Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

04 грудня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення пені за несплату аліментів, в якому зазначає, що з відповідачем по справі перебувала в зареєстрованому шлюбі з 1996 року по 2010 рік. У даному шлюбі в них народилося двоє дітей: дочка [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. Рішенням Камінь-Каширського районного суду від 28 березня 2011 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 16 березня 2011 року та до досягнення старшою дитиною повноліття. Тривалий час відповідач умисно ухиляється від виконання своїх аліментних зобовязань, сплачує аліменти нерегулярно, що привело до виникнення заборгованості, яка станом на 01 листопада 2017 року становить 42064 грн. 32 коп. Вважає, що відповідач має змогу сплачувати аліменти на утримання дітей і дана заборгованість виникла з причин, які не є поважними, а тому зобовязаний сплатити пеню за прострочення сплати аліментів. Згідно розрахунку, проведеного на основі даних контрольного листка про стягнення аліментів, розмір пені за період з березня 2011 року по жовтень 2017 року складає 13704 грн. 35 коп. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд стягнути з відповідача в її користь пеню за прострочення сплати аліментів за період з березня 2011 року по жовтень 2017 року в сумі 13704 грн. 35 коп. та судові витрати по справі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав. Пояснив, що заборгованість виникла в звязку із тяжким матеріальним становищем та відсутністю роботи. Також просив урахувати, що аліменти частково платив. Просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підставним і таким, що підлягає до задоволення частково. Судом встановлено, що рішенням Камінь-Каширського районного суду від 28 березня 2011 року зі [PERSON] на користь [PERSON] стягнено аліменти на утримання неповнолітніх дітей: дочки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Визначенні рішенням суду аліменти відповідач сплачував нерегулярно та не у повному розмірі, що вбачається з довідки Камінь-Каширського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 04.12.2017 року № 03-08.22/8639 (а.с. 14), де вказано, що заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів станом на 01 листопада 2017 року становить 42064 грн. 32 коп. Наведене підтверджується також даними контрольних листків про стягнення аліментів за 2011-2017 роки (а.с. 9-11). Відповідно до частин 1 та 2 статті 196 Сімейного кодексу України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Відповідачем не надано доказів, що заборгованість по сплаті аліментів виникла не з його вини або внаслідок скрутного матеріального становища, а тому позовні вимоги про стягнення неустойки за прострочення їх сплати суд вважає підставними. Вказаний позивачем розмір неустойки в сумі 13704 грн. 35 коп., проти якого не заперечив і сам відповідач, суд вважає вірним, оскільки обчислений окремо за кожен місяць, виходячи з розрахунку: один відсоток від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення пені повністю, суд у відповідності до ст. 141 ЦПК України покладає на відповідача обовязок по сплаті судового збору. Разом з тим, суд вважає недоведеними вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат, понесених нею на професійну правничу допомогу, оскільки в порушення норм ст. 137 ЦПК України їх розмір не підтверджений детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тому підстав для стягнення даних судових витрат з відповідача суд не вбачає.

Outcome: partial