Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-28 00:00:00

02.07.2014 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання договору дарування недійсним. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 13.10.2011 року позивачка та її покійний чоловік [PERSON], як дарувальники, уклали зі своїм сином [PERSON], як обдарованим, договір дарування 4/5 частин квартири [ADDRESS]. Позивачка зазначає, що до укладення спірного договору вона разом зі своїм чоловіком домовлялись про те, що відповідач буде надавати їм допомогу та огляд, фінансово підтримувати, а вони у свою чергу передадуть йому у власність квартиру, яка належала подружжю на праві власності. Також позивачка зазначає, що за домовленістю з відповідачем, останній зобов'язався не відчужувати квартиру та надати позивачці можливість вільно нею користуватись і проживати. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка посилається на те, що станом на час підписання оскаржуваного договору її стан здоров'я погіршився, вона дуже погано себе почувала, вікові зміни у психіці стали проявлятись все більше і фактично позивачка не усвідомлювала ситуацію в якій опинилась та всі дії які вчиняла здійснювала автоматично без жодного аналізу їх наслідків. Позивачка вказує, що цілком довіряла сину та думала, що він пропонує до укладення договір довічного утримання. До укладення договору позивачка перенесла інсульт. На даний час позивачка добре не пам'ятає обставини укладення договору через свій стан здоров'я в якому знаходилась під час підписання договору дарування. Позивачка зазначає, що через психічний стан та юридичну необізнаність вона об'єктивно не усвідомлювала наслідків підписання документів, які були надані нотаріусом та за жодних обставин не мала наміру без будь-яких гарантій своїх прав та інтересів відчужувати будь-кому належну їй квартиру. Як вказує позивачка, перші чотири місяці після кладення договору відповідач сумлінно виконував свої зобов'язання, а на початку січня 2014 року припинив забезпечувати позивачку харчуванням та доглядом і виїхав до Росії. Після від'їзду відповідача позивачка залишилась проживати одна і була вимушена звернутись за допомогою до своєї доньки [PERSON], яка фактично за нею й доглядала. Ознайомлюючись разом із донькою з документами на квартиру позивачка дізналась, що фактично між нею та відповідачем був укладений договір дарування, чого вона не бажала. За наведених обставин позивачка просить визнати укладений договір дарування недійсним з підстав передбачених ст. 229 ЦК України, як такий, що укладений під впливом помилки. Позивачка в судовому засіданні підтримала вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити, проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує і додатково пояснила суду, що зі своїм померлим чоловіком вони одружились у 1960 році. По 1/5 частині подарованої квартири належало їй та померлому чоловіку на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13.01.1994 року, а ще 2/5 частин квартири належало позивачці на підставі договору міни від 04.09.1999 року. Позивачка зазначає, що на час підписання оскаржуваного договору вона перенесла інсульт і не думала, що підписує договір дарування, оскільки мала бажання укласти договір довічного утримання, з метою забезпечення себе доглядом. Третя особа в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Повідомлення відповідача про час та місце судового розгляду здійснене через оголошення у пресі в газеті «Урядовий кур'єр» у відповідності до положень ст.ст. 74, 122 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 13.10.2011 року між [PERSON], [PERSON], як дарувальниками та [PERSON], як обдарованим, був укладений договір дарування 4/5 частин квартири [ADDRESS] (а.с. 7-8). Відповідно до положень ст.ст. 22, 23 КпШС України, який діяв на час набуття позивачем та померлим [PERSON], майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. За наведених обставин, при вирішенні спору по суті, суд виходить із того, що подаровані позивачем та її померлим чоловіком [PERSON] 4/5 частини квартири належали подружжю на праві спільної сумісної власності і їх частки у вказаному майні є рівними, тобто по ? частині від 4/5 частин квартири [ADDRESS]. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 6). За змістом довідки форми 3 виданої ЖРЕО №407 14.02.2014 року, позивачка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 3). Відповідно до виписного епікризу з історії хвороби №543, позивачка з 04.01.2011 року по 28.01.2011 року знаходилась на стаціонарному лікуванні з діагнозом: гостре порушення мозкового кровообігу; ішемічний інсульт; атеросклероз аорти та судин головного мозку; гіпертонічна хвороба; набряк легень; гіпертонічний ангіосклероз. Контакт ускладнений у зв'язку з тотальною моторною афазією. Потребує догляду родичів (а.с. 4). Позивачка народилась 21.06.1936 року, отже станом на час підписання оскаржуваного договору їй виповнилось 75 років, і з огляду на зміст наведеного виписного епікризу, спірний договір дарування позивачка дійсно укладала після перенесеної хвороби, а саме - інсульту. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ст. 216 ЦК України). За змістом положень ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Оскільки позивачка в силу свого похилого віку, стану здоров'я та юридичної необізнаності при укладанні договору дарування помилилась в обставинах правочину, які мають істотне значення, а саме помилилась у природі правочину і прав та обов'язків сторін у ньому, враховуючи, що позивачка мала намір укласти договір довічного утримання, тож вимоги позовної заяви про визнання такого договору недійсним є обґрунтованими. При цьому, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та визнання недійсним оспорюваного договору в ? частині, оскільки окрім позивачки дарувальником також був її чоловік [PERSON], який помер і встановити чи помилявся він при укладенні оскаржуваного договору на даний час не вбачається можливим. При цьому, подарована частина квартира належала позивачці та її померлому чоловіку [PERSON] на праві спільної сумісної власності і виходячи з рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності договір дарування підлягає визнанню недійсним в ?? частині. На підставі викладеного,

Outcome: partial