Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

03 серпня 2018 року представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить продовжити строк на прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON], який помер [INFO] року та визнати за нею право на земельну частку (пай) площею 11,11 га в умовних кадастрових гектарах у землях, які перебували в колективній власності КСП ім. Леніна, оформленої згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) від 08 квітня 1997 року серія [NUMBER], виданого на підставі рішення Великоолександрівської районної державної адміністрації від 28 лютого 1997 року № 64 в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON], який помер [INFO] року. Позов мотивований тим, що після смерті батька позивача [PERSON], померлого [INFO] року, залишилось майно у виді земельної ділянки, яка розташована на території Новокубанської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області, право на яку підтверджується сертифікатом [NUMBER] про що позивач дізналася нещодавно. Однак позивач не подала у передбачений законодавством шестимісячний строк заяви на прийняття спадщини, у зв'язку з тим, що вказаний сертифікат був виписаний після смерті [PERSON], і на той час позивач була у віці 8 років, відповідно і підстав звернення до нотаріуса не було. Оскільки продовження строку на прийняття спадщини та визнання права на неї вирішується виключно в судовому порядку, позивач заявив відповідні вимоги. Під час розгляду справи суд, за клопотанням представника позивача, ухвалою суду від 06 серпня 2018 року витребував від Великоолександрівської районної державної нотаріальної контори відомості про прийняття спадщини після смерті [PERSON], який помер [INFO] року. Відзив на позов не подано. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення вимог позивача не заперечували. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] року, про, що складено відповідний актовий запис № 9. Після смерті [PERSON]залишилось майно у виді права на земельну частку (пай) яке розташоване на території Новокубанської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області, право на яку за померлим підтверджується сертифікатом [NUMBER]. Те що позивач є дочкою померлого [PERSON]підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 14 листопада 1987 року та свідоцтвами про укладення шлюбу: серія [NUMBER] від 05 березня 2011 року; серія [NUMBER] від 14 липня 2009 року, згідно з якими позивачка змінювала своє прізвище спочатку зі [PERSON] на [PERSON], а потім на теперішнє [PERSON]. Отже позивача як доньку померлого віднесено до спадкоємців першої черги за законом, що надає їй право вирішувати питання про право на спадщину. Згідно відповіді завідуючого Великоолександрівської державної нотаріальної контори від 06.09.2018 року спадкова справа після смерті [PERSON]не заводилась. Наведені докази суд визнає належними та допустимим, оскільки вони отримані у встановленому законом порядку, містять інформацію щодо предмету доказування, узгоджуються між собою, не заперечуються сторонами та не викликають сумніву щодо їх достовірності. Відповідно до пунктів чотири та п'ять Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК) ЦК застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки, відповідно до пункту першого Прикінцевих та перехідних положень ЦК цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року, а спадщина відкрилася до вказанні дати та до 01 липня 2003 року спірні правовідносини врегульовані нормами ЦК УРСР. Відповідно до статті 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до статті 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до частини першої статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до частини першої та другої статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до частини першої та другої статті 550 ЦК УРСР строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. Відповідно до частини першої статті 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин (далі - Постанова № 4) та абзацу 5 п.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року « 24-753/0/4-13, у разі продовження зазначеного строку суд одночасно вирішує питання про визнання за позивачем права на належне йому майно, що зберіглося в натурі, або на грошові суми, коли воно реалізоване. Аналіз зазначених норм закону дає підстави для висновку, що особа може набути право на спадкове майно за таких умов: вона відноситься до кола спадкоємців визначених законом; нею прийнято спадщину у встановленому законом порядку; спадкодавець на момент смерті мав власність або права, які не припинилися у зв'язку зі смертю. Крім того, у разі продовження судом строку на прийняття спадщини спадкоємець має право в судовому порядку на визнання за ним права на спадкове майно лише на підставі даного факту. Суд вважає, що позивачем було пропущено шестимісячний строк на прийняття спадщини з поважної причини, адже вона на час відкриття спадщини перебувала у віці 8 років, а після досягнення повноліття не була обізнана про наявність спадкового майна, а отже, враховуючи відсутність інших спадкоємців, що прийняли спадщину є підстави для продовження зазначеного строку. При цьому слід зазначити, що висновок про поважність причин пропуску вказаного строку дає суд у кожному конкретному випадку, виходячи з особливих обставин справи, дій спадкоємця, обставин смерті спадкодавця, наявності інших спадкоємців, їх поведінки та поведінки органів місцевого самоврядування, яка мала місце впродовж існування неоформленої спадщини. Наведене положення закону також свідчить про наділення суду дискреційними повноваженнями при вирішенні вказаного питання, який на власний розсуд кваліфікує наведені позивачем причини поважними або неповажними, які завадили останньому звернутись вчасно до нотаріуса. Будь-які обмеження при цьому законодавчо не встановлені, а отже суд враховуючи наведене має ухвалити у справі законне, і найголовніше справедливе рішення, яким буде досягнуто справедливий баланс прав та інтересів сторін. До повноліття позивачки остання не мала дієздатності для подання заяви про прийняття спадщини, і таке її право не може залежати від волі її законних представників, які мали право подати відповідну заяву, однак цього не зробили. На момент повноліття та в подальшому позивачу не було відомо про наявність неоформленої спадщини, що залишилась після смерті батька, у виді вказаного права на земельну частку (пай), а отже у неї не було і підстав для звернення до нотаріального органу із заявою про прийняття спадщини. Закон вимагає подання відповідної заяви саме для прийняття спадщини та не передбачає подання «автоматично» такої заяви «на всяк випадок». Такі випадки закон, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, не врегульовував. Оскільки причин пропуску вказаного строку може бути безліч, законодавець і надав можливість суду вирішувати таке питання, в кожному випадку виходячи виключно з «поважності» причин без будь-яких обмежень. Суд вважає, що отримання позивачем інформації про неприйняття наявного спадкового майна відповідачами в порядку встановленому законом є достатньою підставою для подання відповідної заяви після спливу значного проміжку часу, враховуючи те, що відповідне право після смерті спадкодавця не було реалізоване відповідачами або органами місцевого самоврядування, а отже права та інтереси вказаних осіб жодним чином не будуть порушені. Навпаки, прийняття судом позитивного рішення сприятиме визначеності щодо спірного права на земельну ділянку (пай) та дозволить позивачу отримати конкретну земельну ділянку для її використання за прямим призначенням, з метою обробки, підтримання та використання її корисних властивостей. Виходячи з наведеного, зважаючи на продовження позивачу строку на прийняття спадщини, за останнім слід визнати право на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця, якому на момент смерті належало право на земельну частку (пай), і яке не припинилось у зв'язку зі смертю. Обраний позивачем спосіб захисту невизнаного права відповідає вимогам закону та змісту правовідносин. Ухвалюючи рішення, суд врахував, що при такому вирішенні спору буде досягнуто справедливий баланс інтересів як позивача, який пропустив строк на прийняття спадщини з поважних причин та у зв'язку з цим набув право на неї, так і відповідачів, які таке право не набули у порядку встановленому законом та не заявили про свої права на неї. Відповідно до частини першої, пункту першого частини другої та частини третьої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України) судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору суд покладає на позивача, враховуючи при цьому, що право останнього не було порушене неправомірними діями або бездіяльністю відповідачів, вирішення вимоги позову не віднесено до їх компетенції, відповідачами позовні вимоги не заперечувалися. На підставі викладеного,

Outcome: approved