Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

02 квітня 2018 року позивач [PERSON] звернувся у суд з позовом до [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області, [PERSON] про визнання рішення незаконним, визнання недійсним державного акту та визнання права власності. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що\~21.07.1993 року рішенням [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області, №7 позивачу було надано в безстрокове користування в с. Деремезна по вулиці Жовтневій, земельну ділянку для будівництва житлового будинку з допоміжними спорудами. 24.02.1998 року відповідач [PERSON] сільська рада Обухівського району Київської області, своїм рішенням передав позивачу у власність земельну ділянку площею 0,45 га. 26.07.2013 року відповідач, [PERSON] сільська рада Обухівського району Київської області, рішенням №24, на підставі заяви позивача, постійного проживання в побудованому будинку на вищевказаній земельній ділянці, вирішив оформити право власності на житловий будинок №22 по вулиці Жовтневій в с. Деремезна, Обухівського району, Київської області. Позивач звернувся до державного реєстратора для реєстрації права власності на даний житловий будинок та 06.03.2018 року державний реєстратор своїм рішенням №40011827 відмовив йому в реєстрації права власності на житловий будинок, так як земельна ділянка, на якій знаходиться будинок належить на праві власності відповідачу [PERSON]. Відповідач [PERSON] отримала у власність земельну ділянку в порядку спадкування після смерті батька, [PERSON], за заповітом. Згідно державного акту серії IV-КВ №074123, [PERSON] передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,853 га., що розташована на території с. Деремезна вул. Жовтнева, на підставі рішення [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області, №1 від 10 січня 2002 року. Вказане вище рішення відповідача №1 від 10 січня 2002 року останнім не приймалось, тим самим державний акт на право приватної власності виданий неправомірно. Таким чином, позивач вважає, що відповідач, [PERSON] сільська рада Обухівського району Київської області, видавши державний акт на право приватної власності на батька позивача [PERSON], без прийняття відповідного рішення, без врахування рішень про надання позивачу земельної ділянки, дозволу на оформлення права власності на будинок та без дотримання вимог законодавства України, порушив його права, тому позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області №1 від 10 січня 2002 року «Про передачу земельної ділянки [PERSON] площею 0,853 га. в с. Деремезна по вулиці Жовтнева (зараз Центральна),22»; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії IV-КВ №074123 площею 0,853 га, за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Деремезна, вул. Центральна (раніше Жотвнева),22, кадастровим номером 3223183001:01:004:0033, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, який був зареєстрований в Книзі записів актів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №210 виданий 04 червня 2002 року на імя [PERSON]; визнати недійсним заповіт [PERSON] в частині земельної ділянки згідно державного акту IV-КВ №074123; визнати за ним право власності на житловий будинок з допоміжними спорудами за адресою: Київська область,Обухівський район, с. Деремезна, вул. Центральна (раніше Жотвнева),22. Ухвалою судді від 02.04.2018 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді від 10.05.2018 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.07.2018 року справу передано судді Зінченко О.М.. Ухвалою суду від 25.07.2018 року прийнято справу до провадження, призначено підготовче судове засідання за загальними правилами провадження. Ухвалою суду від 18.10.2018 року залучено до\~участі у\~справі у\~якості\~третьої особи [PERSON], закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Відповідач [PERSON] сільська рада Обухівського району Київської області будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання свого представника не направив, подав до суду заяву з проханням розглядати справу за\~ відсутності їх представника, проти позову не заперечили. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, пояснив, що будинок належав покійному [PERSON], землю під будинком він заповів відповідачу [PERSON], крім того просив застосувати строки позовної давності. Третя особа в судовому засіданні також заперечувала проти задоволення позову, зазначивши про необґрунтованість вимог позивача. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно з ч.2 ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим, згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів. При цьому згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено,\~що\~ рішенням [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області, №7 від 21 липня 1993 року [PERSON] було надано в безстрокове користування в с. Деремезна по вулиці Жовтневій, земельну ділянку для будівництва житлового будинку з допоміжними спорудами, що підтверджується копією рішення. На виконання рішення [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області №7 від 21 липня 1993 року позивачем був замовлений будівельний паспорт, що підтверджується копією будівельного паспорту, довідкою №88 від 01 вересня 1993 року, довідкою №68 від 21 вересня 1993 року, планом на забудову садиби. Планом на забудову садиби, затвердженим районним архітектором, визначено місця розміщення будинку та будівель на земельній ділянці, що підтверджується копією плану. Як вбачається з виписки з погосподарської книги [PERSON] сільської ради, 1996 -2000 року, житловий будинок був побудований 1992 року. Рішенням [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області від 24 лютого 1998 року виділили [PERSON] земельну ділянку площею 0,45 га., що підтверджується копією архівного витягу. 26 липня 2013 року виконавчий комітет [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області, своїм рішенням №24, на підставі заяви позивача, вирішив оформити право власності на житловий будинок №22 по вулиці Жовтневій в с. Деремезна, Обухівського району, Київської області на імя [PERSON], що підтверджується копією рішення. 27 листопада 2015 року [PERSON] сільська рада Обухівського району Київської області, своїм рішенням №9, перейменувала вулиці в селі Деремезна, в звязку з чим будинок №22 знаходиться по вулиці Центральна, що підтверджується копією рішення. 18.12.2017 року КП КОР «Західне бюро технічної інвентаризації», на замовлення [PERSON], виготовлено технічний паспорт на житловий будинок № 22 по вул.. Центральна в с. Деремезна Обухівського району Київської області. 06 березня 2018 року рішенням державного реєстратора №40011827 відмовлено позивачу в реєстрації права власності на житловий будинок 22 вул. Центральна, с. Деремезна Обухівський район Київська область. 24 листопада 2016 року помер батько позивача, [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть. На випадок смерті [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого земельну ділянку частку (пай) серія ЯБ № 313661 в розмірі 2,1359 га. заповів сину [PERSON], земельну ділянку згідно державного акту 4-КВ№074123 в розмірі 0,853 заповів онуці [PERSON]. Згідно державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії IV-КВ №074123, [PERSON] передається земельна ділянка площею 0,853 га., розташована на території с. Деремезна вул. Жовтнева, на підставі рішення [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області від 10 січня 2002 року №1. Згідно ст.78 ЗК України встановлено, що право власності на землю-це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Громадяни України, відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону, а згідно ст.19 Конституції України - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, таким чином основним документом, який підтверджується право власності особи на земельну ділянку є відповідний державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Крім цього згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону, відповідно до п.п. „а,б ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, а згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 34 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлена виключна компетенція міської ради вирішення питань відповідно до закону регулювання земельних відносин. Пунктом 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера, реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Внесення інших змін до відомостей про ці земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок. Відповідно до ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку, а згідно ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно ч.2 ст.3 Конституції України - права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави, держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки, усі субєкти права власності рівні перед законом. Згідно ч.ч.1,4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Враховуючи викладене, суд зобовязаний прийняти до уваги при вирішенні цього спору положення Конституції України як норми прямої дії, які встановлюють конституційне право громадян отримати та реалізувати своє право власності на землю, отримати ефективний судовий захист від протиправних посягань та порушень такого права. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2,4,7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. У постанові Верховного суду України від 22 травня 2013 року № 6-33 цс 13 сформульована правова позиція про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Наведене свідчить, що відповідач [PERSON] набула право власності неправомірно. Визнання незаконним рішення сільської ради про передачу земельної ділянки у власність є підставою для визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, який видано на підставі цього рішення, та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Оцінюючи можливість застосування наслідків спливу позовної давності суд враховує наступне. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до правових позицій, викладених в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 р. у\~ справі № 6-116 цс 13 в порядку перегляду судових рішень у цивільних справах в звязку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, Верховний Суд України зазначив, що відповідно до ст. 261 ЦК України\~початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. У судовому засіданні встановлено, що позивач про порушення свого права дізнався 06.03.2018 року, після відмови державного реєстратора в реєстрації права власності на житловий будинок. За таких обставин, суд вважає, що позивачем не пропущено строки позовної давності, тому підстав для відмови у задоволенні позову з підстав її пропуску немає.\~ Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині визнання незаконним та скасування рішення [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області №1 від 10 січня 2002 року «Про передачу земельної ділянки [PERSON] площею 0,853 га. в с. Деремезна по вулиці Жовтнева (зараз Центральна),22»; визнання недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії IV-КВ №074123 площею 0,853 га, за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Деремезна, вул. Центральна (раніше Жотвнева),22, кадастровим номером 3223183001:01:004:0033, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, який був зареєстрований в Книзі записів актів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №210 виданий 04 червня 2002 року на імя [PERSON]; визнання недійсним заповіту [PERSON] в частині земельної ділянки згідно державного акту IV-КВ №074123, є обґрунтованими та доведені належними і допустимими доказами, а тому позов в цій частині підлягає до задоволення. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання за [PERSON] право власності на житловий будинок з допоміжними спорудами за адресою: Київська область,Обухівський район, с. Деремезна, вул. Центральна (раніше Жотвнева),22, оскільки дані позовні вимоги є передчасними. \~ \~ \~ \~ Також, відповідно до вимог\~ч. 2 ст. 141 ЦПК України, на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати.

Outcome: partial