Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

02.09.2015 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний [PERSON]» (на далі ПАТ «Всеукраїнський акціонерний [PERSON]») звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Свій позов позивач обґрунтував тим, що відповідно до укладеного 23.03.2011 року договору № BLаЖГА00021025 банк надав [PERSON] кредит в сумі 7 000,00 грн., строком до 23.03.2014 року зі сплатою 15 % річних, за користування кредитними коштами. Оскільки відповідач свої зобов'язання по кредитному договору належним чином не виконувала, станом на 11.08.2015 року у неї перед банком виникла заборгованість по кредитному договору, яка складає 36 557,79 грн. Просив суд стягнути з відповідача в користь банку заборгованість за кредитним договором та судові витрати у справі. Ухвалою заводського районного суду від 03.09.2015 року суддею Разумовською О.Г. було відкрито провадження по даній справі. 26.10.2015 року у справі було ухвалено заочне рішення, яке було скасоване ухвалою суду від 10.03.2017 року. У звязку із звільненням [PERSON] з посади судді Заводського районного суду м.Миколаєва, розпорядженням Керівника апарату Заводського районного суду м.Миколаєва від 11.07.2017 року за № 490 здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи за провадженням № 2/487/1202/17 та справу передано судді Павловій Ж.П. 12.07.2017 року ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва дана цивільна справа прийнята до провадження судді Павлової Ж.П. 24.01.2018р. до суду було подано відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON], в якому просила застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Представник позивача у судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив позов задовольнити. До судового засідання відповідач не зявився, про день розгляду справи був повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 23.03.2011 року між ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» та [PERSON] укладено Договір банківського обслуговування № BLаЖГА00021025, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти в сумі 7 000,00 грн. строком до 23.03.2014 року зі сплатою 15 % річних, за користування кредитними коштами. Згідно п.2.4.2 договору проценти та комісію за управління кредитом позичальник повинен сплачувати щомісячно в день повернення частини кредиту відповідно до платежів, передбачених у графіку погашення заборгованості за кредитом, наведеному у Додатку № 1цього Договору. Відповідно до п.2.5.2 договору позичальник зобовязується не пізніше дати , встановленої в графіку, поповнювати рахунок банку, вказаний у п.6 спеціальної частини договору, у валюті кредиту шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням, у сумах не менших за суам платежів, встановлені в графіку, а також в сумах комісії за управління кредитом. Згідно п.4.2 договору у випадку невиконання позичальником обовязку, передбаченого п.3.3.3 загальної частини договору при тому, що прострочення виконання зобовязань за кредитним договором перевищило 60 календарних днів, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку штраф у розмірі 25% від суми кредиту. Сторони п.4.3 договору погодили, що у випадку прострочення позичальником сплати за графіком, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобовязань, строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення виконання. Ставка 0,50% та те, що пеня розраховується за методом «факт/360», зазначено у п.9 спеціальної частини договору. З матеріалів справи встановлено, що банком наданий розрахунок заборгованості відповідача, згідно якого станом на 11.08.2015 року її заборгованість за договором банківського обслуговування від 23.03.2011 року становить 36 557,79 грн., з яких: - заборгованість за тілом кредиту 3 784,18 грн., - заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом 1 687,23 грн., - заборгованість по сплаті комісії за управління кредитом 2 327,50 грн., - сплата штрафних санкцій 28 758,88 грн. Разом з тим, відповідно до умов Договору від 31.01.2011 року банк надав позичальнику кредит на поточні потреби, тобто споживчі цілі, особливості регулювання цих відносин визначаються Законом України «Про захист прав споживачів» (абзац 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів». Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах , зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладенення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у втратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями ч.4 статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Комісія за управління кредитом згідно з детальним розписом загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки (додаток №2 до Договору (наявний в матеріалах справи) віднесена до платежів за надані супутні послуги. Зміст поняття «сукупна вартість кредиту» визначається в Правилах надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ №168 від 10.05.2007 року (далі - Правила). Відповідно до п. 3.1 Правил банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши: перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту,у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Згідно п. 3.4 Правил банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо). При цьому, відповідно до п. 3.6 Правил банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо)або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Таким чином, необхідно дійти висновку, що законною буде не будь-яка комісія, яка передбачена в кредитному договорі, а лише та, що відповідає певним умовам. Так, відповідно до абзацу 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Банк не вказав, які саме послуги відповідач оплачує комісією за управління кредитом в розмірі 1,75% від суми кредиту. Крім того, в розрахунку заборгованості за Договором, доданому банком до матеріалів справи щомісячний платіж в сумі 122,50 грн. є комісією за розрахункове обслуговування та зазначена сума заборгованості по платі за пропуск платежів. Проте, згідно Договору та детального розпису загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки (Додаток №2 до Договору), підписаного сторонами, до платежів за надані супутні послуги платежі за розрахункове обслуговування та плата за пропуск платежів не передбачені. Крім того, не наведено жодного обґрунтування встановлення саме таких сум платежу. Отже, в порушення вищевказаних норм, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом, Банком не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу. При цьому нарахування комісії було проведено Банком та сплачено позичальником за послуги, що супроводжують кредит, а саме, компенсація сукупних послуг банку за рахунок позичальника, що є незаконним. Крім того, віднесення Банком комісії за управління кредитом до супутніх послуг є таким, що не ґрунтується на нормах матеріального права. Аналогічна правова позиція висвітлена в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.06.2014 у справі № 6-1648св14 та від 03.06.2015 у справі № 6-4791св 15. Також, до позовної заяви банком додано розрахунок заборгованості за кредитним договором, згідно якого сума сплати штрафних санкцій становить 28 758,88 грн., але сам розрахунок цієї суми в матеріалах справи відсутній. Частиною 2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Тобто стягнення штрафу, пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням до суду. Як зазначалось вище, відповідно до п. 3.3.3 Договору у випадку прострочення виконання будь-яких боргових зобовязань за Договором, не пізніше 10 календарних днів з дати отримання письмової вимоги банку необхідно надати документальне підтвердження отримуваного поточного доходу за останні півроку. Оскільки Банком не надано до суду підтвердження щодо направлення відповідачу такої вимоги, вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафних санкцій у відповідності до п. 4.2 Кредитного договору є безпідставним та необґрунтованим. Між тим, посилання відповідача щодо застосування строку позовної давності, суд до уваги не приймає, оскільки строк дії договору встановлений до 23.03.2014 року, а з позовом ПАТ «Всеукраїнський акціонерний [PERSON]» звернувся до суду 02.09.2015 року. Таким чином, на підставі викладеного, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № BLаЖГА00021025 від 23.03.2011 року у розмірі 5 471,41 грн., з яких: - 3 784,18 грн. заборгованість за тілом кредиту; - 1 687,23 грн. заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 182,33 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial