Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-10 00:00:00

03.06.2020 року позивач в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку, посилаючись на те, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.09.2003 року по 23.06.2018 року. Від спільного проживання сторони мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , батьком якої в свідоцтві про народження записаний відповідач. Позивач зазначила, що за час перебування у шлюбі ними були придбані житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка площею 0,77 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , які зареєстровані на ім`я відповідача. Згідно акту добровільного розподілу майна подружжя за нею залишилося вищезазначене нерухоме майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка. В даний час позивачка бажає подарувати дочці зазначене майно, але не має такої можливості, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на нього, що і змусило її звернутися до суду. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 10.06.2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 19.06.2020 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 26.08.2020 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду надала письмову заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Заперечень проти позову до суду не надано. Давши оцінку матеріалам справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. З технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виданого КП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 12.07.2007 року, вбачається, що по [ADDRESS] знаходяться житловий будинок та господарські будівлі, власником яких є [PERSON] (а.с. 15-18). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19976699 від 21.08.2008 року, виданого КП Полтавське БТІ «Інвентаризатор», вбачається, що [PERSON] є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу ВКМ № 669033 від 15.07.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Новосанжарського районного нотаріального округу Полтавської області та зареєстрованого в реєстрі за № 1129 (а.с. 10, 11). З витягу з Державного реєстру правочинів № 6232914 від 15.07.2008 року вбачається, що на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу у власності [PERSON] перебуває земельна ділянка площею 0,77 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] і призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, ведення особистого підсобного господарства (а.с. 12). Як вбачається з довідки виконавчого комітету Заворсклянської сільської ради Полтавського району Полтавської області № 02-44/593 від 18.05.2020 року, рішенням Писарівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області від 24.12.2015 року вулицю Жовтневу в селі Писарівка перейменовано на вулицю Лугову (а.с. 14). З рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 23.06.2018 року вбачається, що позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 27.09.2003 року. Зазначеним рішенням суду шлюб було розірвано (а.с. 19, 20). Від спільного проживання сторони мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , батьками якої в свідоцтві про народження записані сторони по справі (а.с. 21). Згідно акту добровільного розподілу майна, спільно придбаного подружжям [PERSON] та [PERSON] , від 09.05.2018 року за [PERSON] залишається житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка площею 0,77 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За правилами ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частина 3 ст. 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України). Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до вимог норм статей 60, 70, 71 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності і у разі поділу такого майна, частки дружини та чоловіка є рівними і діляться між ними в натурі. При поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). У разі недосягнення такої згоди між подружжям може застосовуватися стаття 365 ЦК України за наявності для цього відповідних підстав і суд може присудити одному з подружжя річ у натурі, а іншому грошову компенсацію з підстав, передбачених цією статтею. За частиною другою статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: житлові будинки, квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Аналізуючи наведене, суд приходить до висновку про повне задоволення позову. Позивач не ставить питання про відшкодування судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved