Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

02 листопада 2017 року позивач звернувся до суду із дійсним позовом в обґрунтування якого зазначив, що згідно свідоцтва про право власності на домоволодіння від 05 червня 1972 року, виданого Ворошиловградським міським відділом комунального господарства, його батькам [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належав будинок [ADDRESS]. Згідно технічного паспорту на зазначений житловий будинок, [PERSON] належало 8/10 частин будинку, а [PERSON] була власником 2/10 частини цього будинку. [INFO] року [PERSON] померла. Після її смерті належну їй частку будинку успадкували її чоловік [PERSON] та сини [PERSON] та [PERSON], по 1/15 частки кожен. Однак жодних дій з нотаріального оформлення належної спадщини вони не вчинили. 28 вересня 2001 року [PERSON] оформив заповіт, згідно якого все своє майно заповів йому, [PERSON] 17 жовтня 2002 року [PERSON] договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Володимирським В.Ю. подарував 4/5 частини житлового будинку [PERSON] [INFO] року [PERSON] помер. Після його смерті спадкоємцем за заповітом та за законом є він, [PERSON] [INFO] року він звернувся до державного нотаріуса Другої сєверодонецької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва на спадщину за законом на 1/15 частку спадкового будинку, котру він фактично прийняв після смерті матері, та на 1/15 частку за заповітом після смерті батька [PERSON] Однак державним нотаріусом йому були надані відмови у вчиненні нотаріальних дій у зв'язку з тим, що відсутня будь-яка інформація про об'єкт спадкування, як в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, так і в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Об'єкт спадкування знаходиться на території проведення антитерористичної операції у м.Луганськ, у зв'язку з чим неможливо зробити запит до Луганського бюро технічної інвентаризації з приводу спадкового майна. Тому він просить суд визнати за ним право власності на 1/15 частку будинку [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] та на 1/15 частку зазначеного будинку після смерті батька [PERSON] Сторони в судове засідання не з'явились. Від позивача та його представника на адресу суду надійшли заяви, згідно яких вони просили справу розглядати без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач також направив заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнав та просив суд у зв'язку із неможливістю бути присутнім в судовому засідання справу розглядати без його участі. Виходячи з вищевикладеного, а також положень ч.3 ст.211 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає, що судовий розгляд справи можливий за відсутності осіб, які беруть участь у справі. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі, у відповідності до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічні вимоги визначені у ст. 81 ЦПК України. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами;висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено наступне. Згідно копії свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння від 05 червня 1972 року, виданого Ворошиловградським міським відділом комунального господарства, 4/10 частки домоволодіння, яке складається з житлової прибудови АІ-І, сіней а2, ? частки уборної Ж, ? частки побудов №1,, №3, ? частки забору №2, яке розташовано у [ADDRESS], належить [PERSON] та [PERSON]. на праві приватної власності. Домоволодіння [ADDRESS] зареєстроване в Луганському міжміському бюро технічної інвентаризації по праву приватної власності за [PERSON], [PERSON], кожному з яких належить 4/10 частки на підставі свідоцтва про право приватної власності на будівлю, виданого Ворошиловградським міськкомхозом 05 червня 1972 року та записано в реєстрову книгу №42/12731 (а.с.14) Відповідно до копії технічного паспорту (станом на 15 вересня 1972 року) на домоволодіння по [ADDRESS] [PERSON] належить 8/10 частини, а [PERSON] - 2/10 частини вказаного домоволодіння на підставі свідоцтва про право приватної власності, видане Луганським міськомхозом 12 червня 1972 року та договору дарування від 02 серпня 1972 року №3944 (а.с.15-16). Згідно копії технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду (станом на 14 жовтня 1994 року), житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] (частка складає 8/10) та [PERSON] (частка складає 2/10) (а.с.17-22). 28 вересня 2001 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої Луганської державної нотаріальної контори Пастуховою Л.О. та зареєстрований в реєстрі за №1-1226, яким все своє майно заповів [PERSON] (а.с.23). З копії Договору дарування 4/5 частин житлового будинку від 17 жовтня 2002 року вбачається, що [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар 4/5 частини житлового будинку за адресою: вул.Ударників, 49, м.Луганськ. Подаровані 4/5 частини житлового будинку належать [PERSON] на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок, виданого Ворошиловградським відділом комунального господарства від 05 червня 1972 року, яке видане на 6/10 частин вищезазначеного житлового будинку та свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок, виданого Ворошиловградським відділом комунального комподарства від 05 червня 1972 року, вданого на 4/10 частини вищезазначеного житлового будинку та договору дарування, посвідченого Третьою Ворошиловградською державною нотаріальною конторою за №3944 від 02 червня 1972 року та зареєстрованих в БТІ м ,Ворошиловграда за №42/12731 (а.с.24). Згідно копії будинкової книги житлового будинку [ADDRESS], серед осіб, які були у ньому прописані, зазначені, зокрема, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.25-32). З копії свідоцтва про народження від 27 березня 1967 року вбачається, що батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого [INFO] року Жовтневим районним відділом реєстрації актів громадянського стану, [PERSON] померла [INFO] року у м.Луганськ (а.с.12). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції 28 вересня 2010 року, [PERSON] помер [INFO] року у м.Луганськ (а.с.13). Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №49043435 від [INFO] року, спадкова справа після смерті [PERSON] була зареєстрована [INFO] року у спадковому реєстрі Другою сєверодонецькою державною нотаріальною конторою за №61202103 (а.с.34). Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №49069125 від 13 вересня 2017 року, після смерті [PERSON] [INFO] року Другою сєверодонецькою державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа за №61202063 (а.с.33). Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, Законами України від 02.09.1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат», від 23.06.2005 року № 2709-ІV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. Спадщина після смерті [PERSON] відкрилась у 1997 році тобто до набрання чинності ЦК України 2003 року, тому відносини спадкування в даному випадку повинні регулюватися нормами, які діяли на момент її відкриття, а саме ЦК Української РСР ( в редакції 1963 р.), а відносини спадкування після смерті [PERSON] мають регулюватись ЦК України (Закон від 16.01.2003 року), оскільки спадщина відкрилась у 2010 році. Відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Зміст юридичної процедури встановлення факту прийняття спадщини однією особою від фізичної особи, яка померла, полягає у наданні права особі-спадкоємцю у передбаченому законом порядку реалізувати набуті нею спадкові права. Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 4 ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту - спадкоємці за законом. Згідно зі ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. В силу ст., ст. 1268, 1274 ЦК України спадкоємці за заповітом чи законом мають прийняти спадщину , або не прийняти її, чи відмовитися від прийняття спадщини на користь будь- кого із спадкоємців незалежно від черги. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1268 ч.5 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема, законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування», в якій зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №1101/02-31 від [INFO] року, виданої державним нотаріусом Другої севєродонецької державної нотаріальної контори Луганської області вбачається, що [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/15 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок за адресою: Луганська область, м.Луганськ, вул.Ударніков. б. 49, після смерті [PERSON] у зв'язку з тим, що під час вивчення наданих документів на об'єкт спадкування та перевірки відомостей про цей об'єкт у Державному реєстрі прав було встановлено, що відсутня будь-яка інформація про об'єкт спадкування як в Державному реєстрі прав, так і в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що має суттєве значення для визначення статусу об'єкта нерухомості та подальшої реєстрації права власності (а.с.35). Крім того, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №1102/02-31від [INFO] року, виданою державним нотаріусом Другої сєверодонецької державної нотаріальної контори Луганської області Чиркіною Т.Д., [PERSON] було також відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/15 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок, розташований за адресою: Луганська область, м.Луганськ, вул.Ударників, б. 49, після смерті [INFO] року його батька [PERSON] з аналогічних підстав, зазначених у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дій №1101/02-31 від [INFO] року (а.с.36). Вирішуючи питання про визнання за позивачем права власності на спадкове майно суд виходить з наступного. Позивачем на підтвердження факту проживання разом зі спадкодавцем [PERSON] була надана копія будинкової книги, однак з неї неможливо встановити, з якого саме часу особи, зазначені в ній, були зареєстровані, коли вони були зняті з реєстрації, та чи були вони зняті з реєстрації взагалі, так як надана копія виготовлена неякісно, що не дає можливості встановити дійсний зміст документа. У зв'язку з цим неможливо встановити вступ у фактичне управління або володіння спадковим майном після смерті спадкодавців. У позовній заяві позивач посилається на те, що спадковий житловий будинок належить [PERSON] в розмірі 8/10 частки та [PERSON] в розмірі 2/10 частки, однак згідно копії свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння спадкодавці є власниками 4/10 частки будинку, а також вказано, що [PERSON] та [PERSON] належить по 4/10 частки спадкового домоволодіння. У зв'язку із зазначеними у правовстановлюючому документі відомостями неможливо встановити дійсний розмір часток, які належать спадкодавцям. Надані копії технічних паспортів на спадкове домоволодіння не дають можливості встановити дійсний розмір належних спадкодавцям часток житлового будинку, оскільки вони не є правовстановлюючими документами. Крім того, з договору дарування 4/5 частин житлового будинку вбачається, що 4/5 частини житлового будинку належать [PERSON] на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 05 червня 1972 року, яке видане на 6/10 частин будинку, свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 05 червня 1972 року на 4/10 частини будинку та договору дарування від 02 серпня 1972 року за №3944, які були зареєстровані в БТІ м .Ворошиловграда за №42/12731. Однак, з матеріалів справи вбачається, що за реєстровим №42/12131 зареєстроване лише свідоцтво про право приватної власності на домоволодіння, з якого, як було встановлено судом, неможливо встановити дійсний розмір часток спадкодавців. Також суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відповідачами у справах щодо спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Позивачем не надано доказів того, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем, який прийняв спадщину, у зв'язку з чим неможливо дійти висновку, що він є належним відповідачем у даній справі. Учасники справи скористались наданим процесуальним правом заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності, а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За таких обставин, зважаючи на той факт, що ані позивачем, ані його представником будь-яких клопотань про витребування доказів не заявлялось, а в даному випадку у суду відсутні підстави збирати докази з власної ініціативи, позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не було доведено належними доказами обставини, на які він посилається у позовній заяві. На підставі викладеного, ст. 25, 1216, 1223, 1261, 1262, 1268 ЦК України,

Outcome: dismissed