Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

04.04.2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на цілий житловий будинок [ADDRESS] за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог вказує, що проживає в зазначеному будинку з 2005 року, майже 11 років та являється фактичним власником цього будинку та головою домогосподарства, робить в будинку ремонт, доглядає за будинком та утримує його, а через відсутність правовстановлюючих документів на будинок вона вимушена звернутися до суду з зазначеним позовом. Позивач та її представник у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись. Позивач надав до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач надав суду заяву про розгляд справи без участі його представника, проти задоволення позову не заперечує (а.с.20). Враховуючи вищевикладені обставини, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. За змістом ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] у сю Кичкирі Радомишльського району Житомирської області, у Свідоцтві про народження від 20.12.1989 серії [NUMBER] її батьками записано: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до даних погосподарської книги Кичкирівської сільської ради Радомишльського району, за [PERSON] з серпня 2005 року рахується житловий будинок за адресою : [ADDRESS]. Згідно довідки виконкому Кичкирівської сільської ради Радомишльського району від 29.02.2016 № 143 [PERSON] з 2005 року користується будинком, обробляє земельну ділянку (а.с. 6, 7). Позивач [PERSON] у цьому будинку не зареєстрована, а зареєстрована у будинку [ADDRESS], що стверджується копією її паспорта (а.с. 4). На підставі заяви [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS], рішенням виконавчого комітету Кичкирівської сільської ради Радомишльського району від 17.12.2015 № 24 вирішено визнати за [PERSON] та надати дозвіл на оформлення права власності на житловий будинок за вказаною адресою (а.с. 8). Із даних технічного паспорта на садибний житловий будинок [ADDRESS] вбачається, що цей будинок збудовано в 1965 році і інвентаризаційна його вартість становить 27 523, 00грн. (а.с. 10-11). Відповідно до Розписки від 09.08.2005, яка знаходиться в матеріалах справи, [PERSON] одержала від [PERSON] (матері позивача) гроші в сумі 1 400 грн. за продану хату по [ADDRESS]. Статтею 41 Конституції України, главою 24 ЦК України встановлено, що право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Із змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випаду при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Ураховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України). Відповідно до п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи, і які у відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Оцінюючи встановлені у справі обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими наявними у справі доказами, суд вважає доведеним, що позивачу з моменту вселення у будинок [ADDRESS] Радомишльського району Житомирської області було відомо, що він має власника і їй на праві власності не належить, а отже у даному конкретному випадку відсутні необхідні умови для виникнення права власності за набувальною давністю, оскільки вказаний будинок фактично придбаний позивачем на підставі договору купівлі-продажу, однак угоду в визначеному законом порядку оформлено не було. Обравши спосіб захисту права, передбачений статтею 344 ЦК України, позивач не надав суду доказів існування передбачених цією нормою підстав для визнання за ним права власності на вищевказану спірну квартиру саме за набувальною давністю, а обставини, встановлені при дослідженні матеріалів справи, суперечать обраному ним способу захисту права. Враховуючи обставини справи та надані суду докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] до Кичкирівської сільської ради про визнання права власності на будинок за набувальною давністю незважаючи на повне визнання відповідачем заявлених позовних вимог, оскільки законні підстави для задоволення позову відсутні, а визнання відповідачем позову суперечить закону.

Outcome: dismissed