Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

02.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №361 (а.с.5). В період шлюбно-сімейних стосунків у них народилося двоє синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про їх народження серії [NUMBER] від 13.03.2012 року, серії [NUMBER] від 08.01.2014 року відповідно (а.с.6, 7). Батьком дітей зазначений [PERSON], факт батьківства ним не оспорювався. Як вказувала позивач, що також підтверджується актом з місця проживання від 09.07.2018 року (а.с.11), після припинення між сторонами шлюбно-сімейних стосунків, з травня 2013 року та по теперішній час [PERSON] з сім'єю не проживає, до дітей не приходить. [PERSON] значиться зареєстрованою та проживає разом з малолітніми синами за адресою: [ADDRESS], що слідує з довідки Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради №01.16-13/8701 від 05.07.2018 року (а.с.8). Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.02.2018 року, яке набрало законної сили 13.03.2018 року (а.с.12-13), [PERSON] визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] у зв'язку з не проживанням ним без поважних причин за даною адресою з жовтня 2014 року. Як слідує з довідок КЗ «ДНЗ (ясла-садок) №301» КМР від 11.07.2018 року (а.с.9, 10), малолітні [PERSON] та [PERSON] відвідують Комунальний заклад «ДНЗ (ясла-садок) №301» Криворізької міської ради з 01.09.2016 року. Батько дітей - [PERSON] участі у вихованні їх не приймає. Зі слів вихователів групи [PERSON] та [PERSON], у заклад дошкільної освіти дитину приводять та забирають мати та бабуся. Жодного разу вихователі батька не бачили, батьківські збори він не відвідував. Таким чином, суд приходить до висновку, що протягом останніх чотирьох років [PERSON] самостійно займається вихованням їх спільних із [PERSON] дітей, їх матеріальним забезпеченням. Зазначені обставини суд розцінює як свідчення незацікавленості відповідача життям, здоров'ям, матеріальним благополуччям та майбутнім його малолітніх синів, фактично умисне самоусунунення від виконання батьківських обов'язків, що суд розцінює як свідоме нехтуванням їх виконанням. Відповідно до ч.1 ст.141, ст.150 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний, моральний стан. У відповідності до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з ч.1 ст.164 СК України, у випадку ухилення матері, батька дитини від виконання своїх обов'язків по її вихованню, вони можуть бути позбавленні судом батьківських прав. При цьому, в розумінні п.16 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3, який узгоджується з нормами ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей, про що зазначено в п.15 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3. Таким чином, з аналізу зазначених вище положень закону та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України слідує, що позбавлення батьківських прав можливе лише у разі винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, при цьому докази, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання обов'язків щодо виховання дитини мають бути безспірними. При вирішенні справи суд також приймає до уваги положення принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй від 20.11.1959 року, відповідно до якого малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні №39948/06 від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України» зазначив, що «… розірвання сімейних зв'язків між батьками та дитиною означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин, у зв'язку з чим рішення національних органів має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання…». Відповідно до ч.5 ст.19 СК України, Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24.09.2008 року, при розгляді спорів, що виникають із сімейних відносин та стосуються, зокрема, позбавлення батьківських прав, орган опіки та піклування надає письмовий висновок. Як слідує з листа Служби у справах дітей виконкому Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради від 21.09.2018 року №02.2-18/2601, [PERSON] на території Саксаганського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області не проживає, дійсне його місцезнаходження встановити неможливо, у зв'язку з чим об'єктивно з'ясувати його ставлення до виконання батьківських обов'язків відносно малолітніх синів [PERSON] та [PERSON] немає можливості. Оскільки в контексті приписів ч.6 ст.19 СК України рішення органу опіки та піклування не є для суду обов'язковим, а підлягає оцінці поряд з іншими доказами, в той час як небажання відповідача виходити на зв'язок з позивачем, органами, які здійснюють захист дітей з метою з'ясування його відношення до дітей, не надання матеріальної допомоги на утримання синів та не прояв тривалий час інтересу до їх життя, здоров'я, розвитку та навчання в своїй сукупності є свідченням невиконання ним батьківських обов'язків, а тому не виключать можливість позбавлення його батьківських прав відносно малолітніх [PERSON] та [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved