Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

03 липня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом та просить ухвалити рішення, яким стягнути на користь Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» з [PERSON] заборгованість за теплову енергію в сумі 45752 гривні 58 копійок та стягнути судовий збір у розмірі 2102 грн. на користь держави. Представник позивача заявлені вимоги мотивує тим, що відповідач зареєстрований та проживає в квартирі [ADDRESS] . В даний будинок теплопостачання забезпечує КП «Теплопостачання міста Одеси». Позивач зазначає, що відповідач, отримуючи послуги з постачання з теплової енергії, опалення та гарячої води, оплачував їх частково, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість у розмірі 45752,58 грн., що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 10 липня 2020 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання, одночасно відстрочено позивачеві сплату судового збору у розмірі 2102 гривні до ухвалення рішення по справі. В судовому засіданні 21.10.2020 року представник позивача позов підтримав та просив суд задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, а також заявила заяву про застосування строків позовної давності, з посиланням на те, що зазначений позивачем у розрахунку заборгованості період до 03.07.2017 року виходить за межі позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що КП «Теплопостачання м. Одеси» створено на підставі рішення ОМР від 27.06.2006 року № 101-V шляхом злиття КП «Одесатеплоенерго» та КП «Одестеплокомуненерго». Згідно з п.2.1.1. Статуту підприємства, метою його створення є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією. Рішенням Одеської міської ради № 1173-V від 05.04.2007 року «Про визнання виконавців житлово-комунальних послуг у м. Одеса» КП «Теплопостачання м. Одеси» визначено виконавцем послуг з постачання теплової енергії на опалення та гарячої води у житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Одеси. Відповідач по справі - [PERSON] , є споживачем теплової енергії за адресою: [ADDRESS] , на якого відкрито особовий рахунок [NUMBER] , за яким обліковуються надані відповідачу послуги з теплопостачання. Зазначений будинок знаходиться у комунальній власності територіальної громади і його теплопостачання забезпечує КП « Теплопостачання м. Одеси» Статтею 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в діючій редакції, врегульовано надання послуг з постачання теплової енергії, відповідно до якої одиниця виміру обсягу спожитої споживачем теплової енергії визначається правилами надання відповідної комунальної послуги, що затверджуються уповноваженим законом органом. Виконавець послуги з постачання теплової енергії повинен забезпечити постачання теплоносія безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску. Параметри якості теплової енергії повинні відповідати нормативним документам у сфері стандартизації. Постачання теплової енергії для потреб централізованого опалення здійснюється в опалювальний період. Порядок визначення дати початку і закінчення опалювального періоду визначається законодавством. Постачання теплової енергії на індивідуальні теплові пункти споживачів для потреб опалення та приготування гарячої води здійснюється безперервно, з урахуванням перерв, визначених статтею 16 цього Закону. Ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Пунктом 5 частини 2 статті 7 вказаного Закону передбачено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Індивідуальним споживачем - є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Пунктом 3 Розділу VI Прикінцеві та Перехідні положення вказаного Закону встановлено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Відповідно ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР. Відповідно до ст. 162 ЖК України, плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Встановлення тарифів є компетенцією відповідних органів влади та місцевого самоврядування. Статтею 162 ЖК України визначено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартину плату і плату за комунальні послуги. Відповідно до п. 18, 20 «Правил надання послуг по централізованому опаленню, постачання холодної та гарячої води та водовідведення», затверджених Кабінетом Міністрів України (постанова від 21.07.2005 року №630) плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Як вбачається з наданих до суду доказів, а саме розрахунку заборгованості, відповідач, отримуючи послуги з постачання теплової енергії, опалення та гарячої води, оплачував їх частково, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість, яка станом на 01.01.2020 року складає в сумі 45752 гривні 58 копійок. Представником відповідача в заперечення проти задоволення позовних вимог, не надано до суду доказів на відсутність вищевказаної заборгованості в цілому, як і доказів не надання чи надання позивачем послуг з теплової енергії в неналежній якості, у зв`язку з чим суд вважає заперечення необґрунтованими. Крім того, з розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем періодично здійснювалась сплата грошових коштів в рахунок погашення заборгованості. Верховний Суд України роз`яснив у постанові від 22.03.2017 по справі №761/12553/15-ц що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи може належати, зокрема, частково сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. З урахуванням викладеного, часткової сплати відповідачем коштів за наданні житлово-комунальні послуги, за відсутності доказів щодо надання послуг в неналежній якості, суд вважає, що позивачем належним чином було проведено нарахування сум за надані послуги за опалення та гарячого водопостачання та надані відповідні послуги в належній якості. Стосовно суми заборгованості та заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому з приводу стягнення періодичних платежів, позовна давність обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом 03.07.2020 року в якому просить стягнути суму боргу станом на 01.01.2020 року в сумі 45752,58 грн., у відповідності до наданого до суду розрахунку заборгованості. З поданого до суду розрахунку заборгованості, судом встановлено, що позивачем нарахована спірна сума за період з листопада 2006 року по грудень 2019 року включно. З розрахунку заборгованості вбачається, що остання відповідачем здійснювалась сплата коштів за наді послуги, а саме: у липні 2016 року в сумі 200 грн.; у липні 2014 року в сумі 96,53 грн.; у червні 2014 року в сумі 96,53грн.; у лютому 2014 року в сумі 96,53 грн., у липні 2013 року в сумі 100 грн.; у червня 2013 року в сумі 200 грн. З поданих відповідачем до суду копій квитанцій, судом також встановлено, що 11 серпня 2020 року відповідачем сплачено 8300 гривень 00 копійок в рахунок погашення заборгованості за квитанцією №34; 17.01.2020 року в сумі 659,70 грн. за квитанцією №94; 31.12.2019 року в сумі 376,00 грн. за квитанцією №СВ02789711, які в свою чергу не враховані у поданому представником позивача до суду розрахунку заборгованості. За наслідком викладеного вбачається, що перебіг строку позовної давності відбувався з травня 2013 року по грудень 2019 року - 31.12.2019 року, шляхом здійснення відповідачем періодичних платежів, а відтак вимоги в межах строку позовної давності, встановленої в три роки, розпочинаються за попередні три роки до червня 2013 року, за який відповідачем не було здійснено жодного платежу, а позивачем не пред`явлено жодної вимоги відповідачеві, що б підтверджувало про обізнаність відповідача про нараховану суму заборгованості та обов`язок з її сплати, після чого мало місце переривання такого строку та його продовження. Відтак строк в межах позовних вимог охоплює період з червня 2010 року по 31 грудня 2019 року. Позивачем не вказано причин пропущення ним строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України. Як вбачається з розрахунку заборгованості станом на травень 2010 року сума заборгованості відповідача становила в сумі 10834,44 грн., а відтак від загальної суми заборгованості за увесь заявлений період в сумі 45752,58 грн., підлягає виключенню сума грошових коштів за пропущений строк заявлених вимог в сумі 10834,44 грн., а також сплачені відповідачем грошові кошти в сумах: 8300,00грн., 659,70 грн., 376,00 грн., які не зазначені у розрахунку заборгованості, за наслідком чого суд доходить до висновку, що підтверджена сума заборгованості відповідача за надані останньому послуги з опалення та гарячого водопостачання, за період в межах позовної давності за період з 01 червня 2010 року по 31 грудня 2019 року, складає в сумі 25582,44 грн. Доказів сплати зазначеної суми відповідачем, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Досліджуючи вищевказані докази наявні в матеріалах справи, суд керується статтею 89 ЦПК України, якою встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Слід зазначити, що обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за період з 01 червня 2010 року по 31 грудня 2019 року, які на виконання вимог ст. 81 ЦПК України доведені, та заявлені в межах строку позовної давності, а в частині вимог за період до 01 червня 2010 року слід відмовити, у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що ухвалою суду від 10.07.2020 року було відстрочено позивачу сплату судового збору до ухвалення рішення по справі, та з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 2102 гривні 00 копійок, як мінімально визначений судовий збір за пред`явлення юридичною особою до суду позовної заяви за вимогами майнового характеру у відповідності до ставок встановлених Законом України «Про судовий збір». При вищевикладених обставинах та

Outcome: partial