Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

03.08.2015 року [PERSON] звернулась с позовом до [PERSON] Управління МВС в Донецький області , в якому просила визнати протиправними дії [PERSON] Управління МВС в Донецький області з приводу її звільнення та скасувати наказ №401 о/с від 14.11.2014 року. В обґрунтування позову зазначала, що з 01.10.2002 р. працювала у Відділі медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області, наказом №241о/с від 28.11.2014 року звільнена із займаної посади головного бухгалтера на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України начальником відділу [PERSON] В липні 2015 року при розгляді судом позову про стягнення заробітної плати їй стало відомо, що вона була звільнена з посади наказом №401 о/с від 14.11.2014 року на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України, який вона вважає незаконним. Оспорюючи вказаний наказ зазначає, що з 01.11.2014 року по 28.11.2014 року перебувала у черговій відпустці, тому її звільнення в силу положень ч.3 ст.40 КЗпП України є незаконним. Заяву про відмову від переведення на роботу в іншу місцевість вона не писала, тому підстава звільнення визначена невірно. Крім того, вона перебувала у трудових відносинах із Відділом медичного забезпечення ГУМВС, який є структурним підрозділом [PERSON] Управління МВС України в Донецькій області, тому звільнення за наказом керівника [PERSON] Управління МВС України в Донецькій області є незаконним. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 25 січня 2016 року позов [PERSON] до [PERSON] Управління МВС України в Донецькій області, третя особа - Державна установа «Територіальне медичне обєднання МВС України по Донецькій області» задоволено, визнано незаконними дії [PERSON] Управління МВС України в Донецькій області в частині звільнення [PERSON] 14.11.2014 року та скасовано наказ №401 о/с від 14.11.2014 року, виданий [PERSON] Управлінням МВС в Донецькій області. В апеляційній скарзі відповідач [PERSON] Управління МВС України в Донецькій області, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що надані позивачем документи ( наказ про відпустку, наказ про звільнення, запис в трудовій книжці про звільнення), якими вона обґрунтовує свої вимоги, є недостовірними. Вказані документи містять підпис начальника Відділу медичного забезпечення ГУМВС [PERSON], який на час їх видання не працював і не мав повноважень підписувати будь-які документи ; місцем розташування Відділу медичного забезпечення є м. Маріуполь, а не м. Донецьк, як зазначено в наказах, наданих позивачем ; у зв»язку з переїздом до м. Маріуполя встановлено нову реєстрацію документів; печатку, штампи, кутовий штамп, які містяться на вказаних позивачем документах втрачено, оскільки вони залишились на непідконтрольній Україні території. Поза увагою суду першої інстанції залишилось рішення апеляційного суду Донецької області від 23.12.2015 року, яким встановлено, що позивач [PERSON] у зв»язку із захопленням адміністративної будівлі [PERSON] Управління МВС в Донецькій області 09.10. 2014 року не передислокувалась до м. Маріуполя для подальшого виконання службових обов»язків, до роботи не стала та у іншій спосіб не виконувала професійні обов»язки, тому відсутні підстави для стягнення заробітної плати за вересень-листопад 2014 року. Відповідно до приписів ч.3 ст. 61 ЦПК України факт припинення трудових відносин через відмову від переїзду до м. Маріуполя встановлений рішенням суду и доказуванню не підлягає. Звільняючи [PERSON] та інших осіб ( всього 265 ), які не передислокувались до м. Маріуполя, керівник [PERSON] Управління МВС України діяв в межах свої повноважень, відповідно до Положення про УМВС України в Донецькій області від 02.02.2004 р. № 94. В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача [PERSON] Управління МВС України та представник третьої особи - Державної установи «Територіальне медичне об» єднання МВС України в Донецькій області» доводи апеляційної скарги підтримали у повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду 25.10.2016 року заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін. В судове засідання 01.11.2016 року, призначене за клопотанням представника позивача в режимі відеоконференції, останній не з»явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, що підтверджено розпискою за його підписом власноруч ( том 2 а.с. 31). Позивач [PERSON] також про розгляд справи повідомлена належним чином телефонограмою, зареєстрованою в журналі телефонограм апеляційного суду за №4868 від 26.10.2016 р., яка отримана позивачем особисто., що перебуває у відповідності до ч.6 ст.74 ЦПК України ( а.с. 36). Будь-яких заяв від позивача або його представника не надійшло. Вказані обставини відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України є підставою для розгляду справи за відсутності позивача та його представника, які належним чином повідомлені про розгляд справи. Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення сторін та третьої особи, дослідивши матеріали цивільної справи , перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав . Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] з 01.10.2002 р. перебувала у трудових відносинах з Відділом медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області, правонаступником якого є Сектор медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області, а з 07.11.2015 року - Державна установа «Територіальне медичне об,єднання МВС України по Донецькій області». 08.10.2014 року до працівників Відділу медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області доведена інформація про передислокування працівників установи до м. Маріуполя для подальшого виконання службових обовязків у звязку зі складною оперативною обстановкою, яка склалася у м. Донецьку, та захопленням адміністративних будівель [PERSON] області (а.с.86). Згідно наказу № 1 від 14.10.2014 року, виданому у м. Маріуполі т.в.о. начальника Відділу [PERSON], місцем дислокації Відділу медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області визначено: вул. Георгіївська, 70, м. Маріуполь, 87532. (а.с.83). Наказом № 401 о/с від 14.11.2014 року, виданим начальником ГУМВС України в Донецькій області у м. Маріуполі, головного бухгалтера бухгалтерії лікарні ( з поліклінікою) [PERSON] Управління МВС звільнено з займаної посади на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України (відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією). Також судом першої інстанції встановлено, що такі доводи позивача [PERSON] про визнання наказу № 401 о/с від 14.11.2012 року незаконним як : - видання наказу 14.11.2014 року під час перебування у відпустці; - відсутність її наявність письмової заяви про відмову від переводу на роботу в іншу місцевість; - наявність наказу №241 о/с від 28.11.2012 року про звільнення за п.1 ст. 36 КЗпП України за підписом [PERSON] є неспроможними та суперечать фактичним обставинам справи. При цьому суд першої інстанції послався на преюдиційне рішення апеляційного суду Донецької області від 23.12.2015 року, яке набрало законної сили. Встановлені судовим рішенням обставини не доказуються при розгляді інших справ. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на час виникнення спірних правовідносин позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах саме з Відділом медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області, а не з [PERSON] Управлінням МВС України в Донецькій області і відповідно до п.4.6 Положення про Відділ медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області право прийому, переміщення та звільнення з посад працівників Відділу медичного забезпечення ГУМВС в Донецькій області належало керівнику цього відділу. З висновком суду першої інстанції про те, що дії [PERSON] Управління МВС України в Донецькій області щодо звільнення позивача були незаконними з тих підстав, що наказ про звільнення був виданий керівником установи, з якою вона не перебувала у трудових відносинах, погодитись не можна, оскільки такий висновок зроблений судом без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи та в порушення норм матеріального закону. Відповідно до ч. 1 ст. 32 КЗП України за згодою працівника допускається його переведення на роботу в іншу місцевість, зокрема разом з підприємством. Під іншою місцевістю слід розуміти місцевість за межами населеного пункту, де розміщено підприємство, тобто інший населений пункт. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просила визнати протиправними дії ГУМВС в Донецькій області з приводу її звільнення з 14.11.2014 року та скасувати наказ про звільнення №401 о/с від 14.11.2014 року. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] у зв»язку із захопленням адміністративних будівель [PERSON] України в Донецькій області разом з Відділом медичного забезпечення до м. Маріуполя для подальшого виконання своїх професійних обов»язків не передислокувалась. В період жовтня листопада 2014 року не працювала, професійні обов»язки поза межами медичної установи не виконувала. Наказ №208 о/с від 16.10.2014 року про надання відпустки, наказ №241 о/с від 28.11.2014 року про звільнення за п. 1ст.36 КзП України видані за підписом особи [PERSON], який в цей період не працював та не мав повноважень вчиняти підписи та видавати накази. Надані позивачем накази містять штампи та печатки , які втрачено у зв»язку із захопленням адміністративної будівлі в м. Донецьку, з жовтня 2014 року запроваджено іншу реєстрацію документів із адресом установи у м. Маріуполь. Такі обставини встановлені рішенням апеляційного суду Донецької області від 23.12.2015 року і відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2016 року касаційну скаргу [PERSON] на вказане рішення відхилено. Позивачем [PERSON] не оспорюється той факт, що до м. Маріуполя вона не переїхала. Таким чином, звільнення позивача із займаної посади на підставі п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України є обґрунтованим. Передислокування ГУМВС в Донецькій області було обумовлено обєктивними причинами. Указом Президента України від 14.04.2014 року №405/2014 введено в дію рішення ради національної безпеки в оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілостності України.» Згідно з Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085 « Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» м. Донецьк віднесено до цього переліку, органи державної влади тимчасово свої повноваження не здійснюють. Постановою Кабінету Міністрів України №595 від 7.11.2014 року « Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ. Пунктом 4 постанови визначено, що керівники бюджетних установ повинні у місячний строк забезпечити внесення змін до штатних розписів, кошторисів ( планів використання бюджетних коштів) та до статутів установ, підприємств та організацій, які на момент набрання чинності цією постановою переміщені з тимчасово неконтрольованої території з урахуванням зміни численності та наявних умов для здійснення функцій. Таким чином на керівника [PERSON] Управління МВС України в Донецькі області було покладено зобов»язання визначити кількісний склад осіб, які були переміщені з непідконтрольної території до м. Маріуполя з метою подальшого вирішення питання про фінансування УМВС, до складу якого входив Відділ медичного забезпечення. Згідно пункту 4.21 « Положення про [PERSON] Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області» затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02.02.2004 р. за №94, в якому зазначено, що керівник «Розробляє і організовує виконання програм кадрового забезпечення органів і підрозділів УМВС, вживає заходів до додержання дисципліни і законності і їх діяльності». Згідно пункту 4.29 « Виконує інші функції, що випливають з покладених на нього завдань». Начальник УМВС несе персональну відповідальність за виконання покладених на УМВС завдань і функцій. ( п.91.) ; підписує накази УМВС та забезпечує контроль за їх виконанням ( п.9.3). Діючи в межах своїх повноважень, у виконання приписів Постанови Кабінету Міністрів України №595 від 7.11.2014 року керівником [PERSON] Управління внутрішніх справ України в Донецькій області видано наказ № 401 о/с про звільнення 265 осіб, які не перемістились з непідконтрольної території м. Донецька до м. Маріуполя, серед яких була [PERSON] За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що звільнення позивача проведено особою, яка не мала на це повноважень. Враховуючи зазначене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з винесенням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог за вказаних вище підстав.

Outcome: dismissed