Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

04 липня 2016 року [PERSON] звернулася до Золочівського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON], [PERSON], якому просила визнати їх такими, що втратили право користування належним позивачу будинком [ADDRESS]. Свої вимоги позивач мотивує тим, що будинок [ADDRESS] належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, у будинку також зареєстровані відповідачі. Проте останні за вказаною адресою фактично ніколи не проживали, речей їх у будинку не має, витрат на утримання будинку вони не несуть, та постійно проживають в іншому будинку. Позивач дозволила реєстрацію відповідачів, на прохання своєї доньки, щоб відповідач змогла отримати соціальні виплати на дитину. В зв'язку з чим позивач вважала, що порушуються її права як власника, так як добровільно знятися з реєстрації за вказаною адресою вони не бажають. В судове засідання позивач не з'явилася надала суду заяву, в якій заявлені вимоги підтримала з наведених у позові мотивів, просила позов задовольнити, справу розглянути за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися. Причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності до суду не надали. Враховуючи, що відповідачем не було надано заяви про розгляд справи за їх відсутності, судом було прийнято рішення про заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечував. Представник служби у справах дітей Золочівської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, надав заяву в якій просив розгляд справи здійснювати за відсутності представника служби. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу укладеного між [PERSON] та [PERSON] 02 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Клопотовим С.Д. у реєстрі за номером 1068, належить позивачу [PERSON], що підтверджується наданою суду копією відповідного договору. Згідно інформації адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Харківській області [PERSON] з 24 квітня 2014 року зареєстрована за адресою будинок [ADDRESS], [PERSON], не значиться зареєстрованою за цією адресою, водночас відповідно до відмітки вказаного органу у домовій книзі будинку, з того ж дня зареєстрована [PERSON] 2012 року народження. Факт реєстрації відповідачів у вказаному будинку з 24 квітня 2014 року підтверджується також довідкою виконавчого комітету Золочівської селищної ради Харківської області від 28.07.2016 року. З наданого суду акту складеного за участі сусідів та депутата виконавчого комітету Золочівської селищної ради Харківської області вбачається, що за адресою будинок [ADDRESS] зареєстровані в тому числі [PERSON] та [PERSON], проте останні фактично ніколи проживали у вказаному домоволодінні, комунальні платежі не сплачують, витрати на утримання будинку не несуть. Згідно із листом начальника Золочівського ВП Дергачівського ВП ГУ НП в Харківській області Юрченко Ю.О. протягом останнього року від [PERSON], [PERSON], заяв про перешкоджання проживання за адресою: [ADDRESS], до відділення поліції не надходило (а.с.30). У листі начальника Поштампу-ЦПЗ № 1 Харківської дирекції УДППЗ «Укрпошта» Писаренко В.І. зазначено, що згідно із документами підприємства на прізвище [PERSON], [PERSON], на адресу: [ADDRESS], за результатами візуальної перевірки за період з вересня 2015 року по серпень 2016 року реєстрових поштових відправлень в видачі не виявлено. Відповідно до повідомлення директора КЗОЗ «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Забашта В.Ф., від 26 вересня 2016 року, перевіркою форм первинної медичної документації встановлено, що до служби екстреної медичної допомоги викликів до [PERSON], [PERSON], за адресою: [ADDRESS], протягом останнього року не надходило. З листа головного лікаря КП «Золочівська ЦРЛ» від 11 жовтня 2016 року вбачається, що [PERSON], [PERSON], зареєстровані за адресою: [ADDRESS] за медичною допомогою протягом останнього року до даної медичної установи не зверталися. При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України та ст.ст. 15, 23, 405 ЦК України. Крім того основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Згідно положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов ' язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Стаття 29 Цивільного кодексу України визначає, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчиняти нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 405 ЦК України окреслено право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Так члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином судом встановлено, що відповідач [PERSON], та її малолітня донька [PERSON] зареєстровані у будинку [ADDRESS] з 24 квітня 2014 року, хоча не є членами родини власника будинку [PERSON] За даною адресою відповідачі фактично не проживали, заяв про перешкоджання проживання за даною адресою на подавали, станом на момент розгляду справи є відсутніми за даною адресою, житлом не цікавляться, не несуть витрати на його утримання (комунальні платежі, ремонтні роботи), медичною допомогою за даною адресою не користувалися, поштову кореспонденцію не отримували. Відтак права власника будинку [PERSON] на розпорядження своєю власністю, гарантовані їй, відповідно до положень ч.1 ст.317 ЦК України порушені. Доказів наявності домовленості між [PERSON] і [PERSON], стосовно відсутності останньої та її доньки у будинку, суду не надано, в зв'язку з чим, в розумінні положень 391 ЦК України суд вважає, що права позивача, як власника будинку, яка заперечує проти подальшої реєстрації вказаних осіб, підлягають захисту у обраний спосіб, шляхом визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування вказаним житлом. Враховуючи, що відповідно до положень ст. 29 ЦК України, місцем проживання дітей є місце проживання їхніх батьків, а [PERSON] є такою, що втратила право користування житлом у будинку [ADDRESS], підстави для реєстрації малолітньої [PERSON] ту даному будинку на тепер також відсутні. На підставі викладеного, та

Outcome: approved