Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

04.05.2017 року [PERSON] , від імені та в інтересах якої на підставі нотаріально посвідченої довіреності діє Мезін В. В., звернулась до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] «Про визнання\~права власності\~в порядку\~спадкування»(вхідний № 1082/17-вх), на обґрунтування якого зазначено, що [INFO] в селі Федорівка Нововодолазького району Харківської області померла [PERSON] . Після її смерті залишилась спадщина у вигляді земельної ділянки, площею 4,5756 гектарів, кадастровий номер 6324280500:02:000:0543; земельної ділянки, площею 0,2510 гектарів, кадастровий номер 6324280500:02:000:0546; і земельної ділянки, площею 0,3720 гектарів, кадастровий номер 6324280500:01:000:0458, що розташовані на території Знам`янської сільської ради Нововодолазького району Харківської області. За життя [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого заповіла [PERSON] належний їй сертифікат на право на земельну частку (пай) (серії ХР № 0038172) члену АСТ «Федорівка», виданий Нововодолазькою районною державною адміністрацією 01 жовтня 1996 року, і сертифікат на право на майновий пай № 88. На час смерті [PERSON] заповіт змінено та скасовано не було. Взамін сертифікату на право на земельну частку (пай) (серії ХР № 0038172) на ім`я [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на землю (серії І-ХР № 031081) на підставі рішення Знам`янської сільської ради від 09.10.2001 року № 39, що зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 18 від 30.11.2001 року на ім`я [PERSON] . Її прийомний син [PERSON] помер [INFO] . У зв`язку з тим, що [PERSON] за життя не усиновила [PERSON] , то останній не встиг відповідно до чинного законодавства оформити спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] , й помер. Позивач є рідною донькою померлого [PERSON] . Після смерті свого батька вона прийняла спадщину за законом, яка відкрилася після його смерті. Не успадкованою залишилась спадщина за заповітом померлої [PERSON] . Крім позивача спадкоємцем після смерті [PERSON] є також його дружина [PERSON] та син [PERSON] , але вони відмовились від прийняття спадщини. Позивач звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] на спадок, який би йому належав за заповітом померлої [PERSON] . Відповідно до постанови про відмову у вчинення нотаріальної дії від 05.04.2017 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [PERSON] в зв`язку із тим, що спадкодавець залишила заповіт на ім`я [PERSON] , після смерті якої він спадщину прийняв, але не переоформив своїх спадкових прав на право на земельну частку /пай/, і помер. Тому документи надані спадкоємцем [PERSON] для оформлення спадкових прав суперечать законодавству і є підставою для звернення до суду для тлумачення заповіту, посвідченого Знам`янською сільською радою Нововодолазького району Харківської області Редько Г. М. 24.04.2001 року і зареєстрованого в реєстрі № 9. У заповіті йде мова про сертифікат на право на земельну частку (пай) (серії ХР № 0038172), а не про склад спадщини - право на земельну частку (пай) відповідно до сертифікату (серії ХР № 0038172), та право на частину майна АСТ «Федорівка» відповідно до сертифікату на право на майновий пай № 88. В зв`язку з допущеною секретарем Знам`янської сільської ради при посвідченні заповіту помилкою у змісті заповіту, а саме - в заповіті необхідно було вказати, що заповідається після смерті не сертифікат на право на земельну частку (пай) (серії ХР № 0038172), та сертифікат на право на майновий пай № 88, а право на земельну частку (пай) відповідно до сертифікату (серії ХР №0038172), виданого Нововодолазькою районною державною адміністрацією 01.10.1996 року за № 88 на ім`я [PERSON] , та право на частину майна АСТ «Федорівка» відповідно до сертифікату на право на майновий пай № 88, виданого на ім`я [PERSON] , тобто вказати предмет спадкування, без тлумачення заповіту немає можливості встановити волевиявлення спадкодавця відносно зазначеної земельної ділянки, та частини майна. В подальшому на підставі вказаного у заповіті сертифікату на право на земельну частку (пай) (серії ХР № 0038172), на ім`я [PERSON] було виготовлено державний акт на право приватної власності на земельні ділянки, площею 4,5756 гектарів, кадастровий номер 6324280500:02:000:0543; земельної ділянки, площею 0,25 гектарів, і земельної ділянки, площею 0,37 гектарів, що розташовані на території Знам`янської сільської ради Нововодолазького району Харківської області (серії [NUMBER] ), виданий 30.11.2001 року Знам`янською сільською радою Нововодолазького району Харківської області згідно з рішенням виконавчого комітету Знам`янської сільської ради народних депутатів від 09 жовтня 2001 року № 39, реєстраційний № 18. Оригінал вищевказаного державного акту був втрачений з невідомих підстав, про що виготовлено оголошення, розміщене в засобах масової інформації. Позивач є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] , тому просила розтлумачити заповіт, а саме: розтлумачити волевиявлення заповідача, [PERSON] , що при складанні заповіту від 24 квітня 2001 року на ім`я [PERSON] , воно було спрямоване на заповідання земельної частки (паю) відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) (серії ХР № 0038172), виданого Нововодолазькою районною державною адміністрацією 01.10.1996 року за № 88 на ім`я [PERSON] , та право на частину майна АСТ «Федорівка» відповідно до сертифікату на право на майновий пай № 88, а також визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності в порядку спадкування після померлого [INFO] [PERSON] на земельну ділянку, площею 4,5756 гектарів, кадастровий номер 6324280500:02:000:0543; земельну ділянку, площею 0,2510 гектарів, кадастровий номер 6324280500:02:000:0546 і земельну ділянку, площею 0,3720 гектарів, кадастровий номер 6324280500:01:000:0458, які розташовані на території Знам`янської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, що належали [PERSON] (а. с. 5 8). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки не повідомила, проте скористалась правом, визначеним частиною 1 статті 58 зазначеного кодексу, щодо участі у судовому процесі через представника за нотаріально посвідченою довіреністю Мезіна В. В. (а. с. 30, 31). Представник позивача [PERSON] - [PERSON] , що діє на підставі довіреності (бланк серії НВІ № 731461), посвідченої 20.01.2017 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвською Т. М. та зареєстрованої в реєстрі під № 12, у судове засідання також не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки не повідомив, однак надав заяву, зареєстровану за вхідним № 348/18-вх від 24.01.2018 року, з проханням справу розглянути за відсутності сторони позивача (а. с. 30, 55). Відповідач [PERSON] у судове засідання теж не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила, однак надала заяву, зареєстровану за вхідним № 336/18-вх від 23.01.2018 року, з проханням справу розглянути за її відсутності, зазначивши що позовні вимоги визнає у повному обсязі (а. с. 52). Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки не повідомив, однак надав заяву, зареєстровану за вхідним № 335/18-вх від 23.01.2018 року, з проханням справу розглянути за його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги визнає у повному обсязі (а. с. 48). Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно із частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі приписів частини 3 статті 211 наведеного вище кодифікованого закону України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання учасниками справи особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони та їх представники посилались як на підставу своїх вимог та при їх визнанні, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Оскільки на цей час Валківський окружний суд свою діяльність не розпочав, справа перебуває на розгляді належного суду. Крім того, згідно з пунктом 9 частини 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями) справи у судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання нею чинності. Таким чином, ця цивільна справа підлягає розгляду за правилами, визначеними Цивільним процесуальним кодексом України в редакції, яка набрала чинності з 15.12.2017 року. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно з частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відтак, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Як убачається зі Свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] ), виданого Знам`янською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 10.02.2006 року, [PERSON] померла цього дня у віці 92 років в селі Федорівка Нововодолазького району Харківської області, про що в Книзі реєстрації смертей 10.02.2006 року зроблено відповідний актовий запис за № 7 (а. с. 17). Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем Знам`янської сільської ради Нововодолазького району Харківської області Редько Г. М. 24.04.2001 року та зареєстрованого в реєстрі за № 9, [PERSON] заповіла [PERSON] , який проживає за адресом: [ADDRESS] ,- належний їй сертифікат на право на земельну частку (пай) (серії ХР № 0038172) члену АСТ «Федорівка», виданий Нововодолазькою районною державною адміністрацією 01.10.1996 року і сертифікат на право на майновий пай № 88 (а. с. 20). З Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 16622751, виданого 03.10.2008 року Харківською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України вбачається, що до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис, параметрами якого є: реєстрація заповіту, номер у спадковому реєстрі 45555300, що посвідчений 24.04.2001 року й зберігається у Знам`янській сільській раді Нововодолазького району Харківської області, заповідачем зазначено [PERSON] (а. с. 21). Згідно з Державним актом на право приватної власності на землю (серії І-ХР № 031081), виданим 30.11.2001 року на підставі рішення виконавчого комітету Знам`янської сільської Ради народних депутатів від 09.10.2001 року № 39 та зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 18, [PERSON] , яка мешкає в селі Федорівка Нововодолазького району, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва передана у приватну власність земельна ділянка, площею 5,20 гектарів, в межах згідно з планом, яка розташована на території Знам`янської сільської ради (а. с. 19). Як убачається з листа начальника відділу у Нововодолазькому районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 05.04.2017 року (вихідний № Б-7/0-0.23, 26-7/147-17), [PERSON] повідомлено, що взамін сертифікату на право на земельну частку (пай) (серії ХР № 0038172), виданого Нововодолазькою районною державною адміністрацією 01.10.1996 року за № 88 на ім`я [PERSON] , видано державний акт на право приватної власності на землю (серії І-ХР № 031081) від 09.10.2001 року № 39 та зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 18 від 30.11.2001 року на ім`я [PERSON] (а. с. 22). Згідно з Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-6304065162017, сформованого 29.03.2017 року, на запит [PERSON] , земельна ділянка (кадастровий № 6324280500:01:000:0458) з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 0,3720 гектарів, розташована на території Знам`янської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, є приватною власністю [PERSON] та зареєстрована 30.11.2001 року Відділом земельних ресурсів у Нововодолазькому районі Харківської області. Документ що посвідчує право власності державний акт № І-ХР 031081 від 30.11.2001 року (а. с. 23, 72 74). Як убачається з Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-6303873942017, сформованого 22.02.2017 року на заяву [PERSON] , земельна ділянка (кадастровий № 6324280500:02:000:0543) з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,5756 гектарів, розташована на території Знам`янської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, є приватною власністю [PERSON] та зареєстрована 30.11.2001 року Відділом земельних ресурсів у Нововодолазькому районі Харківської області. Документ що посвідчує право власності державний акт № І-ХР 031081 від 30.11.2001 року (а. с. 24, 69 71). Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-6304065482017, сформованого 29.03.2017 року на заяву [PERSON] , земельна ділянка (кадастровий № 6324280500:02:000:0546) з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 0,2510 гектарів, розташована на території Знам`янської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, є приватною власністю [PERSON] та зареєстрована 30.11.2001 року Відділом земельних ресурсів у Нововодолазькому районі Харківської області. Документ що посвідчує право власності державний акт № І-ХР 031081 від 30.11.2001 року (а. с. 25, 66 68). В газеті «Водолазький Кур`єр» № 15 (1263) від 15.04.2017 року розміщено оголошення про втрату Державного акту на право приватної власності на землю (серії І-ХР № 031081), виданого на ім`я [PERSON] , що зареєстровано у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 18 від 30 листопада 2001 року (а. с. 27). Згідно з розрахунком Харківського філіалу Інституту землеустрою Української академії аграрних наук загальна грошова оцінка земельної ділянки приватної власності громадянки [PERSON] станом на лютий 2002 року складає: базова 19719 гривень, після індексації 48607 гривень (а. с. 29). Отже, наведеним доведено, що спадкодавець [PERSON] померла [INFO] й за життя зробила заповідальне розпорядження на випадок своєї смерті щодо спадкового майна у виді належного їй сертифікату на право на земельну частку (пай) (серії ХР № 0038172) члену АСТ «Федорівка», виданий Нововодолазькою районною державною адміністрацією 01.10.1996 року, і сертифікату на право на майновий пай № 88, проте на час відкриття спадщини мала спадкову масу у виді земельних ділянок (кадастровий № 6324280500:01:000:0458, № 6324280500:02:000:0543 та № 6324280500:02:000:0546) з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площами 0,3720 гектарів, 4,5756 гектарів і 0,2510 гектарів, що розташовані на території Знам`янської сільської ради Нововодолазького району Харківської області. Відтак, сертифікат на право на земельну частку (пай) (серії ХР № 0038172), виданий Нововодолазькою районною державною адміністрацією 01.10.1996 року за № 88 на ім`я [PERSON] , який вона заповіла [PERSON] , на час смерті спадкодавця вже не існував, так як вона ще за життя отримала за ним відповідні земельні ділянки, право приватної власності на які зареєструвала згідно із приписами чинного законодавства України, правовстановлюючі документи на які втрачені. Згідно зі Свідоцтвом про смерть (серії [NUMBER] ), виданого Знам`янською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 03.05.2006 року, [PERSON] помер [INFO] у віці 67 років у селі Федорівка Нововодолазького району Харківської області, про що в Книзі смертей 03.05.2006 року зроблено відповідний актовий запис за № 10 (а. с. 18). Зі Свідоцтва про народження (серії [NUMBER] ), виданого 01.10.1975 року Палацом новонароджених міста Харкова, вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] у місті Харкові, про що в книзі реєстрації актів про народження цього ж дня зроблено запис за № 10432, та її батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а. с. 10). Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00017564798, сформованого 20.01.2017 року о 14 годині 38 хвилин та викладеного на бланку серії ЕКО № 492005, прізвище позивача [PERSON] до державної реєстрації шлюбу було [PERSON] (а. с. 11). Наведеним доведений факт існування кровного споріднення між позивачем та її померлим батьком, визначеним як спадкоємець сертифікатів на право на земельну частку (пай) (серії ХР № 0038172) та на право на майновий пай № 88, належних спадкодавцеві [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про одруження (серії [NUMBER] ), виданого 27.10.1963 року Комінтернівським Бюро ЗАГС міста Харкова, [PERSON] та [PERSON] одружились 27.10.1963 року, про що в книзі записів актів громадянського стану про одруження цього ж дня зроблено відповідний запис за № 465. Після реєстрації шлюбу подружжю присвоєні прізвища [PERSON] (а. с. 16). Відповідно до Свідоцтва про народження (серії [NUMBER] ), виданого 07.02.1969 року Палацом новонароджених міста Харкова, [PERSON] народився [INFO] у місті Харкові, про що в книзі реєстрації актів громадянського стану про народження 07.02.1969 року зроблено відповідний запис за № 1407, та його батьками є [PERSON] та [PERSON] (а. с. 13). Наведеним доведений факт споріднення відповідачів у справі [PERSON] та [PERSON] з померлим [INFO] [PERSON] як з чоловіком та батьком відповідно. Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29.11.2006 року (бланк ТГ № 187102), посвідченим державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Гончаренко О. М. й зареєстрованим в реєстрі за № 2-2356, зафіксовано, що спадкоємицею майна [PERSON] , померлого [INFO] , є його дочка [PERSON] . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з 1/5 частини квартири [ADDRESS] (а. с. 26). Зі спадкової справи, після померлого [INFO] [PERSON] убачається, що: -10.03.2001 року [PERSON] звернулась до Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області із заявою, в якій повідомила, що вона прийняла спадщину після померлого [INFO] [PERSON] (а. с. 62). -Згідно витягу з Єдиного реєстру спадкових справ № 204011, наданий державним нотаріусом Нововодолажською державною нотаріальною конторою, за параметрами пошуку Тесленко Іван Дмитрович знайдено інформацію про спадкодавця, номер спадкової справи в ЄРЗСС 847158, номер спадкової справи у нотаріуса 180, дата заведення 20.03.2001 року (а. с. 63). Постановою завідуючої\~Нововодолазької державної\~нотаріальної контори\~Харківської області\~Змієвської Т.\~М.\~№ 209\~від 05.04.2017\~року [PERSON] \~відмовлено у\~видачі свідоцтва\~про право\~на спадщину\~після смерті\~ [PERSON] ,\~померлого [INFO] ,\~на земельну\~ділянку,\~яка розташована\~на території\~Знам`янської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, згідно з Державним актом 1-ХР № 031081, виданим Знам`янською сільською радою Нововодолазького району Харківської області на ім`я [PERSON] , оскільки нею надані документи для оформлення спадкових прав, які суперечать законодавству і є підставою для звернення до суду із тлумаченням заповіту, посвідченого Знам`янською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 24.04.2001 року за № 9 (а. с. 28). Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що відносини, пов`язані із спадкуванням майна померлої особи, є цивільно-правовими та їх правове регулювання здійснюється нормами Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями). Ухвалюючи це рішення, суд виходить з положень частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина 5 статті 11 Цивільного кодексу України). Приписами статей 1216 та 1217 цивільного кодифікованого закону України обумовлено, що спадкуванням, яке може здійснюватися за заповітом або за законом, є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з правилами частини 1 та 2 статті 1220 цього ж кодексу спадщина відкривається внаслідок смерті, а часом її відкриття вважається день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть, що виданий відповідним державним органом реєстрації актів цивільного стану. При цьому, частиною 1 статті 1222 Цивільного кодексу України обумовлено, що спадкоємцями можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а згідно із змістом частини 1 статті 1223 зазначеного останнім нормативно-правового кодифікованого акту України - право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Отже, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі його відсутності право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 Цивільного кодексу України (частини 1 та 2 статті 1223 цього кодексу). Як обумовлюють норми права, що містяться у статті 1233, частині 1 статті 1235 та частинах 1 і 2 статті 1236 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, яким заповідач призначає спадкоємця (одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин) та охоплює права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права і обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. При цьому заповіт може бути складений щодо усієї спадщини або її частини. Відтак, склад спадщини (уся або її конкретна частина) охоплюється заповітом спадкодавця, який обов`язково долучається до спадкової справи. При цьому, стаття 1218 Цивільного кодексу України роз`яснює, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як убачається з положень частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Норми права, що містяться у частині 1 статті 328 зазначеного вище кодексу визначають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Окрім того, в силу приписів статті 116 та 126 Земельного кодексу України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень та посвідчується державним актом. При цьому як обумовлено статтею 125 цього ж кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Оскільки під час судового розгляду справи встановлено, що спадкодавець [PERSON] померла [INFO] й за життя зробила заповідальне розпорядження на випадок своєї смерті тільки щодо спадкового майна у виді належного їй сертифікату на право на земельну частку (пай) (серії ХР № 0038172), який на часу її смерті не існував, проте наявне майно, яке не охоплено заповітом, тому спадкування щодо нього здійснюється за законом. Відтак, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі його відсутності право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 Цивільного кодексу України (частини 1 та 2 статті 1223 зазначеного останнім нормативно-правового кодифікованого акту України). Положення статті 1258 Цивільного кодексу України роз`яснюють, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, при цьому кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Натомість, сторона позивача не надала судові належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів щодо віднесення ані померлого [INFO] [PERSON] , ані позивача [PERSON] , ані відповідачів [PERSON] та [PERSON] до кола спадкоємців за законом померлої [INFO] [PERSON] , визначених у статтях 1261 1265 Цивільного кодексу України. Частинами 1, 2 та 5 статті 1268 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємиць за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Зі змісту частини 1 статті 1270 вказаного нормативно-правового акту убачається, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємиць, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частини 1 і 2 статті 1269 цивільного процесуального кодифікованого закону України). Одночасно із цим, приписами частина 3 статті 1268 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємиць, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, а саме шість місяців з часу відкриття спадщини, не заявив про відмову від неї. Окрім того, статтею 1276 Цивільного кодексу України обумовлено, що якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщини, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. Спадкоємиць який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, відсутність якого не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частини 1 і 3 статті 1296 Цивільного кодексу України). Дотримання вказаних вимог позивачем [PERSON] , ані нею, ані її представником за нотаріально посвідченою довіреністю Мезіним В. В. також не доведено, а тому суд позбавлений можливості зробити обґрунтований висновок про те, що її померлий [INFO] батько за життя прийняв спадщину, яка є предметом спору у цій справі, або, що нею виконані вимоги щодо спадкової трансмісії. Крім того, положення частини 1 статті 1297 цього ж кодексу, зобов`язують спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, звернутись до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Доказом виконання позивачем цього припису закону є отримання нею свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 29.11.2006 року державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Гончаренко О. М. (бланк серії ТГ № 187102), та зареєстрованого у реєстрі за № 2-2356, де чітко зазначено, що спадкоємицею майна [PERSON] , померлого [INFO] , є його дочка [PERSON] . Відповідно до положень статей 1 і 34 Закону України «Про нотаріат» № 3425-ХІІ від 02.09.1993 року (із змінами та доповненнями) видача свідоцтва про право на спадщину визнається нотаріальною дією, яка вчиняється нотаріусами. На час звернення позивача до нотаріуса щодо видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом, порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України регламентований відповідним Наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року (із змінами та доповненнями), підпункт 1.2. пункту 1 глави 10 розділу ІІ якого обумовлює, що при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Відтак, спадкова справа щодо майна померлого [PERSON] перебуває саме у провадженні нотаріуса Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Гончаренко О. М. й чинним законодавством не передбачена можливість існування двох спадкових справ щодо одного й того ж спадкодавця. Стаття 392 Цивільного кодексу України визначає, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 3.1. Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування, обговореного на засіданні Пленуму 01.03.2013 року та надісланого відповідним листом № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, звернув увагу суддів нижчих інстанцій на те, що якщо право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, а нотаріус в супереч приписам статті 67 Закону України «Про нотаріат» відмовляє в оформленні права й видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину, то виникає цивільно-правовий спір, який підлягає розглядові у позовному провадженні. При цьому, суддям також слід пам`ятати, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, який має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Натомість стороною позивача як на обґрунтування існування спору про право надано постанову не нотаріуса Восьмої Харківської державної нотаріальної контори, а завідуючої Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвської Т. М., хоча вказаний нотаріус жодного відношення до спадкової справи, відкритої після померлого [INFO] [PERSON] не має, однак відмовляє у видачі свідоцтва про право на спадщину після його смерті з підстав надання [PERSON] документів для оформлення спадкових прав, які суперечать законодавству і є підставою для звернення до суду для тлумачення заповіту. Отже, ураховуючи приписи статті 1218 Цивільного кодексу України щодо входження до складу спадщини усіх прав та обов`язків, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, беручи до уваги, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку, перевіривши та проаналізувавши фактичні та правові підстави можливого виникнення права власності [PERSON] в порядку спадкування після померлого [INFO] [PERSON] на земельну ділянку, площею 4,5756 гектарів, кадастровий номер 6324280500:02:000:0543; земельну ділянку, площею 0,2510 гектарів, кадастровий номер 6324280500:02:000:0546, і земельну ділянку, площею 0,3720 гектарів, кадастровий номер 6324280500:01:000:0458, які розташовані на території Знам`янської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, що належали [PERSON] , суд вважає, що наданих позивачем та наявних в матеріалах справи, в тому числі й витребуваних за клопотанням їх сторони, доказів недостатньо для формування висновку про те, що вказані земельні ділянки були успадковані та на час смерті належали її батьку та увійшли у склад спадкової маси того, а отже можуть буди успадковані нею як спадкоємцем за законом, яка прийняла спадщину. Одночасно із цим, статтею 1256 Цивільного кодексу України обумовлено, що тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього кодексу. При цьому, під час тлумачення змісту правочину береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Здійснюючи тлумачення заповіту, суд не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача, підміняти собою сам заповіт. У такому випадку встановлюється воля заповідача та дійсний зміст його заповідальних розпоряджень, а не загальна воля спадкоємців. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Зважаючи на таке, у будь-якому випадку ініціатором тлумачення заповіту судом може бути тільки спадкоємець заповідача. Оскільки позивач у законний та процесуальний спосіб не довела факт віднесення її до кола спадкоємців [PERSON] (в тому числі як у спадковій трансмісії з огляду на зміст статті 1276 Цивільного кодексу України), то вона не є особою, яка має матеріальне право на позов щодо тлумачення відповідного заповіту, а тому і в цій частині позовних вимог [PERSON] , від імені та в інтересах якої за нотаріально посвідченою довіреністю діє Мезін В. В., слід відмовити. Статтею 129 Основного Закону нашої Держави визначені основні засади судочинства, однією з яких, з огляду на зміст пункту 3 частини 2 вказаної норми права, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і доведеності перед судом їх переконливості. Аналогічні за своїм правовим змістом норми містяться й у частинах 1 і 3 статті 12, а також частині 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна з яких повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. При цьому, у відповідності до змісту частини 6 статті 81 наведеного вище процесуального кодифікованого закону, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, нормативно закріплений принцип змагальності сторін полягає у прояві змагальної ініціативи та активних дій усіх осіб, які беруть участь у справі. Саме цей принцип забезпечує повноту дослідження судом обставин кожної судової справи. Також, з огляду на зміст частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відтак, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, прямо передбачених законом. Крім того, як обумовлено пунктом 2 частини 1 статті 43 та частиною 1 статті 49 цивільного процесуального кодифікованого закону України учасники справи, зокрема, сторони у цивільній справі, користуються рівними процесуальними правами щодо подання доказів, участі у їх дослідженні та у доведеності перед судом їх переконливості. Вони зобов`язані самостійно визначити коло фактів, на які слід посилатись як на підставу своїх вимог чи заперечень, а також доказів, що містять інформацію про предмет доказування у справі, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Проте, як роз`яснює частина 2 статті 78 вказаного кодексу, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Одночасно із цим, виходячи з засад змагальності сторін у справі, свободи у наданні ними своїх доказів та у доведеності їх переконливості перед судом, ураховуючи усе вищенаведене, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу в справі окремо, і їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що позивачем не доведені у процесуальний спосіб обставини, на які [PERSON] , від імені та в інтересах якої за нотаріально посвідченою довіреністю діє Мезін В. В., посилається як на підставу своїх вимог, й наданих ними доказів не достатньо для тлумачення волевиявлення заповідача, [PERSON] при складанні заповіту від 24.04.2001 року, та визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування після померлого [INFO] [PERSON] на земельну ділянку, площею 4,5756 гектарів, кадастровий номер 6324280500:02:000:0543; земельну ділянку, площею 0,2510 гектарів, кадастровий номер 6324280500:02:000:0546 і земельну ділянку, площею 0,3720 гектарів, кадастровий номер 6324280500:01:000:0458, які розташовані на території Знам`янської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, що належали [PERSON] , а тому доходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення її позову, у якому їй слід відмовити повністю. Також, зважаючи на те, що за змістом статті 392 Цивільного кодексу України належним відповідачем у таких справах є особа учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, земельну ділянку, суд вважає, що до участі у справі залучені належні відповідачі. Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не вимагає компенсації (відшкодування) понесених нею і документально підтверджених судових витрат. Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed