Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

04 вересня 2015 року [PERSON], від імені якого діє [PERSON], звернувся в суд з позовом до філії концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний ремонтний завод» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди. 23 листопада 2015 року позивач [PERSON] подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить постановити рішення про стягнення з концерну «Техвоєнсервіс», який був залучений до участі в справі в якості належного відповідача: - 23 159,16 грн. заборгованості по заробітні платі; - вихідну допомогу при звільненні з роботи в розмірі середнього заробітку; - середній заробіток за весь час затримки заробітної плати по день фактичної виплат; - 5000 грн. у відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування своїх вимог зазначав, що з 1988 року він, [PERSON], безперервно працював на «Львівському автомобільному ремонтному заводі», в тому числі з 2004 року по жовтень 2012 року обіймав посаду директора. Відповідно до п.2.1 Положення філія є структурним підрозділом концерну «Техвоєнсервіс» і не користується правами юридичної вимоги. У звязку з численними реорганізаціями на заводі, з жовтня 2013 року він працював на посаді радника директора з адміністративних і виробничих питань, з ним був укладений контракт №1 від 17 жовтня 2013 року, дія якого продовжена до 31 грудня 2015 року. Наказом №67-к від 04 серпня 2015 року він був звільнений з посади радника директора з адміністративних і виробничих питань відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України (у звязку зі змінами в організації виробництва). На час звільнення з роботи 04 серпня 2015 року він, [PERSON], знаходився на лікарняному, дізнався про звільнення в телефонному режимі, а копію наказу про звільнення з роботи отримав 25 серпня 2015 року. При звільненні з роботи йому не була виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 23 159,16 грн. та вихідна допомога в розмірі середньомісячного заробітку. Трудова книжка йому була видана лише 19 листопада 2015 року, незважаючи на те, що він, позивач, приїжджав на роботу 22 і 25 серпня 2015 року, про що свідчить акт прийому-передачі справ, отримання копії наказу про звільнення. Його вимоги надати довідку про заборгованість заробітної плати керівництво заводу проігнорувало. Крім цього, він, [PERSON], являється інвалідом другої групи, учасником бойових дій, потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, тому постійно потребує коштів на лікування. Маючи заборгованість по заробітній платі, він відчув себе неповноцінним громадянином, перебуваючи на утриманні своїх близьких, позичаючи у знайомих грошові кошти, що призводило до побутових конфліктів у сімї та переживань, у звязку з чим він неодноразово перебував на лікарняному. Звільнення з роботи до закінчення строку дії контракту підірвало його авторитет і ділову репутацію, оскільки він багато років працював директором заводу, на заводі його всі знають і поважають. Такими діями відповідач йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює в 5 000,00 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, зіславшись на обставини які викладені в позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог. Представник концерну «Техвоєнсервіс» [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та пояснив, що при звільненні з роботи позивачу [PERSON] через складне фінансове становище підприємства дійсно не було виплачено заборгованість по заробітній платі в розмірі 23 159,16 грн. та вихідну допомогу в розмірі 2 493,75 грн. Вважає уточнені позовні вимоги [PERSON] обгрунтованими, крім вимог про відшкодування моральної шкоди, в задоволенні яких просить відмовити. В судове засідання, яке після оголошення перерви було призначено на 09 грудня 2015 року о 17.30 год., учасники процесу не зявились та подали заяви з проханням проводити розгляд справи у їх відсутності. У відповідності до ст.197 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши пояснення учасників процесу, зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до частково задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] працював у філії концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний ремонтний завод» з 1988 року, а з 11 жовтня 2004 року по жовтень 2012 року обіймав посаду директора цього підприємства. Відповідно до трудового договору №1 від 17 жовтня 2013 року [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду радника директора з адміністративних і виробничих питань. Дію даного договору було продовжено з 01 грудня 2014 року по 31 грудня 2015 року. Відповідно до наказу №67-к від 04 серпня 2015 року позивача [PERSON] було звільнено з посади радника директора з адміністративних і виробничих питань на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України (у звязку зі змінами в організації виробництва). Вказані обставини підтверджуються поясненнями в судовому засіданні позивача [PERSON], його представника [PERSON], долученими до справи копіями трудової книжки позивача [PERSON], трудового договору №1 від 17 жовтня 2013 року, наказу №67-к від 04 серпня 2015 року та цих обставини не оспорював представник відповідача [PERSON] У відповідності до ст. ст. 115, 116 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Положеннями ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як вбачається з долучених до матеріалів справи довідок філії концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний ремонтний завод» №208 від 16 листопада 2015 року та №225 від 09 грудня 2015 року позивачу [PERSON] при звільнення з роботи 04 серпня 2015 року не було виплачені: 23 159,16 грн. заборгованості по заробітній платі та вихідна допомога в розмірі 2 493,75 грн. Згідно довідки №226 від 09 грудня 2015 року, яка видана філією концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний ремонтний завод» загальна сума середнього заробітку, яка нарахована [PERSON] з 05 серпня 2015 року по 09 грудня 2015 року, становить 5 997,09 грн. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку. що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги при звільненні з роботи та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є підставними та такими, що підлягають до задоволення. Що стосується вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, то такі, на думку суду, задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не наведено належних і обєктивних доказів того, що він переніс моральні страждання, втратив нормальні життєві звязки та витратив додаткові зусилля для організації свого життя.

Outcome: partial