Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-16 00:00:00

02 серпня 2017 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: виселити відповідача з квартири [ADDRESS] без надання йому іншого житлового приміщення. Вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником зазначеної квартири разом із своїм сином [PERSON] В квартирі крім позивача, її сина - [PERSON] зареєстровані відповідач - [PERSON], колишній чоловік позивача та онука - [PERSON], [INFO]. Як зазначає позивач, в період з 2005 року по 30.08.2007 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 03.03.2005 року відповідач був зареєстрований у квартирі. Внаслідок того, що відповідач зловживає спиртними напоями, після чого вчиняє п'яні дебоші та сварки, позивач вимушена була розірвати шлюб. Внаслідок такої поведінки відповідача, син позивача, який є співвласником квартири з 2005 року вимушений був залишити місце реєстрації та проживання. Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати в квартирі, проте сторони не ведуть спільне господарство, відповідач зловживає і на даний час спиртними напоями, вчиняє сварки. Також відповідач не приймає участі в утриманні квартирі, не несе витрати по оплаті за житлово-комунальні послуги. Крім того відповідач не працює, власних коштів не має. Позивач зазначає, що спільне проживання з відповідачем є нестерпним, в стані алкогольного сп'яніння відповідач хватає ніж чи інші предмети і погрожує їй фізичною розправою, силоміць вигнав позивача з її кімнати, зіпсувавши її речі та поселився в ній сам. Неодноразово викликались працівники поліції. На прохання переїхати відповідач не реагує. А тому на підставі положень статті 116 ЖК УРСР позивач звернулась до суду із зазначеним позовом. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив, до суду пояснення чи заперечення на заявлені вимоги не надійшли. Відповідно до ст.224 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних матеріалів за згодою позивача. Позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи, тому суд ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, вислухавши позивача та свідків, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 29.04.1998 року та Договору дарування від 28.09.1996 року. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.02.2005 року по 30.08.2007 року. З довідки №02/10/07-3143 від 18.07.2017 року, яка видана Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] власник з 1978 року, [PERSON] колишній чоловік з 2005 року, [PERSON] син з 2000 року, [PERSON] онука з 2010 року. [PERSON] разом з донькою [PERSON], [INFO] року з 2005 року постійно проживають на присадибній ділянці [ADDRESS] що підтверджується довідкою голови правління садівницького товариства «Артемівець». З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та її колишнім чоловіком [PERSON] неодноразово виникали конфлікти на грунті побутових умов та неприязних відносин, так як останній вживає спиртні напої та постійно погрожує фізичною розправою, що підтверджується висновком від 16.07.2017 року, постановами про відмову в порушенні кримінальної справи від 31.12.2010 року та 09.03.2011 року. В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] надали свідчення, що [PERSON] зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, погрожує позивачу. В кімнаті, яку займає [PERSON] обмаль меблів, лише шафи в яких він зберігає речі і продукти харчування. В кімнаті він не прибирає, не дотримується особистої гігієни, спить на підлозі на матрасі, оскільки диван він продав. Крім того пояснили, що [PERSON] знищує та псує майно, яке було придбано за особисті кошти [PERSON] та чинить все їй на перекір, роблячи її життя нестерпним. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК України слід дійти до висновку про те, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд встановив, що [PERSON] вселився до квартири зі згоди власників квартири, як член сім'ї власника квартири. На даний час з власником квартири у родинних відносинах не перебуває, спільним побутом, взаємними правами та обов'язками із ним не пов'язаний. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Стаття 109 ЖК УРСР передбачає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Із роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вбачається, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст.116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об'єктивну, а не суб'єктивну неможливість спільного проживання. Тому незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб у силу їх суб'єктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів щодо конфлікту з колишнім чоловіком, який зловживає спиртними напоями, постійно погрожує фізичною розправою. Метою такого звернення було прийняття мір до колишнього чоловіка. Працівниками поліції проводились профілактичні бесіди з [PERSON], проте як встановлено судом, вони позитивних результатів не дали. В судовому засіданні позивач пояснила, що вона працює вихователем в дитячому садку, дуже рано піднімається на роботу приблизно о 5-й годині, проте відповідач випивши алкогольні напої вмикає телевізор на повну гучність, що не надає можливості їй відпочити. На будь-які зауваження відповідач не реагує, замість цього кидається битися, погрожує та висловлюється нецензурними словами. Також позивач пояснила, що відповідач навмисно пошкоджує її майно, зокрема, холодильник, електрочайник, які довелось їй купувати за власні кошти. Позивач пояснила, що відповідач створює їй нестерпні умови проживання. Відповідач в судове засідання не з'явився, не надав суду доказів, що він не порушує правила співжиття, не псує майно та житлове приміщення. Отже, враховуючи, що відповідач систематично порушує правила співжиття, на заходи впливу не реагує, що робить неможливим для інших спільне проживання з ним в одній квартирі, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на підставі положень статті 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved