Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

03.08.2020 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Запорізької міської ради із позовною заявою про визнання права власності за набувальною власністю. 06.08.2020 року ухвалою суду позов [PERSON] був залишений без руху та позивачу надано час для усунення недоліків. Вказану ухвалу суду позивач отримала 29.08.2020 року. 03.09.2020 року від [PERSON] надійшли матеріали на виконання ухвали суду про залишення позову без руху. Ухвалою суду від 08.09.2020 року позовну заяву [PERSON] було прийнято до розгляду та відкрито провадження, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. У своєму позові [PERSON] вказала, що вона проживає у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Цей будинок був самовільно збудований [PERSON] у 1948 році. У рішенні виконавчого комітету Сталінської районної ради депутатів трудящих від 04.10.1958 pоку №413 зазначається: «...2. Беручи до уваги, що гр. [PERSON] вже затратив кошти на будівництво будинку, який збудований в районі індивідуальної забудови, наділити гр. [PERSON] земельною ділянкою в розмірі 596 м? по [ADDRESS] під будівництво будинку». [INFO] [PERSON] помер. Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради трудящих від 23.08.1973 року оформлено земельну ділянку по [ADDRESS] на ім`я [PERSON] у зв`язку зі смертю її чоловіка [PERSON] . 17.12.1976 року [PERSON] зробила заповітне розпорядження, згідно якого все її майно заповіла матері позивача - [PERSON] . Цей заповіт, у зв`язку з хворобою [PERSON] був посвідчений на дому ( [ADDRESS] ). У подальшому, під час тривалої хвороби [PERSON] за останньою доглядала та обслуговувала [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] . З 05.09.1980 року позивач була зареєстрована у спірному будинку, де проживала разом із матір`ю [PERSON] , яка [INFO] померла. З моменту реєстрації і до цього часу за адресою: [ADDRESS] вона проживала постійно, а з часу смерті матері взагалі одна. Для належного обслуговування та проживання у спірному будинку нею були укладенi відповідні договори, в тому числі, договори на користування електричною енергію та на водопостачання, водовідведення, а також газопостачання. Враховуючи відсутність будь-яких правовстанавлюючих документів на вказаний житловий будинок та зважаючи на викладені обставини, з метою подальшого розпорядження житлом, позивач вважає за можливим визнати за нею право власності на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю. 18.09.2020 року уповноважена особа Запорізької міської ради отримала позовну заяву [PERSON] разом із матеріалами, долученими до позову. 24.09.2020 року до суду надійшов відзив представника Запорізької міської ради за довіреністю Білик Н.О. на позовну заяву [PERSON] . У своєму відзиві представник відповідача просить суд відмовити останній у задоволенні позову, враховуюче таке. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ст. 388 ЦК України набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Виходячи зі змісту вказаних статей обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є: можливість майна бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність та безперервність володіння; відсутність інших осіб, які претендують на майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Відповідно до наданих документів, [PERSON] набула у встановленому законом порядку права власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Остання за життя склала заповіт на ім`я [PERSON] , яка проживала у вказаному будинку та померла [INFO] , але так і не набула у встановленому законом порядку права власності на спірне житло. Позивач вважає, що оскільки після смерті [PERSON] пройшло більше 10 років, весь цей час вона користується спірним будинком, тому цей об`єкт нерухомості може бути визнаний за нею, як власність за набувальною давністю. Ураховуючи те, що [PERSON] була обізнана відносно того, що власником спірного будинку фактично була її померла матір, тому позивача не можна вважати користування [PERSON] будинком добросовісним. На думку представника відповідача якщо [PERSON] була донькою спадкодавця [PERSON] , тобто саме вона є спадкоємцем першої черги спадкоємців після смерті [PERSON] , тому позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх майнових прав. У судовому засіданні позивач повністю підтримали свої позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позові, а представник позивача [PERSON] вказав про наявність усіх підстав для задоволення позову. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, зазначивши, що Запорізька міська рада не претендує на спірну власність, але відсутні усі підстави для визнання права власності за набувальною власністю. Позивач добре знала кому належить спірне майно і була фактично титульним його користувачем. Вважає, що [PERSON] обрала неправильний спосіб захисту. Допитана у судовому засіданні свідком [PERSON] пояснила, що з 2002 року вона проживає за адресою: [ADDRESS] . Саме з цього часу знає і позивача, яка постійно проживала по її вулиці у будинку [ADDRESS] проживала матір позивача - [PERSON] . Крім позивача ніхто не проживав та не користувався спірним майном. Свідок [PERSON] суду пояснила, що за адресою: [ADDRESS] вона мешкає з дня народження, тобто з 1957 року. З [PERSON] вона познайомилася у 1990 році. Позивач проживала та користувалася спірним будинком весь цей час одна. Колись до [PERSON] цей будинком належав якійсь родичці позивача, але кому точно, вона не знає. Суд, заслухавши сторони, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов до такого. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Вимогами ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відсутні відомості щодо власника будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 25). Згідно рішення Сталінської районної ради депутатів трудящих від 04.10.1958 pоку №413 [PERSON] наділяється земельна ділянка в розмірі 596 м? по [ADDRESS] під будівництво будинку, враховуючи, що [PERSON] вже затратив кошти на будівництво будинку (а.с. 12). 24.10.1958 року між завідуючим відділу комунального господарства виконкому міської ради депутатів трудящих та [PERSON] був укладений договір про надання останньому у безстрокове користування земельної ділянки ( [ADDRESS] ) для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності (а.с. 10-11). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 04.09.1972 року (а.с. 13). У подальшому, у спірному будинку проживала дружина [PERSON] - [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради трудящих від 23.08.1973 року земельну ділянку по [ADDRESS] оформлено на ім`я [PERSON] у зв`язку зі смертю її чоловіка [PERSON] . 17.12.1976 року [PERSON] зробила заповітне розпорядження, згідно якого все її майно заповіла матері позивача - [PERSON] - матері позивача (а.с. 15). Цей заповіт, у зв`язку з хворобою [PERSON] був посвідчений на дому ( [ADDRESS] ). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 07.01.1977 року (а.с. 14). Відповідно до відомостей, наданих ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» після смерті [PERSON] користувачем спірного будинку стає [PERSON] , так як остання неодноразово у вказаному товаристві замовляла послуги щодо оформлення технічної документації на спірний будинок (востаннє 15.07.1987 року). [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 05.09.1980 року, де і проживає на цей час. За відомостями департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 10.11.2020 року за вказаною адресою інформація щодо інших осіб, відсутня. Факт реєстрації позивача за вказаною адресою підтверджується і даними домової книги. Після смерті матері позивач одноосібно користується будинком і для належного обслуговування та проживання у житлі [PERSON] були укладенi відповідні договори, в тому числі, договори на користування електричною енергію, водопостачання та водовідведення, а також газопостачання (а.с. 17-23). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Судом встановлено, що [PERSON] вселилася та була зареєстрована у спірному будинку на законних підставах, що свідчить про наявність у неї права користування такою нерухомістю, тобто фактично позивач має певний юридичний титул (користувач), що унеможливлює відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України визнати за [PERSON] права власності на будинок за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду по справі №640/13780/18 від 28.10.2020 року. Враховуючи викладене, на думку суду, сторона позивача не довела, що у даному випадку існують підстави для задоволення позову.

Outcome: dismissed