Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

02.08.2018 року позивачка звернулася до суду із вказаною заявою. Посилалася на те, що згідно свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок, виданого 04.12.2002 року [NUMBER], та зареєстроване в БТІ в книзі № 6827 за № 32 від 11.12.2002 року вона є власником будинку [ADDRESS]. з 27.01.2012 року в зазначеному будинку окрім позивачки був зареєстрований ще її син [PERSON]. У 2017 році відповідач у справі виїхав з вказаного будинку та мешкає за зовсім іншою адресою. Крім цього, відповідач не здійснює плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, вказані витрати несе позивачка в повному обсязі. Особистих речей відповідача у зазначеному будинку не має. Вказує, що відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 156 ЖК України та ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад одного року, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Між позивачем і відповідачем не було встановлено іншого порядку втрати права на користування житлом, ніж порядок встановлений законом. Оскільки відповідач у будинку не проживає без поважних причин більше одного року, не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку та не приймає участь у спільному побуті, вважає що він втратив право користування вказаним житлом. Отримання рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком, необхідне для зняття відповідача з реєстрації у відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. №1382-ІV, так як кількість зареєстрованих осіб впливає на розмір оплати за комунальні послуги та оформлення субсидії, у зв'язку з чим була вимушена звернутися до суду. Позивачка в судове засідання не з'явилася, у своїй позовній заяві зазначила про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову наполягає. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог чинного законодавства, що вбачається з почтового повідомлення про отримання судової повістки, про причину неявки суд не інформував, тому суд визнає причину неявки відповідача неповажною і вважає можливим розгляд справи у відсутності сторін, з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 268 ч.5 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. З копії паспорту серії [NUMBER], виданого Волноваським РВ УМВС України в Донецькій області 28.11.2000 року на ім'я [PERSON], [INFO] , що є наявною у справі, вбачається, що вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. З копії свідоцтва про право власності на житловий будинок від 04.12.2002 року [NUMBER] вбачається, що позивачка є власницею будинку,розташованого за адресою:[ADDRESS]. З акту обстеження житлово-комунальних умов, який видано депутатом Волноваської районної ради встановлено, що станом на 13.07.2018 року за адресою: [ADDRESS] мешкає [PERSON], також зазначено, що разом із нею зареєстрований її син - [PERSON], який з 2017 року не мешкає за вказаною адресою, його речі у будинку відсутні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад одного року, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Аналіз наведених доказів дає суду підстави визнати, що позивачка є власницею будинку [ADDRESS], де вона зареєстрована та мешкає. Відповідач по даній справі є її сином, з 27.01.2012 року був зареєстрований в будинку та з 2017 року в будинку за вказаною вище адресою він не мешкає. Враховуючи, що відповідач добровільно залишив будинок і не мешкає у ньому без поважних причин більше одного року, його особистих речей і спального місця в будинку не має, не знявся з реєстрації, до суду за викликом не з'явився, заперечень не надав, що дає право суду визнати, що він перешкоджає позивачу як власнику будинку користуватися і розпоряджатися своїм майном, тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Питання стягнення судових витрат позивач не ставить. На підставі ст.ст. 386 ч.2, 391, 405 ЦК України та

Outcome: approved