Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

03.12.2020 [PERSON] звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] в якому просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, який зареєстрований 21.01.2006 у відділі реєстрації актів цивільного стану Московського районного управління юстиції, актовий запис № 57 та їй залишити прізвище « [PERSON] » та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини заробітку або усіх видів доходу, але неменше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що між нею та відповідачем 21.01.2006 укладено шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Московського районного управління юстиції, актовий запис № 57. Спільне життя з відповідачем не склалось через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Шлюбні відносини припинено. Позивач вважає, що збереження сім`ї є неможливим і суперечить їх інтересам. В шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.01.2021 вищезазначену цивільну справу передано за підсудністю до Московського районного суду м. Харкова. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 22.02.2021 справу розподіллено судді Московського районного суду м. Харкова Афанасьєву В.О. Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 23.02.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній цивільній справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] до початку судового засідання надала заяву, у якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала та наполягала на її задоволені. Відповідач [PERSON] до початку судового засідання надав суду заяву, у якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позов визнав у повному обсязі, не заперечував на його задоволенні. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. 21.01.2006 між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у відділі реєстрації актів цивільного стану Московського районного управління юстиції зареєстровано шлюб, актовий запис за № 57, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] . Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с. 6). Згідно Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 26.07.2006 міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 3 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис за № 2650, відповідач [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , позивач є його матір`ю. Згідно ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Статтею 24 Сімейного кодексу України (далі - СК) також передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 110 СК, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ст. 112 СК, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, сімейне життя позивача та відповідача не склалось, шлюбно-сімейні відносини сторін припинено, розірвання шлюбу відповідає інтересам позивача та відповідача, дитина залишається проживати з позивачем. Згідно зі ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи наведене, відповідно до заяви позивача після розірвання шлюбу суд залишає позивачу прізвище « [PERSON] ». Частиною першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі ст.182 цього Кодексу, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Виходячи із змісту ст. 141 СК України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. Виходячи з положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України, одним із основних завдань цивільного судочинства є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ. Згідно ч. 2 ст. 2 ЦПК України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ч. 5 ст. 183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно ч. 3 ст. 19 ЦПК України, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо. Таким чином, виходячи з положень чинного законодавства України, розмір аліментів, визначений в ч. 5 ст. 183 СК України, в тому числі в розмірі 1/4 частини доходів відповідача на одну дитину, вважається безспірним та таким, що презюмується як необхідний та достатній для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що аліменти на одну дитину відповідача в розмірі 1/4 частки його доходів є такими, що відповідають засадам справедливості, розумності та є необхідними для забезпечення умов та рівня життя дитини, достатнього для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються від дня пред`явлення позову, тобто з 03.12.2020. Статтею 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За таких обставин суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, та стягує з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму та більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 03.12.2020 і до досягнення [PERSON] , [INFO] , повноліття. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивачі звільняються від сплати судового збору за подання позовів про стягнення аліментів. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн. Роз`яснити сторонам, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених Сімейним Кодексом України.

Outcome: approved