Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

03.02.2020 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що є власником будинку [ADDRESS] , в якій зареєстровані він із сім`єю та відповідачі у справі, в яких він придбав житло 28.03.2011 року. Однак, відповідачі не проживають у вказаному житловому приміщенні з дня оформлення договору купівлі-продажу квартири, тобто більше року, їх речей в приміщенні не має і вони не знялися з реєстраційного обліку в добровільному порядку, житлом не цікавиться, витрат по утриманню будинку не несуть. Таким чином, відповідачі порушують його права, як власника будинку, щодо утримання, користування та розпорядження житлом, позбавляють можливості оформити субсидію. В зв`язку з тим, що мирним шляхом вирішити спір не можливо, позивач просив в судовому порядку визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком за адресою: [ADDRESS] , та стягнути з відповідачів на його користь сплачений судовий збір. 16.03.2020 року судом відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи з викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили, відзив на позов не подали. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач - [PERSON] , [INFO] , на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 28.03.2011 року укладеного з відповідачем - [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Узинської міської державної нотаріальної контори Малькевич Л.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 2043, є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 5-8). Згідно із довідкою виконавчого комітету Узинської міської ради від 03.02.2020 року за № 11-14/384(а.с.9) у вказаному житловому приміщенні зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , 1989 року народження, [PERSON] , 2013 року народження, [PERSON] , 2015 року народження, та попередні мешканці: [PERSON] , 1964 року народження, [PERSON] , 1984 року народження, [PERSON] , 1989 року народження, [PERSON] ,1946 року народження, що узгоджується із записами в будинковій книзі на будинок ( а.с. 13-20). З актів про фактичне місце проживання (не проживання) осіб від 11.01.2020 року та довідок про фактичне місце проживання (не проживання) осіб від 11.01.2020 року (а.с.21-28), вбачається, що в будинку [ADDRESS] , зареєстровані, однак з 2013 року не проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Отже, права і обов`язки членів сім`ї власника будинку (квартири) регулюються статтями 156, 157 ЖК України, а права і обов`язки наймачів - статтями 158 - 170 ЖК України, а також главою 59 ЦК України. Таким чином, право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначена висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були зареєстровані будинку [ADDRESS] , як члени сім`ї власника будинку [PERSON] , яка продала вказане житло позивачу та вони вибули з нього на інше місце проживання, в спірному житловому приміщенні не проживають більше року, їх особистих речей в будинку немає, домовленості між ними та новим власником житла щодо права користування житлом відсутні, що підтверджено матеріалами справи та не заперечується відповідачами. Враховуючи вищезазначене, та те що між сторонами у справі договори найму на проживання у спірному житловому приміщенні не укладались, суд дійшов висновку про те, що відповідачі залишаючись зареєстрованими в будинку [ADDRESS] , власником якого є позивач, та є сторонніми для нього особами, які перешкоджають [PERSON] належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушують його права, як власника, тому позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням. Згідно вимог ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідачі у даній справі відзив на позов із запереченнями та належними і допустимими доказами в їх підтвердження та спростування доводів позивача до суду не подали. Відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, виходячи зі змісту зазначеної норми закону, прийняте рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, а відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення у повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач сплатив при подачі позову судовий збір в розмірі 840,80 грн. (а.с.1), тому з відповідачів на його користь стягуються вказані судові витрати по 210,20 грн. з кожного.

Outcome: approved