Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

03.08.2016 року до суду надійшла позовна заява ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 45413,71 грн., яка складається з: 11000,00 грн. заборгованість за кредитом; 29674,96 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2100,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.17.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 2138,75 грн. штраф (процентна складова). Також просить стягнути судові витрати у розмірі 1378,00 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 16.03.2007 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами, що відображається у розрахунку заборгованості за договором, а тому свої зобовязання не виконав. В судове засідання представник позивача не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, на позові наполягає. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову заперечує, посилаючись на те, що на умовах, зазначених позивачем у позові, він договір не укладав. Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи, ксерокопії яких надані позивачем, відповідач не підписував та з ними ознайомлений не був, тому зазначені документи не можуть вважатися невідємною частиною укладеного між ними договору. Зміна процентної ставки у [PERSON] заборгованості є незаконною, з огляду на що [PERSON] заборгованості не є належним доказом. Відповідно позов в частині стягнення заборгованості за відсотками, комісією, пенею та штрафами є необґрунтований, не відповідає вимогам закону, просять в цій частині позову відмовити. За письмової згоди позивача ПАТ КБ «Приватбанк» суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. У відповідності до вимог частини 2 статті 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності та взаємозвязку, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Розглядаючи даний спір, суд виходить із того, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються загальними положеннями ЦК України про зобовязання та параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит». Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно зі ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. У статті 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Із наявної у справі ксерокопії Заяви позичальника на отримання кредиту від 16.03.2007 року вбачається, та визнається також відповідачем, що між позивачем та відповідачем був укладений договір споживчого кредиту, за яким відповідач отримав у позивача кредитні кошти, відповідно до встановленого ліміту у розмірі 5000,00 грн., який потім було збільшено до 11000 грн. Згідно ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до вимог ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно приписів ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч.3 ст.212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Вирішуючи даний спір, суд не бере до уваги, як належний доказ по справі, Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку про умови кредитування, ксерокопії яких долучені до позову, оскільки вони не містять інформацію щодо предмета доказування домовленість сторін про істотні умови укладеного кредитного договору відносно відсотків, комісії, пені та штрафів, в наданих документах відсутні підпис позичальника чи будь-які інші ознаки, які б могли дозволити встановити факт обізнаності позичальника саме з цими умовами та тарифами на момент підписання заяви про отримання кредиту, а тому надані позивачем ксерокопії документів є неналежними доказами в розумінні ст.58 ЦПК України. А тому ксерокопії зазначених Умов та правил надання банківських послуг, Тарифи про умови кредитування не можуть визнаватися як складова частина кредитного договору, відповідно, позивачем не надано належних доказів щодо домовленості сторін про істотні умови укладеного договору. На пропозицію суду надати оригінали Заяви позичальника від 16.03.2007 року, Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи про умови кредитування, з підписом позичальника, позивач не надав до суду зазначені документи. Суд вважає неспроможними посилання представника позивача як на доказ обізнаності позичальника із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами на обслуговування карти, відмітку в Заяві позичальника від 16.03.2007 року про те, що він ознайомлений та згідний з зазначеними вище Умовами, Правилами та Тарифами. Такий порядок укладання кредитного договору не узгоджується із загальними правилами укладання письмових правочинів згідно статей 207, 1055 ЦК України. Окрім того, суд вважає, що такий порядок укладання кредитного договору не узгоджується також із положеннями ст.634 ЦК України (договір приєднання), на які посилається позивач, оскільки за змістом цієї норми не передбачено винятку із загального правила щодо укладання правочину в письмовій формі шляхом його підписання сторонами ( ст.207 ЦК України). Відтак, у суду відсутні будь-які законні підстави для того, щоб вважати Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку, ксерокопії яких долучені позивачем до матеріалів справи, частиною укладеного між сторонами кредитного договору від 16.03.2007 року. Відповідна правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-240цс14 та Постанові № 6-16цс15 від 11.03.2015 року, в яких однією зі сторін був ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», і які відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України є обовязкові до застосування всіма судами. Крім того, з наданого позивачем [PERSON] заборгованості вбачається, що 20.03.2007 року відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 4995,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 22,80 %. У подальшому процентна ставка змінювалась, а саме: за період з 17.01.2007 року по 31.12.2012 року - зазначено у розмірі 22,80 %; з 01.01.2013 року по 29.08.2014 року у розмірі 30,00 %; з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року у розмірі 34,80 %; з 01.04.2015 року по 30.06.2016 року - у розмірі 43,20 % . Змінюючи розмір процентної ставки, позивач посилається на п.5.3 Умов та Правил надання банківських послуг, яким передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невідємних частин Договору, зміну Банком розміру відсоткової ставки за кредитом за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 4.9 Умов та правил надання банківських послуг і п.5.8 Правил користування платіжною карткою. Суд відзначає, що позивач кілька разів безпідставно збільшував в односторонньому порядку раніше застосовану ним відсоткову ставку у спірних правовідносинах. Жодних доказів повідомлення про це збільшення відповідача, його згоду на це суду не надано, та судом не здобуто. Суд вважає, що таке збільшення відсоткової ставки не відповідає як Умовам договору та Правилам надання банківських послуг, на які посилається позивач та які додані до позову, так і вимогам закону, який діяв на час такого збільшення, а саме Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» та Закону України від 22.09.2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг». У наявній у справі ксерокопії Заяви позичальника від 16.03.2007 року зазначена базова процентна ставка по кредитному ліміту у розмірі 3% на місяць, що відповідає 36 % на рік. Враховуючи, що відповідач не визнає свою обізнаність відносно відсотків за користування грошовими коштами, та суттєві протиріччя у наданих позивачем документах, а саме запис про відсоткову ставку у розмірі 3% на місяць ( відповідно 36 % на рік) у ксерокопії Заяви позичальника не узгоджується з записами у [PERSON] заборгованості, у якому зазначені зовсім інші відсоткові ставки, а також, що позивач не надав суду оригінали відповідних матеріалів кредитної справи, з яких би вбачалися узгоджені сторонами умови договору, у тому числі щодо відсоткової ставки, суд вважає, що наданий позивачем [PERSON] заборгованості та відомості у ксерокопії Заяви позичальника щодо розміру відсоткової ставки не є належними доказами у справі, тому суд не приймає їх до уваги, як неналежні докази. Відповідно до положень ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає доведеним факт наявності заборгованості за кредитом відповідача перед позивачем у розмірі 11000 грн., як зазначено у позові та не оспорюється відповідачем, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Враховуючи, що позивач не надав суду належних доказів узгодженої сторонами у формі письмового договору домовленості, щодо розміру відсоткової ставки комісії, пені та штрафу, відповідні документи з підписом позичальника суду не надано, тому суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову в цій частині за недоведеністю. Таким чином, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а також з відповідача слід стягнути судовий збір згідно правил ст.88 ЦПК України. На підставі ст.ст.207, 509, 526, 549, 610, 1054, 1055 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial