ» 20.06.2002 року за реєстраційним № 133. В той же день, сторонами по вказаному договору було укладено договір зворотного дарування, відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] спірний будинок. Однак після укладення зворотного договору дарування на користь [PERSON] та до дати його зникнення останній не зареєстрував своє право власності належним чином, тому реєстрація права власності на спірний будинок збереглась за відповідачем [PERSON], який фактично втратив своє право власності на будинок у звязку з укладення зворотного договору дарування. Крім того, право власності на земельну ділянку домоволодіння, на якій розташований спірний будинок і надвірні побудови, які були предметом вказаних договорів дарування, на дату зникнення було зареєстровано за [PERSON] і не було предметом вказаних договорів дарування. В подальшому відповідач [PERSON] не маючи правовстановлюючого документу, але користуючись наявністю реєстрації за ним спірного будинку, з метою його одноосібного привласнення, отримав у ПН ХМНО [PERSON] дублікат договору дарування та в листопаді 2010 року подав його до реєстраційної служби ХМУЮ. Після чого відповідач [PERSON] здійснив відчуження спадкового будинку та земельної ділянки домоволодіння на користь співвідповідача [PERSON] на підставі Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який був виданий 19.02.2015 року ПН ХМНО [PERSON] за реєстраційним № 321. Таким чином, відповідач [PERSON], не маючи на це права, здійснив відчуження спадкового будинку та земельної ділянки шляхом їх передачі в іпотечну заставу під своє боргове зобовязання за договором позики грошей від 29.12.2014 року, чим порушив його спадкові права, щодо можливості спадкування 1\\2 частини спірного домоволодіння та земельної ділянки. При таких обставинах позивач [PERSON] просить суд витребувати у відповідача [PERSON] в його володіння та користування вказане спірне домоволодіння та земельну ділянку. Визнати за ним право власності на 1\\2 частини спірного домоволодіння та земельної ділянки, в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] Не погоджуючись з вказаними позовними вимогами, відповідач [PERSON], 10.08.2015 року звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] « Про визнання договору дарування недійсним » посилаючись на те, що 20.06.2002 року [PERSON] уклав з ним [PERSON] договір дарування за яким подарував останньому житловий будинок № 49 з надвірними спорудами, розташований по вулиці Червоного льотчика в м. Харкові, який знаходиться на земельній ділянці площею 1109 кв. м. В той же день, 20.06.2002 року він [PERSON] уклав з [PERSON] договір дарування за яким подарував останньому вищевказаний житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться на зазначеній земельній ділянці. Проте, даний договір укладався ним та батьком [PERSON] лише про людське око без наміру створити юридичні наслідки. При цьому, [PERSON] не прийняв дар, так як майно йому передано не було; він не зареєстрував право власності на спірний будинок, та не сплачував комунальні платежі за утримання будинку. Право власності на вказаний будинок, було зареєстровано за ним [PERSON] на підставі першого укладеного між батьком та ним договору дарування. Після укладення договору дарування, ним, як власником, сплачувалися відповідні кошти по утриманню житлового приміщення. При таких обставинах, відповідач [PERSON] просить суд визнати недійсним договір дарування від 20.06.2002 року укладений між [PERSON] ( дарувальник ) та [PERSON] ( обдарований ), предметом якого є житловий будинок № 49 з надвірними спорудами, розташований по вулиці Червоного льотчика в м. Харкові, який знаходиться на земельній ділянці площею 1109 кв. ( т. 1 а.с.а.с. 129-131 ). В судовому засіданні позивач за основним позовом [PERSON] та його представник [PERSON], який діє на підставі відповідного договору про надання правової допомоги ( т. 1 а.с.а.с. 42, 43 ), підтримали позовні вимоги за основним позовом та просили їх задовольнити, з підстав на які позивач посилається в своєї позовної заяві. Зустрічні позовні вимоги не визнали, з підстав на які він посилається в своїх письмових запереченнях ( т. 2 а.с.а.с. 133-135 ), вважаючи, що відсутні будь які підстави для визнання вказаного договору дарування недійсним, у зв»язку з тим, що він був укладений відповідно до вимог діючого на час його укладення законодавства. Між тим, як саме перший договір дарування на користь [PERSON], було укладено без наміру створення юридичних наслідків, які ним передбачені ( фіктивний правочин ), з метою уникнення можливого грошового стягнення за судовим рішенням за рахунок нерухомого майна. Крім того, на теперішній час сплили строки позовної давності для оскарження вказаного договору дарування. В судовому засіданні відповідач за основним позовом [PERSON] та його представник [PERSON], який діє на підставі відповідної довіреності ( т. 1 а.с. 55 ), вимоги за основним позовом не визнали вважаючи, що вони не грунтуються на приписах діючого законодавства, так як право власності щодо спірного нерухомого майна було набуто [PERSON] з законних підстав. Згодом, також право власності щодо спірного нерухомого майна, було набуто [PERSON] з законних підстав. Тому [PERSON], який не є власником спірного майна, не має право на витребування майна від добросовісного набувача [PERSON] Зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, з підстав на які вони посилаються в своєї зустрічній позовній заяві. В судове засідання співвідповідач [PERSON] не прибула, про день час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, в письмових заперечення позовні вимоги не визнала ( т. 2 а.с.а.с. 146-149 ), надавши право представляти свої інтереси в судовому засіданні своєму представнику [PERSON], яка діє на підставі відповідної довіреності ( т. 1 а.с. 56 ). Яка, в свою чергу, вимоги за основним позовом не визнала вважаючи, що вони не ґрунтуються на приписах діючого законодавства, пояснив, що за договором позики [PERSON] надала [PERSON] відповідну суму грошей. Вказаний договір був забезпечений належним [PERSON] відповідним спірним майном. Так як останній не виконав взяті на себе зобов»язання по поверненню суми позики, право власності на спірне майно, відповідно до умов договору перейшло до [PERSON], тим більше, що до теперішнього часу вказані договори, зокрема договір про задоволення вимог іпотеко держателя, не оскаржені та є чинними. На теперішній час право власності щодо спірного нерухомого майна зареєстровано на ім.»я [PERSON], яка користується та утримує вказане майно. Третя особа приватний нотаріус ХМНО [PERSON] в судове засідання не прибула, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала право представляти свої інтереси в судовому засіданні своєму представнику [PERSON], яка діє на підставі відповідної довіреності ( т. 2 а.с. 150 ). Який в свою чергу, надав суду письмові заперечення щодо вказаних позовних вимог сторін, так як підстав для задоволення як основного так і зустрічного позову не вбачає. ( т. 2 а.с.а.с.162-184 ). При цьому, представник [PERSON] наголошував на тому, що при укладенні оскаржуваного договору будь яких порушень з боку нотаріуса допущено не було. Нотаріус діяв в межах своїх повноважень, відповідно до діючого на той, час законодавства, яким регламентувалась його діяльність, виходячи з волевиявлення сторін за договором. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні пояснили про те, що спірне домоволодіння належало [PERSON], в якому він за життя і мешкав, іноді з [PERSON] Його діти в будинку не мешкали. З приводу укладення договорів дарування їм нічого невідомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні наголошувала на тому, що вона за життя [PERSON] мешкала разом з ним в спірному домоволодінні, яке належало останньому. Його син [PERSON] в будинку постійно не мешкав. Договори дарування укладались без настання юридичних наслідків, з метою уникнути можливого грошового стягнення за судовим рішенням за рахунок нерухомого майна. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в спірному домоволодінні мешкав [PERSON] та його син [PERSON] З приводу укладення договорів дарування йому нічого невідомо. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що [PERSON] мешкав як в спірному домоволодіння, так і за іншою адресою. В будинку, а також за іншою адресою, мешкав і його син [PERSON] Зі слів [PERSON] їм відомо, що він подарував вказаний будинок сину [PERSON]. Суд вислухав пояснення сторін, представників сторін, представника третьої особи, свідків та дослідивши матеріали справи, вважає як основний позов так і зустрічний позов необґрунтованими та такими , що не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування від 21.03.1997року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером №1453 та зареєстрованого 24.03.1997 року в державному комунальному підприємстві Харківського міського бюро технічної інвентаризації за реєстровим №133, належав на праві приватної власності житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою : м. Харків, вул. Червоного льотчика №49. ( т. 1 а.с. 16 ) Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії РІ №692673, виданого на підставі рішення виконкому Харківської міської ради від 28.11.2001 року за № 2221, [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка, площею 0,1000га, яка розташована на території м. Харкова по вул. Червоного льотчика №49, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). ( т. 1 а.с. 20 ) Відповідно до Державного акту на право постійного користування серії ІІІ-ХР №003033, виданого підставі рішення виконкому Харківської міської ради від 28 листопада 2001 року №2221, [PERSON] була надана у постійне користування земельна ділянка, площею 0,0109га, яка розташована на території м. Харкова по вул. Червоного льотчика №49, для ведення особистого підсобного господарства. ( т. 1 а.с. 19 ) Також в судовому засіданні встановлено, що 20.06.2002 року [PERSON] за договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №2-340, подарував належний йому на праві власності житловий будинок №49, розташований по вул. Червоного льотчика в м. Харкові своєму сину [PERSON] При цьому, вказаний договір був посвідчений нотаріусом о 10:23:30 год., та в цей же день зареєстрований в КП «Харківське МБТІ» за реєстровим №133. ( т. 1 а.с.а.с. 17, 116 ). В цей же день - 20.06.2002 року о 11:28:26 год. між вказаними сторонами було укладено договір зворотного дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №2-2548. Відповідно до вказаного договору [PERSON] подарував [PERSON] вищевказане спірне домоволодіння. При цьому, зворотній договір дарування житлового будинку [PERSON] в КП «ХМБТІ» не зареєстрував. ( т. 1 а.с.18 ). При цьому, слід зазначити, що відповідно до порядку вчинення нотаріальних дій оригінал першого договору дарування [PERSON] вилучено та долучено до матеріалів нотаріальної справи та згідно п. 7 договору зворотного дарування, другий примірник зворотного договору дарування видано [PERSON] З часу укладення зворотного договору дарування на користь [PERSON] і до дати його зникнення, реєстрація права власності на спірний будинок за останнім в КП «ХМБТІ» не проводилась, тобто реєстрація права власності на спірний будинок збереглась за [PERSON], який фактично втратив на нього право у звязку з укладення зворотного договору дарування та вилученням у нього правовстановлюючого документу. Відповідно ст. 243 ЦК УРСР, який діяв на дату укладення вказаних договорів, по договору дарування одна сторона передає безоплатно іншій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Таким чином, вказаною нормою ЦК УРСР визначено, що моментом набуття власності на дар у обдарованого виникає з моменту його фактичної передачі. Державна реєстрація права власності на житловий будинок, споруди, на час укладення вказаних договорів дарування, регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом МЮ України від 07.02.2002 року №7/5, зареєстрованого в МЮ України 18.02.2002 року за №157/6445. Вказане Тимчасове положення про порядок реєстрації прав на нерухоме майно, яке діяло на момент укладення договорів дарування, не обмежувало строку здійснення реєстрації речових прав на нерухоме майно за набувачем. Згідно ч.4 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Отже, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації, а саме до часу набрання чинності з 1.01.2004 року ЦК України та Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Також, в судовому засіданні встановлено, що крім реєстрації в КП «ХМБТІ» першого договору дарування від 20.06.2002 року, інших дій щодо фактичної передачі [PERSON] сину [PERSON] житлового будинку за першим договором дарування сторони не вчиняли, про це свідчить те, що 21.06.2002 року [PERSON] уклав від свого імені договір про надання послуг з водовідведення, продовжуючи утримувати та використовувати спірне жиле приміщення для власних потреб, як власник, забезпечуючи його схоронність. ( т. 1 а.с.а.с. 15, 21, 22, 23-24 ) Таким чином, відсутні будь які підстави для визнання договору дарування укладеного 20.06.2002 року між [PERSON] та [PERSON] Також щодо дійсності вказаного договору дарування, наголошується в рішенні колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 15.09.2015 року. ( т. 2 а.с.а.с. 126-129, 213 ). Відповідно до копії рішення Дзержинського райсуду м. Харкова від 15.04.2014 року та копії свідоцтва про смерть, [PERSON] було визнано померлим. ( т. 1 а.с.а.с. 11, 58 ). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. З інформації наданою Шостою Харківською державною нотаріальною конторою вбачається, що після смерті [PERSON] до нотаріальної контори звернувся з відповідною заявою про прийняття спадщини [PERSON], у зв»язку з чим була заведена спадкова справа № 316\\2014. Крім того, з приводу вказаної спадщини до нотаріальної контори, з відповідною заявою звернувся також [PERSON] Інші спадкоємці з відповідними заявами до органів нотаріату не зверталися. Свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям не видавались. ( т. 1 а.с. 12 ) В судовому засіданні також встановлені розбіжності в зазначенні прізвищ позивача [PERSON] та померлого [PERSON], так як відповідно до копії загальногромадянського паспорту, прізвище позивача зазначено як « Климентьєв », між тим, як в копії свідоцтва про смерть та в копії рішення Дзержинського райсуду м. Харкова від 15.04.2014 року, прізвище померлого зазначено як « Кліментьєв ». ( т. 1 а.с.а.с. 9, 11, 58 ). На думку суду, вказані розбіжності в зазначенні прізвищ вищевказаних осіб, без їх усунення у встановленому законодавством порядку, є безумовною перешкодою для вирішення питання визнання права власності на спадкове майно після смерті [PERSON] Крім того, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі наявної реєстрації на його ім»я спірного будинку, отримав у приватного нотаріуса ХМНО [PERSON] дублікат договору дарування, після чого в листопаді 2010 року надав його реєстраційній службі ХМУЮ для реєстрацію свого права власності на спірний будинок. ( т. 1 а.с. 28; т. 2 а.с. 108 ) Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.05.2015 року відповідач [PERSON] здійснив відчуження спадкового будинку та земельної ділянки домоволодіння на користь [PERSON] на підставі Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, серія та номер реєстровий № 321, виданий 19.02.2015 року приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], так як вказане нерухоме майно [PERSON] було передано в іпотечну заставу під своє боргове зобовязання перед [PERSON] за договором позики грошей від 29.12.2014 року. Вказані обставини були підтверджені в судовому засіданні дослідженими копіями договору позики від 29.12.2014 року, іпотечного договору від 29.12.2014 року, договору про задоволення вимог іпотекодержателя. ( т. 1 а.с.а.с. 25, 26-27, 61, 62, 63, 93, 113, 114, 115; т. 2 а.с. 27 ). З копії рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 15.09.2015 року вбачається, що рішення Дзержинського райсуду м. Харкова від 10.11.2014 року яким було визнано за [PERSON] право власності та право постійного користування земельними ділянками, розташованими за адресою : м. Харків, вул.. Червоного льотчика 49, було скасовано, в задоволенні вказаного позову [PERSON] було відмовлено. ( т. 2 а.с.а.с. 36-37, 126-129, 213 ). При цьому, у вищевказаному рішенні суду зазначено, що спадкування спірного домоволодіння та земельної ділянки повинно здійснюватись шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Однак незважаючи на те, що позивач [PERSON] звернувся до нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини, однак позивачем [PERSON] суду не були надані данні, які б свідчили про те, що йому нотаріусом було відмовлено у видачі відповідного свідоцтва про право власності на спадкове майно.. Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо, відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: - було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; - було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; - вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продано у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Добросовісне придбання, відповідно до ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння ( віндикація ). Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, але не була стороною договору, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. В судовому засіданні з досліджених доказів встановлено, що на момент придбання [PERSON] у [PERSON] спірного майна, останній у встановленому порядку був його власником. Крім того, вищевказані угоди, які були укладені між [PERSON] та [PERSON] та внаслідок яких стався перехід права власності на спірне майно до [PERSON], на теперішній час є чинними, так як будь ким оскаржені не були. Таким чином, приймаючи до уваги приписи ст. 388 ЦК України позивач [PERSON] не має права на витребування майна від добросовісного набувача [PERSON] за нормами вказаної статті ЦК України. На підставі викладеного, ст.ст. 316, 317, 328, 330, 388, 1217, 1220, 1261, 1268 ЦК України, ст. 243 ЦК УРСР,

Outcome: dismissed