Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

03.07. 2019 року позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, будинок [ADDRESS] належить їй, [PERSON] , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 27 лютого 2003 року. Її дочка [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , якого вона в подальшому зареєструвала за адресою: [ADDRESS] . Подружнє життя дочки з відповідачем не склалося і вони розірвали шлюб у 2018 році. Відповідно Акту виданого головою квартального комітету № 17 від 24.04.2019 року встановлено, що відповідач зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але фактично не проживає за вказаною адресою з 2015 року по теперішній час. Добровільно відповідач здійснити зняття з реєстрації місця проживання відмовляється. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідач не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за них, чим об`єктивно порушуються її права, тому вона змушена звернутися за захистом до суду. Відтак, якщо реєстрація місця проживання іншої особи у житлі власника здійснює перешкоди у вільному володінні, розпорядженні та користуванні своїм житлом, він має право звернутися до суду із позовною заявою про усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Враховуючи вищевикладені обставини, просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме буд . [ADDRESS] . До початку проведення судового засідання позивач надав суду заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився по невідомим суду причинам, хоча належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду справи. Своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.Відповідно до ст. 187 ЦПК України виклик відповідача, також здійснювався через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Представник третьої особи відділ реєстрації Синельниківської міської ради в судове засідання не з`явився, однак надав заяву про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позовних вимог не заперечують. Суд вважає за необхідне ухвалити заочне рішення у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, давши їм належну оцінку, прийшов до наступного. Судом встановлено, що відповідно договору купівлі-продажу від 27 лютого 2003 року позивач є власником будинку [ADDRESS] . Відповідно до довідки та акту, виданих квартальним комітетом № 17 Синельниківської міської ради від 24.04.2019 року [PERSON] , [INFO] зареєстрований, але не проживає за адресою: [ADDRESS] з 01.01.2015 року по даний час. За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України станом на 11.11.2019 року, [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Зі змісту позову та з наданих позивачем письмових доказів вбачається, що відповідач, хоча і зареєстрований в будинку, проте фактично там не проживає, не бере участі в утриманні житла, комунальні послуги не сплачує. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Главою 23 ЦК України, встановлено, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на власний розсуд. Зміст права власності полягає у належності власникові права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, на що не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Оскільки договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався, суд при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, застосовує норми цивільного законодавства. Згідно зі ст.386 ЦК України власник який має підстави передбачати можливість порушення свого права іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Окрім того, положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (Постанова Верховного Суду від 17.10.2018 року №521/17805/16-ц). Таким чином, з огляду на вищевикладене, судом встановлено, що позивач є власником зазначеного вище будинку, реєстрація в ньому відповідача, як колишнього члена сім`ї власника, створює позивачу [PERSON] перешкоди у розпорядженні ним, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме буд. [ADDRESS] , оскільки відповідач тривалий час не проживає за місцем реєстрації (більше одного року) без поважної причини. За змістом ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про позбавлення права користування житловим приміщенням. У зв`язку з тим, що зазначений Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим таку вимогу, як позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У даному випадку на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у сумі 768 грн. 40 копійок. На підставі викладеного ст. 41 Конституції України, ст. 17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, ст.317, ст. 383, 386, ст. 405 ЦК України , ст. 3 СК України, ст. 7 Закону України від 11. 12. 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved