Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-04 00:00:00

03 травня 2018 року [PERSON] звернулася до суду через представника - адвоката [PERSON], з позовом до [PERSON], про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини. Свої вимоги обгрунтовує тим, що з відповідачем з 06 червня 1999 року по 19 листопада 2010 року перебувала в шлюбі, який розірваний рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 19 листопада 2010 року, що набрало законної сили. В шлюбі народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Згідно з рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 06 червня 2017 року та рішенням Апеляційного суду Волинської області від 13 липня 2017 року, які набрали законної сили, встановлено місце проживання неповнолітнього [PERSON], [INFO] з матір?ю [PERSON] та надано дозвіл [PERSON] на формлення всіх пов?язаних із перетином державного кордону України документів для виїзду за кордон неповнолітнього громадянина України [PERSON] без згоди його батька [PERSON] Також надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща [PERSON] в супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] строком з 13 липня 2017 року до 01 липня 2018 року, з обов?язковим поверненням дитини до постійного місця проживання в Україні по закінченню визначеного строку. Наголошує, що визначений судовим рішенням строк на тимчасовий виїзд за кордон [PERSON] без згоди батька закінчується 01 липня 2018 року, тому виникла необхідність вирішення данного питання. Позивач покликається на те, що проживає в Республіці Польща разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] на законних підставах, має дозвіл на проживання до 11 червня 2020 року, державну реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS], отримує високій дохід, тому має можливість піклуватись про дітей, забезпечити їх всім необхідним для їх розвитку, навчання і відпочинку. Також вказує, що рішенням суду було визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] з матір?ю [PERSON] без зазначення кокретної адреси. Оскільки позивач постійно проживає за кордоном, тому бажає, рішення суду про визначення місця проживання дитини було виконано повністю, щоб дитина дійсно проживала з мамою та мала повноцінну сім?ю. Вказує, що [PERSON] успішно навчається в Початковій школі №10 ім. Ксєнжней Александри в Сєдльцах, Республіка Польща. З інформацій класного керівника, директора школи та педагога слідує, що [PERSON] відмінно окліматизувався в колективі класу та загалом школи, має високий рівень особистої культури, відзначається привітністю та відкритістю до інших. У першому семестрі [PERSON] систематично відвідував заняття і отримав хороші результати в навчанні та мав відмінну поведінку. Мама дитини часто контактує з класним керівником та іншими вчителями, відвідує батьківські збори, вчасно інформує про можливу відсутність. Проявляє високий рівень особистої культури, відзначається привітністю до усіх працівників школи та ровесників. Учень завжди доглянутий, у чистому гарному одязі, має усі необхідні шкільні приладдя, зошити, підручники. [PERSON] охоче розповідає про сім?ю, говорить про спільні зацікавлення з відчимом, задоволений атмосферою у стосунаках, які панують у домі. Вказує, що [PERSON] є застрахованим щодо надання медичної допомоги. Крім того, з письмових пояснень дитини вбачається, що йому подобається проживати у Польщі разом з мамою та вітчимом. Оскільки відповідач [PERSON] не бажає надати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON] за кордон, тому позивач просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України сина [PERSON], без згоди та супроводу його батька [PERSON] до Республіки Польща у супроводі матері - позивача [PERSON] строком з 01 липня 2018 року до 11 червня 2020 року, та стягнути з відповідача понесені судові витрати. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з?явився, подав суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити, не заперечує щодо проведення заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON]. в судове засідання не з?явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить розписка про вручення повістки. Представник органу опіки та піклування в судове засідання не з?явився, подав суду заяву, в якій просить справу розглядати у її відсутності та прийняти рішення в інтересах дитини. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оглянувши матеріали цивільної справи № 165/2240/16-ц, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що з 06 червня 1999 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 19 листопада 2010 року, яке набрало законної сили 30 листопада 2010 року, та від цього шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.22,23). Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 06 червня 2017 року (а.с.7-16), яке набрало законної сили, встановлено місце проживання неповнолітнього [PERSON], [INFO] з матір?ю [PERSON]. Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 13 липня 2017 року (а.с.17-21), що набралдо законної сили, надано дозвіл [PERSON] на оформлення всіх пов'язаних із перетином державного кордону України документів для виїзду за кордон неповнолітнього громадянина України [PERSON] без згоди його батька [PERSON] Також надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща [PERSON] в супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] строком з 13 липня 2017 року до 01 липня 2018 року, з обов?язковим поверненням дитини до постійного місця проживання в Україні по закінченню визначеного строку. [PERSON] та син сторін [PERSON] постійно проживають в Республіці Польща, мають право на тимчасове проживання до 11 червня 2020 року та зареєстровані за адресою: [ADDRESS], що підтверджується картами проживання/ картками побиту (а.с.25-30) Відповідно до довідки від 07.02.2018 (а.с.31,32) [PERSON] є застрахованим щодо надання медичної допомоги, зареєстрований у відділенняі Національного фонду здоров?я: Мазовецьке відділення НФЗ у Варшаві з 07.09.2017 як член сім?ї [PERSON]. Відповідно до довідки про доходи від 22.02.2018 (а.с.46) [PERSON] працевлаштована на фірмі Інтер Некст ТОВ з 01.11.2016 на посаді керівника відділу забезпечення та отримує 3923,55 злотих щомісячно. Згідно з положеннями СК України, зокрема, ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.1,2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». Правила перетинання державного кордону громадянами України, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). З огляду на викладене, можна зробити висновок, що чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 Сімейного кодексу України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Положення ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.17, 31 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я. Вимоги статті 10 Конвенції про права дитини, передбачають право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли сімейні правовідносини, в межах яких між ними, як батьками малолітньої дитини, виник спір щодо реалізації права дитини на свободу пересування. Як встановлено в судовому засіданні, неповнолітній [PERSON] проживає з матір?ю за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 06.06.2017, що набрало законної сили, встановлено місце проживання неповнолітнього [PERSON] з матір?ю [PERSON] Відповідно до інформації педогога про учня від 01.03.2018 (а.с.34) [PERSON] навчається в Початковій школі №10 ім. Кнєжней Александри Огіньскєй в Сєдльцах, завжди доглянутий, у чистому одязі, має усі необхідні шкільні приладдя, зауважень не викликає. [PERSON] охоче розповідає про сім?ю, говорить про спільні інтереси з вітчимом, задоволений атмосферою та стосунками, які панують в домі. Згідно з інформацією класного керівника про учня від 01.03.2018 (а.с.44 ) [PERSON] успішно навчається в Початковій школі №10 ім. Ксєнжней Александри в Сєдльцах, Республіка Польща. [PERSON] відмінно окліматизувався в колективі класу та загалом школи, має високий рівень особбистої культури, відзначається привітністю та відкритістю до інших. У першому семестрі [PERSON] систематично відвідував заняття і отримав хороші результати в навчанні та мав відмінну поведінку. Мама дитини часто контактує з класним керівником та іншими вчителями, відвідує батьківські збори, вчасно інформує про можливу відсутність. Положення частини 1 статті 33 Конституції України гарантують кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування і право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Право на свободу пересування закріплене і у статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке включає в себе гарантію кожного вільно залишати будь-яку країну, у тому числі і свою власну. З огляду на положення частини 1 статті 270 та частини 1 статті 269 Цивільного кодексу України право на свободу пересування являється особистим немайновим правом кожної фізичної особи і належить їй від народження. Таке право не є абсолютним і з огляду на вказані вище конституційні приписи, його реалізація може бути обмежена. В силу положень частини 3 статті 313 Цивільного кодексу України, право на свободу пересування, в аспекті права на виїзд за межі України, залежно від віку, якого досягла фізична особа, реалізується у відмінному один від одного порядку. Зокрема, якщо фізична особа досягла 16 років, вона має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Але у випадку, якщо фізична особа не досягла такого віку, право на виїзд за межі України обумовлено згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними. Оскільки дитина позивача і відповідача [PERSON] не досяг 16 років, для реалізації нею свого права на свободу пересування, зокрема на виїзд за межі України, необхідна згода на це і позивача і відповідача, як обох батьків, а також їх супровід. У таких випадках, реалізація права дитини, яка не досягла 16 років, на свободу пересування, у тому числі право на виїзд за межі України, можлива на підставі рішення суду. Вирішуючи питання щодо можливості надання дозволу на виїзд неповнолітнього [PERSON] за межі України на визначений період без згоди та супроводу батька, суд виходить з такого. Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачають, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. На думку суду, при вирішенні даного спору, необхідно в першу чергу врахувати інтереси дитини, а також не допустити порушень прав батьків, в тому числі відповідача, який проживає окремо, і забезпечити дотримання елементарних норм моралі, що у своїй сукупності, а особливо у поєднанні з правом на контакт з матір'ю у родинній атмосфері, сприятиме всебічному розвитку, відпочинку і оздоровленню дитини у певний, визначений конкретно період тимчасово перебування неповнолітнього сина сторін з позивачем за кордоном. Таким чином, беручи до уваги, що метою тимчасового виїзду за межі України на визначений період неповнолітньої дитини є реалізація її права на пізнання світу та спілкування з мамою, права на відчуття сімейного затишку та родинного тепла, надання такого дозволу за відсутності згоди, і без супроводу батька, на думку суду, буде якнайкраще забезпечувати інтереси дитини. Суд вважає, що вирішенням спору в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон, жодним чином не будуть порушені чи обмежені права відповідача, оскільки такий дозвіл не є абсолютним, а одноразовим із визначенням країни, місця та строку тимчасового перебування дитини за кордоном. Визначення тимчасового періоду суд вважає належним балансом між бажанням матері безперешкодно переміщуватись з дитиною, не перебуваючи в залежності від поведінки батька, з одного боку, та забезпеченням права батька на контакт з дитиною, з іншого. Поряд з цим, суд не може залишити поза увагою те, що в силу положень частини 1 статті 11 Конвенції про права дитини, держави-учасниці Конвенції (а тому і Україна теж) вживають заходів для боротьби з неповерненням дітей із-за кордону. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Тому дозвіл суду на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України слід обтяжити супроводом матері та її обов'язком повернути дитину в Україну до закінчення строку наданого судом, що також можна вважати заходом щодо забезпечення практичної реалізації права батька на контакт з дитиною. При постановленні рішення, суд також враховує вік дитини, в зв'язку з яким право на виїзд дитини за кордон має бути надано матері тимчасово, що в подальшому не позбавлятиме можливості батька виконувати свої батьківські обов'язки, та не порушуватиме його батьківських прав. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У рішенні в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив (далі - ЄСПЛ), що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що рішенням суду встановлено місце проживання хлопчика з мамою, дитина проживає з матір'ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; врахувавши думку неповнолітнього [PERSON], викладену в письмових поясненнях (а.с.49) та урахувавши те, що дитина тривалий час провела у Польщі, де вона зарахована на навчання, має реєстрацію місця проживання та карту побиту до 11 червня 2020 року, а мати має постійну роботу, житло і здатна забезпечити дитину усім необхідним, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд приходить до висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір'ю до Польщі із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини, а відповідач, не даючи згоди на виїзд дитини за кордон, порушує права дитини. Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У рішенні в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив (далі - ЄСПЛ), що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На підставі наведеного, суд, виходячи виключно з інтересів дитини, враховуючи думку представника органу опіки та піклування, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення та надає дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України в Республіку Польща громадянину України [PERSON], [INFO], в супровіді матері [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON] на період з 01 липня 2018 року до 11 червня 2020 року з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання в Україні по закінченню визначеного строку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача 704,80 грн. сплаченого судового збору, що підтверджується документально (а.с.1).

Outcome: approved