Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

02 червня 2020 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов [PERSON] до ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» про стягнення грошових коштів не виплачених при звільненні та зобов`язання вчини дії. В обґрунтування позову зазначено, що з 1 серпня 2018 року по 28 травня 2020 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем. 28 травня 2020 року позивач був звільнений за угодою сторін. При звільненні відповідач не видав позивачу трудову книжку та не провів з ним повного розрахунку. Також відповідач відмовився видати довідку про розмір заборгованості по заробітній платі. Внаслідок незаконних дій відповідача, позивач зазнав моральну шкоду. У зв`язку із цим, позивач, з урахування доповнень, просить суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі та компенсацію за 24 дні щорічної відпустки в розмірі 62 279,40 грн., стягнути моральну шкоду у розмірі 9 446 грн., зобов`язати відповідача надати до суду довідку про розрахунок заборгованості по заробітній платі та днів щорічної відпустки невикористаної позивачем, зобов`язати відповідача повернути позивачу належним чином заповнену трудову книжку, стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 1681,60 грн. (а.с.а.с.1-4, 22-23) Ухвалою від 05 червня 2020 року позов було залишено без руху, через ненадання позивачем документу про сплату судового збору. (а.с.17) На виконання вимог ухвали, позивачем 10 червня 2020 року було надано документ про сплату судового збору. (а.с. 21) 11 червня 2020 року позов було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Одночасно було витребувано у ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» довідку про розрахунок заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] та щодо днів невикористаної ним відпустки, та роз`яснено наслідки невиконання ухвали про витребування доказів. (а.с. 25-26) Позов розглянуто Кіровським районним судом м. Дніпропетровська, відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦПК України за місцем проживання позивача. (а.с. 11) В судовому засіданні позивач просив задовольнити позов в повному обсязі. У відповідності до ст.234 ЦПК України, допитаний, як свідок позивача вказав, що при звільненні йому не було виплачено заробітну плату та не було проведено розрахунку за невикористані дні щорічної відпустки. З приводу трудової книжки зазначив, що відповідач відмовився її видавати через те, що позивачем не було надано письмової заяви про відсутність у нього претензій до підприємства. Не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку. Представник позивача в судовому засіданні зазначав, що матеріали справи підтверджують доводи позивача, просив задовольнити позов в повному обсязі. Не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідач в судові засідання не з`явився, відзив на позов до суду не находив. Відповідач був належним чином неодноразово повідомлений про час і місце розгляду справи (а.с.а.с.28, 36). Клопотань про розгляд справи за його відсутності відповідач не надав, про причини неявки не повідомив. З урахуванням викладених вище обставин на підставі ст.ст. 280, 287, 288 ЦПК України, розгляд справи проведено в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, показання позивача, суд приходить до наступних висновків виходячи з такого. Позивач з серпня місяця 2018 року працював у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод» на посаді водія. Згідно наявних в матеріалах справи відомостей з Пенсійного фонду України, відповідач ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» сплачував загальнообов`язкові державні страхові внески за позивача, починаючи з серпня 2018 року по березень 2020 року. (а.с.5) 28 травня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача із заявою про звільнення за згодою сторін. (а.с.9) Однак, в день звільнення відповідач не видав трудову книжку позивачу та не провів з ним розрахунок в строки, зазначені в статті 116 КЗпП. Вказане, було підтверджено позивачем допитаним, як свідка. Фактично до цього часу позивач трудову книжку не отримав, повний розрахунок відповідач з ним не провів. Згідно розрахункових листів виданих АТ «ДАЗ», за жовтень 2019 року [PERSON] було нараховано до виплати 8 095,96 грн., за листопада 2019 року 8054,75 грн., за грудень 2019 року 8 557,49 грн., за січень 2020 року 10 581,07 грн., за березень 2020 року 9 168,26 грн. При цьому вказані розрахункові листи не містять відомостей, що вказані кошти були виплачені (а.с.6-8) Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, в строк визначений ст. 233 КЗпП. (а.с.1) Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно положень статті 115 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Ухвалою від 11 червня 2020 року в ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» було витребувано довідку про розрахунок заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] (а.с. 25-26) 24 червня 2020 року вказана ухвала була отримана відповідачем, що підтверджується підписом про отримання в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. (а.с. 28) Станом на 04 серпня 2020 р. вказана ухвала виконана не була, витребувана інформація до суду не надійшла. В вказаній вище ухвалі, відповідачу було роз`яснено зміст ч. 10 ст. 84 ЦПК України, що у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. С часу отримання відповідачем ухвали про витребування доказів до дня винесення рішення минуло більше місяця, що є достатнім часом для надання витребуваних документів. (а.с.28) Оскільки відповідачем не було виконано ухвалу про надання довідки про розрахунок заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] , суд вважає за необхідне встановити факт невиплати працівникові при звільненні заробітної плати в загальному розмірі 55 060,20 грн., яка складається із заборгованості: за жовтень 2019 року - 8 095,96 грн., за листопад 2019 року - 8054,75 грн., 8 557,49 грн. - за грудень 2019 року, 10 581,07 грн. - за січень 2020 року, 9 168,26 грн. - за березень 2020 року. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. З огляду на вище викладене, суд вважає стягнути в судовому порядку стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі при звільненні в розмірі 55 060,20 грн. Вирішуючи питання щодо зобов`язання відповідача повернути позивачу трудову книжку, суд виходить з наступного. Згідно абз.2 ст.47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» (з наступними змінами та доповненнями) трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідно до п.п. 4.1., 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110 (з наступними змінами та доповненнями) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивач заперечує факт видачі йому трудової книжки, у зв`язку із цим, суд приходить до висновку, що відповідача необхідно зобов`язати видати [PERSON] його трудову книжку. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку, суд виходить з наступного. Згідно ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Відповідно до ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Особам віком до вісімнадцяти років надається щорічна основна відпустка тривалістю 31 календарний день. Для деяких категорій працівників законодавством України може бути передбачена інша тривалість щорічної основної відпустки. При цьому тривалість їх відпустки не може бути меншою за передбачену частиною першою цієї статті. У відповідності до ст.83 КЗпП України та ст.24 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Допитаний в якості свідка позивач вказав, що йому не була виплачена компенсація за 24 дня невикористаної щорічно відпустки в розмірі 7 219,20 грн. Ухвалою від 11 червня 2020 року в ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» було витребувано довідку щодо днів невикористаної позивачем відпустки. (а.с. 25-26) 24 червня 2020 року вказана ухвала була отримана відповідачем, що підтверджується підписом про отримання в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. (а.с. 28) Станом на 04 серпня 2020 року вказана ухвала виконана не була, витребувана інформація до суду не надійшла. В вказаній вище ухвалі, відповідачу було роз`яснено зміст ч. 10 ст. 84 ЦПК України, що у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. С часу отримання відповідачем ухвали про витребування доказів до дня винесення рішення минуло більше місяця, що є достатнім часом для надання витребуваних документів. (а.с.28) Оскільки відповідачем не було виконано ухвалу про надання довідку щодо днів невикористаної відпустки [PERSON] , суд вважає за необхідне встановити, що позивачем не було використано 24 дні щорічної основної відпустки. Відповідно до ст. 21 КЗпП України заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку. Порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв`язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно п.2 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100 (з наступними змінами та доповненнями) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підставі викладеного, з урахування невикористаних днів щорічної відпустки, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за всі дні невикористаної відпустки в заявленому позивачем розмірі 7 219,20 грн., що знаходиться в межах розміру Порядку обчислення середньої заробітної плати Вирішуючи питання щодо відшкодування морально шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з п.9 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України серед способів захисту цивільних прав визначено відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У відповідності зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд вважає доведеним факт заподіяння позивачам моральної шкоди через дії відповідача, який тривалий час навіть після ухвалення судового рішення не вживав заходів щодо поновлення прав позивачів, які були змушені сплачувати за спожиту електроенергію за завищеними цінами, побоюючись припинення електропостачання. Слід також врахувати, що тривалий час, витрачений на судовий розгляд справ, також спричиняв заподіяння моральної шкоди. Враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, зважаючи на вимоги розумності і справедливості суд вважає визначити розмір моральної шкоди в сумі 3 000 грн. В решті стягнення моральної шкоди слід відмовити у зв`язку із необґрунтованістю стягнення саме такого розміру моральної шкоди. Відповідно до вимог ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи результати розгляду справи, часткове задоволення вимог про стягнення моральної шкоди та задоволення вимоги про зобов`язання повернути трудову книжку, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1 107 грн. 83 коп. Крім того, враховуючи повне задоволення позовної вимоги про стягнення заробітної плати, з урахування того, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір в розмірі 840,80 підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: partial