Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

03.05.2019 року [PERSON] в особі представника - адвоката Жидкової О.Ю. звернулася до суду з позовом до Державного агентства лісових ресурсів України, ДП «Запорізьке лісомисливське господарство», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , [PERSON] , територіальна громада м. Запоріжжя в особі ЗМР, ТОВ «ЗМБТІ» про визнання бездіяльності незаконною та зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування позову зазначено наступне. [PERSON] є користувачем квартири [ADDRESS] . З метою обслуговування квартири позивач також використовує сарай (відповідно до плану території позначений літ. М), який розташований за тією ж адресою з інвентарним номером 10310542 та є допоміжним приміщенням будинку [ADDRESS] . Наказом Державного агентства лісових ресурсів України № 219 від 29.04.2016 року прийнято рішення про передачу вказаного будинку, а рішенням ЗМР № 34 від 07.10.2015 року надана згода про прийняття до комунальної власності ЗМР у встановленому законодавством порядку. Відповідно до акту обстеження технічного стану вказаного будинку від 24.04.2014 року встановлено, що опалення у будинку забезпечується через твердопаливні котли, що розміщені в квартирах. Обслуговуючим приміщенням вказаного будинку є сарай, у якому зберігаються вугілля та дрова для вказаних твердопаливних котлів. Сарай введений у експлуатацію у 1993 році та обладнаний відповідно до потреб користувачів за рахунок жителів будинку (позивач та треті особи: [PERSON] , [PERSON] ). Жодного іншого цільового призначення вказаний сарай ніколи не мав. Будь-яких інших допоміжних приміщень для забезпечення потреб жителів будинку щодо зберігання вугілля та дров в обслуговуванні будинку немає. Відповідачі не вчиняють дії щодо передачі до комунальної власності сараю, який є допоміжним приміщенням будинку тобто приналежністю головної речі (житлового будинку). Позивач зазначає, що вона неодноразово зверталася до відповідачів через відповідні органи державної влади, а також органів місцевого самоврядування, але відповідачі не вчиняють жодних дій, які спрямовані на реалізацію законних прав та інтересів позивача внаслідок чого позивач не може реалізувати свої права, як користувача майна. На підставі вищевикладеного позивач просить суд визнати незаконною бездіяльності ДП «Запорізьке лісомисливське господарство» та Державного агентства лісових ресурсів України щодо непередання до комунальної власності територіальної громади Запорізької області в особі ЗМР споруди, а саме сараю за інвентарним номером 10310542 (відповідно до плану території позначений літ. М), що є допоміжним приміщенням житлового будинку та зобов`язання вчинити дії щодо передачі до комунальної власності територіальної громади Запорізької області в особі ЗМР споруду за інвентарним номером 10310542, а саме сарай, (відповідно до плану території позначений літ. М), що розташований за адресою: [ADDRESS] та є допоміжним приміщенням житлового будинку. Також, просить стягнути з відповідачів на користь позивача всі судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів. Ухвалою від 08.05.2019 року суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, а також відповідно до ст. 274 ЦПК України вирішив розглядати дану справу за правилами загального позовного провадження. 01.07.2019 року представник відповідача - Державного агентства лісових ресурсів України надав суду відзив на позовну заяву, в якому представник просить суд відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що доводи позивача, викладені в позовній заяві є такими, що ґрунтуються на припущеннях, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з доданої позивачем до позовної заяви копії листа ДП «Запорізьке лісомисливське господарство» № 309 від 22.06.2016 року на балансі підприємства (рахунок 103) обліковується сарай для зерна (інвентаризаційний № 10310542) за адресою: [ADDRESS] . Цим же листом підприємство повідомило позивача, що підприємство не може передати у комунальну власність вказаний сарай для зерна, оскільки в подальшому буде використовувати у господарській діяльності. Держлісагенство вважає, що сарай для зерна (інвентарний № [NUMBER] ) є окремо визначеним об`єктом, який не є вбудованим і не прибудованим приміщенням до житлового будинку, та не призначений для обслуговування житлового будинку. Вважає, що не може за власної ініціативи передати у комунальну власність вказаний сарай для зерна, оскільки в подальшому буде використовуватись підприємством у господарській діяльності. Позивачем не вказано в чому полягає бездіяльність відповідача 2 (Держлісагенства) та якими доказами це підтверджується. Крім того, позивачем не наведено обставин, які б свідчили про наявність порушеного права та інтересу внаслідок чого позивач не може реалізувати свої права як користувач майна. Ухвалою суду від 18.12.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просять суд їх задовольнити. В судовому засіданні позивач також звернула увагу суду на те, що необхідні комунікації для централізованого опалення від Концерну «Міські теплові мережі» до будинку не підведені. Найближче джерело підведення опалення розташоване на відстані 3 км від будинку. Ураховуючи той факт, іншої можливості забезпечити будинок опаленням немає, відсутність місця для зберігання палива унеможливлює проживання у будинку. В судовому засіданні представник відповідача ДП «Запорізьке лісомисливське господарство» заперечувала проти задоволення позовної заяви з огляду на те, що спірний сарай має інше цільове призначення, обліковується у інвентарній справі підприємства як сарай для зерна, а використання сараю позивачем [PERSON] та третіми особами у справі [PERSON] та [PERSON] здійснюється без дозволу підприємства. У своїй доповіді в суді посилалась на акт огляду вищевказаного приміщення сараю, який до матеріалів справи не долучався. В судове засідання представник відповідача Державного агентства лісових ресурсів України не з`явився, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином у встановленому законом порядку, надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що з позовними вимогами позивача не згоден у повному обсязі, просив у задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні третя особа [PERSON] позовні вимоги позивача підтримала, не заперечує проти їх задоволення, пояснила, що проживає у квартирі [ADDRESS] з 1992 року. За період її проживання за цією адресою вказаний сарай ніколи не використовувався для зберігання зерна. Єдиним способом використання зазначеного приміщення було саме для зберігання твердого палива, ключі від сараю зберігались лише у мешканців будинку, навіть огляд чи інвентаризація вказаного сараю не могли проводитись без участі позивача [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Стверджує, що відповідач ДП «Запорізьке лісомисливське господарство» навмисно повсякчасно погіршує умови проживання для жителів їх будинку, обмежує водопостачання двома годинами у ранці та двома годинами ввечері, більше року будинок був відрізаний від електропостачання. Такі дії, на думку [PERSON] , направлені на унеможливлення подальшого проживання у вказаному будинку його мешканців, з цією ж метою створюються труднощі для опалення будинку, оскільки за відсутності відповідного приміщення для зберігання твердого палива всі дрова та вугілля або викрадуть невідомі особи, або зіпсують опади. В судовому засіданні третя особа [PERSON] позовні вимоги позивача підтримала, не заперечує проти їх задоволення. Крім того, [PERSON] надала суду для огляду копію заяви, яку випадково знайшла під час підготовки до судового розгляду у документах, що залишив її колишній чоловік. Відповідно до тексту цієї заяви 10.08.2001 року [PERSON] , як майстер лісу Запорізького лісництва, звертався до Генерального директора обласного об`єднання «Запоріжліс» [PERSON] за дозволом на будівництво сараю та підвалу на території Запорізького лісництва. У резолюції на цій заяві зазначено «необходимо выдать сарай и подвал, которые временно занимал [PERSON] ». В судове засідання представник третьої особи Територіальної громади м. Запоріжжя в особі ЗМР не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, у встановленому законом порядку. Під час розгляду справи в судовому засіданні представник висловився на підтримку позовних вимог, оскільки іншої можливості забезпечити будинок опаленням немає, відсутність місця для зберігання палива унеможливлює обслуговування будинку, просив позов задовольнити у повному обсязі, про що надано суду заяву про розгляд справи без участі їхнього представника, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. В судове засідання представник третьої особи ТОВ «ЗМБТІ» не з`явився, про дату час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, у встановленому законом порядку. Викликаний до суду у якості спеціаліста представник третьої особи ТОВ «ЗМБТІ» Опанасенко В.Л. повідомив, що у матеріалах інвентарної справи наявні відомості про об`єкт нерухомості літ. М за адресою житлового будинку [ADDRESS] . Первинна інвентаризація проводилась фахівцями ЗМБТІ 28.05.2004 року за заявою Гендиректора обласного об`єднання «Запоріжліс» [PERSON] . Вказаний об`єкт нерухомості під літ. М, 1990 року побудови, за цільовим призначенням пред`явлено до зазначеної інвентаризації як сарай. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, допитавши свідків, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 22.04.2019 року у справі № 280/1783/19 відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі (а.с. 14-15). Як вбачається з ксерокопії паспорта громадянина України [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 18.01.2008 року по теперішній час (а.с. 16-18), що також підтверджується довідкою Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 14.03.2019 року (а.с. 20). Наказом Державного агентства лісових ресурсів України № 219 від 29.04.2016 року прийнято рішення про безоплатну передачу житлового будинку [ADDRESS] (інвентарний номер 10312377) в комунальну власність Запорізької міської ради (а.с. 38). Підставою для винесення вищевказаного наказу стало рішення Запорізької міської ради № 34 від 07.10.2015 року, яким надана згода на прийняття до комунальної власності міста житлового будинку по [ADDRESS] від ДП «Запорізьке лісомисливське господарство» (а.с. 39). У свою чергу рішення Запорізької міської ради № 34 від 07.10.2015 року прийнято за результатами розгляду звернення ДП «Запорізьке лісомисливське господарство» № 663 від 05.08.2015 року. Тобто, вирішення питання про передачу житлового будинку [ADDRESS] у комунальну власність Запорізької міської ради вирішувалось за ініціативи відповідача ДП «Запорізьке лісомисливське господарство» за згодою Запорізької міської ради. У свою чергу саме відповідач Державне агентство лісових ресурсів України видав наказ № 219 від 29.04.2016 року, яким остаточно вирішив долю будинку [ADDRESS] . Таким чином, саме відповідачі у справі уповноважені діючим законодавством на вирішення питання про передання майна з державної до комунальної власності. Крім того, допитані у судовому засіданні у якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] повідомили, що були свідками використання сараю під літ. М за адресою житлового будинку лише мешканцями вказаного будинку упродовж всіх років їх проживання. Свідок [PERSON] , яка як економіст приймала участь у проведені інвентаризації підприємства, підтвердила, що у сараї під літ. М за адресою житлового будинку ніколи не зберігалось майно підприємства. Свідок [PERSON] зазначила, що працювала бухгалтером-матеріалістом лісництва, так кожного року приймала учать у проведені інвентаризації. Наполягала на тому, що сарай під літ. М за адресою житлового будинку ніколи не використовувався як сарай для зерна, для цього на території лісництва побудовано два великих ангари. Сарай під літ. М. завжди використовувався та обслуговувався мешканцями житлового будинку з дозволу керівництва підприємства. Згідно з поясненнями свідка [PERSON] , він працював на посаді лісничого з 1987 року по 2001 рік. Останній підтвердив, що під час проведення понад десяти інвентаризацій майна підприємства не виникало жодних конфліктних ситуацій з приводу використання позивачем сараю під літ. М. для зберігання твердого палива для котла. Для зберігання зерна вказаний сарай не міг використовуватись, оскільки сарай не обладнаний відповідними технічними засобами, до нього не може під`їхати великогабаритний транспорт. На питання позивача свідок [PERSON] підтвердив, що у 1998 році на профспілкових зборах було вирішено передати у користування позивача, як мешканки житлового будинку, частину приміщення сараю за адресою житлового будинку. З урахуванням пояснень сторін, свідків та спеціаліста, дослідженими документами судом встановлено, що у зв`язку з відсутністю у будинку централізованого опалення один рік опалення здійснювалось за допомогою електричного котла, а з 1993 року всі жителі будинку перешли на опалення твердим паливом, а саме дровами та вугіллям. З цією метою у кожній квартирі було встановлено твердопаливні котли, які у повному обсязі забезпечують квартири опаленням та гарячою водою. Кожного року для забезпечення будинку теплом на весь зимовий період господарі кожної з квартир закуповують 12 м2 дров та 2 тони вугілля. Таку кількість твердого палива закуповують централізовано та одночасно привозять за адресою будинку та залишають на подвір`ї. Для збереження вугілля та дров у придатному для опалення стані їх потрібно зберігати у сухому приміщенні, яке матиме значний простір для одночасного вміщення значного обсягу твердого палива. Жодна з квартир не обладнана таким приміщенням, крім того збереження такої кількості дров та вугілля у квартирі створить загрозливу, пожежонебезпечну ситуацію. Біля будинку на відстані не більше 50 м за тією ж адресою розташований сарай, який у 1992 році був збудований лише частково. Сарай являв собою лише цегляну коробку без вікон та дверей, частина даху була відсутня. У зв`язку з обладнанням будинків твердопаливними котлами у користування жителів квартир було передано вказаний вище сарай для зберігання у ньому вугілля та дров. Вказаний сарай було поділено між трьома господарями квартир у будинку, які завершили будівництво даху споруди, обладнали його вікнами, перегородками, дверима, замками та провели електропостачанню. До кожної з трьох частин сараю було проведено лінію електричної енергії від лічильника кожної з трьох квартир у будинку. Ключі від сараю зберігаються лише у жителів квартир будинку, кожний з власників забезпечує належний догляд за своєю частиною сараю самостійно. За жодним іншим призначенням сарай ніколи не використовувався, ніколи у вказаному сараї не зберігалось зерно, оскільки для цього у власності лісництва були спеціально обладнані ангари. Оскільки більше 20 років зерно лісомисливським господарством не закупається, не вирощується та не використовується два великих ангари вже розібрані та вивезені з території господарства. За таких обставин твердження ДП «Запорізьке лісомисливське господарство» про зберігання зерна у сараї, який обладнаний жителями будинку під зберігання палива не є зрозумілим та не відповідає дійсності. Разом з тим після прийняття рішення про передачу будинку у комунальну власність керівництво ДП «Запорізьке лісомисливське господарство» стало вимагати від користувачів сараю звільнити приміщення від особистих речей та палива, забороняли використовувати сараї за призначенням. Водночас, попри наявність у відповідачів реальної можливості, вони не вчиняють дії щодо передачі до комунальної власності сараю, який є допоміжним приміщенням будинку тобто приналежністю головної речі (житлового будинку). Своєю бездіяльністю відповідач порушує законні права та інтереси позивача, оскільки державні органи та органи місцевого самоврядування, відповідно до Конституції та Законів України, їх посадові та службові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. З викладених у позовній заяві питань позивач неодноразово зверталась до відповідачів через відповідні органі державної влади, а також органів місцевого самоврядування, але відповідачі не вчиняють жодних дій, які спрямовані на реалізацію законних прав та інтересів позивача, внаслідок чого позивач не може реалізувати свої права як користувач майна. Відповідно до п. 4 ст. 7 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» разом з житловим фондом передаються вбудовані і прибудовані приміщення, зовнішні мережі електро-, тепло-, газо-, водопостачання та водовідведення, а також будівлі, призначені для обслуговування цього фонду (бойлерні, котельні, каналізаційні та водопровідні споруди, обладнання тощо). Відповідно до акту обстеження технічного стану будинку від 24.04.2014 року встановлено, що опалення у будинку забезпечується через твердопаливні котли, що розміщені в квартирах (а.с. 27-38). Як вбачається з матеріалів справи та знайшло своє підтвердження у ході допиту свідків, сарай під літ. М є допоміжним приміщенням до будинку, тобто сараєм, який використовувався квартиронаймачами, для зберігання вугілля, дров, інвентарю і інших предметів домашнього вжитку, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні (а.с. 216-223). Про те, що це приміщення є допоміжним до будинку свідчить і той факт, що воно було зареєстроване на праві державної власності за тією ж адресою що й будинок, в якому розташовані квартири позивача. Згідно з Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 року за № 582/5773 господарські будівлі: котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції, гаражі, сараї, сміттєзбірники тощо, розміщені на земельних ділянках житлових і громадських будинків, виконують функції допоміжного господарського призначення та інженерного забезпечення основних будинків. Основними вважаються будинки, що визначають призначення використання земельних ділянок, на яких вони розміщені. Відповідно до ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої(головної речі) і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. За ст. 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Згідно з ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями; у разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 186 ЦК України передбачається, що річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю; приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. В той же час зі змісту статей 186, 380, 381 ЦК України, вбачається, що господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол, паркан, колодязь і под.), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі об`єкти визнаватися не може. Цивільне судочинство відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Водночас попри наявність у відповідачів реальної можливості вони не вчиняють дії щодо передачі до комунальної власності сараю, який є допоміжним приміщенням будинку тобто приналежністю головної речі (житлового будинку). Своєю бездіяльністю відповідач порушує законні права та інтереси позивача, оскільки державні органи та органи місцевого самоврядування, відповідно до Конституції та Законів України, їх посадові та службові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. З викладених у позовній заяві питань позивач неодноразово зверталась до відповідачів через відповідні органі державної влади, а також органи місцевого самоврядування, але відповідачі не вчиняють жодних дій, які спрямовані на реалізацію законних прав та інтересів позивача внаслідок чого позивач не може реалізувати свої права як користувач майна, фундаментальні принципи здійснення яких закріплені в положеннях ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 та 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 та 2 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позовна заява є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позов підлягає задоволенню повністю, то з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути сплачений позивачем при подачі позову судовий збір у розмірі 384,20 грн. з кожного (768,40:384/20) за рахунок бюджетних асигнувань. Крім того, відповідно до ст. 133, 137, 139 ЦПК України до складу судових витрат понесених позивачем підлягають стягненню також солідарно з відповідачів судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн., що підтверджуються договором про надання правової допомоги, ордером на надання правової допомоги, квитанціями до прибуткових касових ордерів, актом наданих послуг; витрати, пов`язані із залученням спеціаліста у розмірі 1200 грн., що підтверджуються фіскальним чеком. З урахуванням викладеного та

Outcome: approved