Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

02 грудня 2015 року до суду надійшов вищевказаний цивільний позов, у якому позивач просить встановити режим окремого проживання між позивачам та відповідачем, відповідно з яким позивач залишається проживати за адресою: [INFO],49000, а відповідач - за адресою: вул.Тісна, буд.20, м.Дніпропетровськ, 49000. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 23.08.2014р. між сторонами Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №43. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку: [PERSON], 21.08.2015р.н. Спільне подружнє життя з відповідачем не склалося, сторони мають різні погляди на життя, різні звички. Спільного господарства не мають. Бажання підтримувати сімейні відносини сторони не мають. Наприкінці листопаду 2014р. шлюбні стосунки сторін були припинені, вони проживають окремо один від одного. Шлюб носить формальний характер, але не може бути розірваний до досягнення дитиною віку одного року. Факт окремого проживання сторін додатково підтверджується позовною заявою відповідача про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, в якої вона зазначила різні адреси сторін і за якими сторони отримували повістки до суду. Спілкування взагалі не існує. Навіть отримувати грошові кошти на виховання дитини відповідач виявила бажання шляхом утримання аліментів із заробітної плати позивача, а не шляхом особистого отримання грошових коштів. Спільне життя із відповідачкою і після того, як дитині виповниться 1 рік не буде можливим. Сторони живуть своїм особистим життям. Після фактичного розлучення з відповідачем позивач зустрів дівчину, в яку закохався - [PERSON] Вони почали жити однією родиною, піклуватися один про одного, мати спільний побут. 14 вересня 2015 року в них народився син, [PERSON]. Узаконити стосунки на сьогоднішній день не маємо можливості так як позивач знаходиться у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив задовольнити позов. Відповідач у судові засідання двічі підряд не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не подавала. За таких обставин, у порядку передбаченому ч.1 ст.224 ЦПК України, суд за згодою позивача вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у ній доказів, з ухваленням заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. 23 серпня 2014 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем, актовий запис №426, що підтверджується свідоцтвом про шлюбу (а.с.10). Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON], 21.08.2015р.н., що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.3). 07 грудня 2015 року рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська ухвалено стягнути з позивача аліменти на утримання його малолітньої дитини: [PERSON], 21.08.2015р.н., в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 12.10.2015р. і до досягнення дитиною повноліття, на користь відповідача (а.с.22-24). Відповідно до\~ст.56 СК України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Згідно із ст.119 СК України подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. Згідно із вказаною правовою нормою за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Відповідно до ст.120 СК України режим окремого проживання не припиняє прав та обов'язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. Пунктом 12 Постанови Пленум Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~встановлено, що при застосуванні положень ст.ст.\~119,\~120 СК\~судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ На підтвердження заявлених вимог позивачем не надано жодного належного доказу того, з якою саме родиною на час звернення до суду з відповідним позовом проживає позивач, а самі по собі вимоги позивача нічим обєктивно не підтверджені та не доведені. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Однак, згідно із положеннями ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що після фактичного спільного мешкання з відповідачем почав мешкати з іншою жінкою однією родиною та має з нею спільний побут, однак, на підтвердження зазначеної обставини позивачем не надано жодного доказу, також позивач зазначає, що в нього народився син [PERSON], 14.09.2015р.н., однак, позивачем також не надано доказу того, що він піклується та утримує цю дитину. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки\~ст.60 ЦПК\~закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,\~46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд доходить висновку, що цивільний позов не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд виходить із положень ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed