Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

02 вересня 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача борг за договором позики в розмірі 151808 грн та судові витрати по справі. В обґрунтування заявленого позову зазначила, що 13 листопада 2018 року [PERSON] згідно договору позики грошей взяв у позивача в борг 2560 грн, які згідно п. 4.1 договору зобов`язався повернути 26 листопада 2018 року. Але відповідач суму позики не повертає, ухиляється від її повернення. Позика була оформлена відповідним договором та розпискою. Згідно п.4.2 договору в разі неповернення грошей в строки, які вказані в договорі (п. 4.1) позичальник сплачує проценти у розмірі 10 % в день від суми простроченої заборгованості до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем. Позичальник станом на 01 липня 2020 року борг не повернув. З 27 листопада 2018 року по 01 липня 2020 року пройшло 583 днів. Всього заборгованість за тілом позики складає 2560 грн, заборгованість за відсотками складає 149248 грн. Крім того, згідно договору поруки укладеного 13 листопада 2018 року між позивачем та [PERSON] , предметом договору є надання поруки за виконання зобов`язань з боку [PERSON] за договором позики від 13 листопада 2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] на суму 2560 грн. В судове засідання позивач, представник позивача не з`явились, представник позивача надав суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутністю, позовні вимоги підтримав повністю. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явились, були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомили, відзив на позовну заяву не надали. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, враховуючи думку представника позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики від 13 листопада 2018 року, відповідно до умов якого позикодавець передає позичальнику грошові кошти в порядку та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується їх повернути позикодавцю на умовах, встановлених цим договором, а саме, загальна сума позики складає 2560 грн, які згідно з п. 4.1 договору зобов`язався повернути 26 листопада 2018 року. Згідно із п. 4.2. договору за користування коштами понад строки, які вказані в договорі (п.4.1.) позичальник сплачує проценти у розмірі 10% за кожен день користування позикою (3650 відсотків річних або 3660 відсотків річних, якщо на період користування позикою випадає високосний рік) від суми простроченої заборгованості та нараховується до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем. Відповідно до розписки, складеної та підписаною [PERSON] 13 листопада 2018 року, ним отримано від [PERSON] гроші в розмірі 2560 грн, які він зобов`язався повернути повністю у строки згідно з договором позики грошей, укладеного 13 листопада 2018 року між ним та [PERSON] . Згідно договору поруки від 13 листопада 2018 року, укладеного між [PERSON] (поручитель) та [PERSON] (позикодавець), предметом договору є надання поруки за виконання зобов`язань з боку [PERSON] за договором позики від 13 листопада 2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] на суму 2560 грн. Поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за договором позики від 13 листопада 2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , в розмірі 50 грн. (п.1, п.2 договору поруки). Згідно п.4 договору поруки від 13 листопада 2018 року за договором поруки позичальник і поручитель відповідають перед позикодавцем як солідарні боржники в обсязі 50 грн. Відповідачі не виконали умови договорів належним чином. Приймаючи рішення по суті заявленого позову, суд керується положеннями ч. 1 ст.1046 ЦК України, згідно з якою, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій сторони (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи його укладення, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. [PERSON] отримав від позивача грошові кошти в сумі 2560 грн згідно розписки від 13 листопада 2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, стягнення процентів на підставі ч.2 ст.625 ЦК України є правом кредитора на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним коштами понад строки, встановлені в договорі позики грошей. Так, згідно з розрахунком, позичальник станом на 01 липня 2020 року борг не повернув, у зв`язку з чим виникла заборгованість на суму 151808 грн, з яких заборгованість за тілом позики складає 2560 грн, заборгованість за відсотками складає 149248 грн Згідно з ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст. 534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання, у другу чергу сплачуються проценти і неустойка, у третю чергу сплачується основна сума боргу. Договором поруки від 13 листопада 2018 року передбачено, що відповідачі солідарно відповідають за договором позики у розмірі 50 грн., які на підставі ст. 534 ЦК України, мають бути стягнуті в рахунок погашення процентів солідарно з [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню сума заборгованості за договором позики у розмірі 151758 грн, яка складається з заборгованості за позикою - 2560 грн, заборгованості за відсотками - 149198 грн, солідарно з [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню сума заборгованості за відсотками в розмірі 50 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial