Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

04.03.2019 року до Дзержинського районного суду м. Харкова звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] , в якому просила суд стягнути з [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] на користь [PERSON] загальну суму боргу за розписками від 12.10.2012 року, в розмірі 328900,00 грн. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 12.10.2012 року вона уклала у простій письмовій формі оформленій як розписка договір позики з її сином [PERSON] , відповідно до якого вона передала, а він прийняв в борг суму в розмірі 280000 грн. Гроші необхідні були для придбання квартири, строк повернення боргу встановлено не пізніше 1 листопада 2017 року. 12.10.2012 року між позивачем та відповідачем у простій письмовій формі, оформлений як розписка, договір позики, відповідно до якого [PERSON] передала, а [PERSON] отримав в борг суму в розмірі 6000 доларів США. Кошти отримано було для проведення ремонтних робіт, строк повернення боргу встановлено не пізніше 01 листопада 2019 року. Позивач зазначає, що кошти вона мала з чоловіком з проданого автомобіля «Фольксваген Вента», проданої дачі. В судове засідання представник позивача з`явився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання з`явився, зазначив, що позовні вимоги визнає частково, з огляду на те, що між відповідачем [PERSON] та його матір`ю [PERSON] була домовленість, що мати переоформить пів квартири на його доньку, а якщо ні, то борг він може не повертати. Представник третьої особи, в судове засідання з`явився, проти задоволення позовних вимог заперечував, вказав, що даний позов є фіктивним, вчиненим для того, щоб [PERSON] уник зобов`язань перед [PERSON] . Суд, вислухавши пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної(немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Судом встановлено, 12.10.2017 року [PERSON] надала у позику [PERSON] грошові кошти у розмірі 280000 грн., що підтверджується розпискою від 12.10.2017 року. При укладенні договору позики, сторонами було обумовлено строк повернення грошових коштів до 01.10.2017 року, цільове призначення позики вказано - для покупки квартири. (а.с. 9, 60) 12.10.2017 року [PERSON] надала у позику [PERSON] грошові кошти у розмірі 6000 доларів США, що підтверджується розпискою від 12.10.2017 року. При укладенні договору позики, сторонами було обумовлено строк повернення грошових коштів до 01.10.2017 року, цільове призначення позики вказано - для ремонту квартири. (а.с. 8, 61) Згідно квитанції №033КП24 від 12.10.2012 року [PERSON] сплатив грошові кошти у розмірі 261966,60 грн. на користь ТОВ «Харківжитлобуд-1» з призначенням платежу «сплата за іменні, дисконтні облігації підприємств згідно договору №1849-12/1848-12/БВ від 10.10.2012 р. (а.с. 10) Згідно квитанції №1 від 12.10.2012 року було здійснено валютно-обмінної операцію на суму 6000 доларів США, з курсом валюти 8,15 грн. за 1 долар США. (а.с. 11) Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до положень ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Відповідно із статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Приписами цивільного законодавства передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 Цивільного кодексу України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а договір відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності з правовою позицією Верховного Суду України по справі №6-63 цс13 (постанова від 18 березня 2013 року), письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Оцінюючи надані суду докази, а саме копії договорів позики від 12.10.2012 року, суд виходить з того, що вказані письмові докази є належним та допустимим підтвердженням укладання договору позики. Однак, суд критично відноситься до твердження позивача, що грошові кошти, які були надані [PERSON] були ними отримані з продажу автомобіля та дачного будинку, з огляду на те, що доказів продажу автомобіля та його вартості на момент продажу, суду не надано. Стосовно продажу дачного будинку також відсутня його оціночна власність чи договір продажу, суду надано лише довідку голови садівничого товариства «Тров`янське» працівників АК «Харківвобленерго», що є підтвердженням продажу садового участку 21.05.2005 року, однак у розумінні ст. 77 ЦПК України не є належним доказом, з огляду на те, що дані обставини не входять в предмет доказування. Відповідач не оспорює факту отримання коштів. Стосовно твердження третьої особи, щодо того, що укладені договори позики є фіктивними, суд не погоджується з даним твердженням з огляду на наступне. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Отже, судом встановлено, що [PERSON] отримав в позику грошові кошти в розмірі 280000 грн. та 6000 доларів США, що підтверджено не лише розписками але й квитанціями. Третя особа не надала суду належних та допустимих доказів, що грошові кошти на які була придбана квартира мають інше походження, твердження про фіктивний правочин є лише припущенням [PERSON] та не ґрунтується на фактах. У ч. ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved