Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

02 серпня 2017 року [PERSON] звернувся в суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказуючи на те, що вони перебувають у зареєстрованому Білокриницькою сільською радою Кременецького району шлюбі з 15 листопада 1998 року. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: дочку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], 16.01.2013 року. Позивач зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалось через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та обовязки. Незважаючи на те, що проживають в спільній квартирі, сімейні відносини фактично припинені з весни 2013 року, спільного господарства не ведуть. Кожний з них влаштовує особисте життя на власний розсуд. Подальше збереження шлюбних відносин позивач вважає неможливим. Просив шлюб розірвати. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, просив шлюб розірвати. В судовому засіданні відповідач та представник відповідача позов визнали, проти розірвання шлюбу не заперечували. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Статтею 112 СК України встановлено, що суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження щлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому Білокриницькою сільською радою Кременецького району шлюбі з 15 листопада 1998 року, актовий запис № 13 (а.с. 14). Від шлюбу мають двох малолітніх дітей [PERSON], [INFO] (а.с.4) та [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Встановлено, що сторони тривалий час разом не проживають, не підтримують шлюбних відносин, не мають спільного сімейного бюджету, не ведуть спільно господарство, кожен з них живе своїм окремим життям, позивач наполягав на розірванні шлюбу. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частини 3, 4 ст. 56 СК України вказують, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх обєктивну недоступність для оточуючих, наполягання позивача на розірванні шлюбу, суд приходить до висновку, що сімя розпалася, а збереження сімї є неможливим. Виходячи з викладеного, давши оцінку обставинам справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити та шлюб між сторонами розірвати.

Outcome: approved