Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

03.11.2014 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (далі - Квартира) від 29.10.2013 року удаваним у частині покупця, визнання його покупцем Квартири та визнання за ним права власності на Квартиру. В обґрунтування позову зазначив, що йому особисто на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.02.2012 року належала квартира [ADDRESS], яку 28.08.2013 року він продав. 29.10.2013 року виключно за рахунок виручених від продажу коштів він купив у відповідачів [PERSON] та [PERSON] Квартиру. Проте на прохання колишньої дружини, відповідача [PERSON], договір купівлі-продажу Квартири було оформлено на її ім'я. З 2014 року шлюбні стосунки з відповідачем [PERSON] припинили. З цього часу остання стала перешкоджати йому користуватися Квартирою і його права, як фактичного власника, порушені, хоча Квартира придбавалась ним за особисті кошти, які він продавцю, відповідачам [PERSON] та [PERSON], сплачував особисто. З підстав ст. 235 ЦК України просив позов задовольнити. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю з підстав, зазначених в позовній заяві, просив їх задовольнити, оскільки спірним договором Квартира в дійсності куплена не зазначеним в договорі покупцем [PERSON], а ним, а тому відповідно до положень ст. 235 ЦК України цей договір стосовно покупця є удаваною угодою, а дійсними покупцями є він і відповідачі [PERSON] та [PERSON] Додатково пояснив, що Квартира купувалась для потреб сім'ї, а саме для спільного в ній проживання його разом з відповідачем [PERSON] та їх сином. Не заперечив той факт, що під час укладання спірного договору купівлі-продажу він надавав свою нотаріально посвідчену згоду на придбання саме відповідачем [PERSON] Квартири і за їх спільні кошти, однак зробив це задля того, аби зберегти сімейні відносини. Відповідач та її представник, заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, пояснили, що з вересня 2007 року відповідач [PERSON] проживала з позивачем однією сім'єю в зареєстрованому шлюбі й вела з ним спільне господарство. Спірну Квартиру придбали за спільні кошти і за взаємною домовленістю договір купівлі-продажу оформили на ім'я [PERSON] Відповідачі [PERSON] та [PERSON], ІІІ особа приватний нотаріус в судове засідання не прибули, причини їх неявки суду невідомі. Заслухавши пояснення сторін та представника, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 21.09.2007 року між сторонами, позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], було зареєстровано шлюб, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. 29.10.2013 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON], з однієї сторони, та відповідачем [PERSON], з другої, було укладено договір купівлі-продажу Квартири, посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області (далі - Договір). Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 03.02.2015 року шлюбно-сімейні відносини між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] були припинені. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував, що Договір в частині покупця є удаваною угодою. Згідно зі ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. В силу приписів ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні Договору та з'ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме. Ні позивачем, ні його представником в попередніх судових засіданнях не було надано доказів того, що Договір вчинений з метою приховання інших правовідносин ніж ті, які були фактично вчинені. Не можна вважати наслідком удаваного правочину визнання його недійсним у частині суб'єкта, оскільки у ст. 235 ЦК України не передбачено можливості застосування інших правових наслідків, окрім поширення на правовідносини сторін норм, що регулюють прихований правочин. Позивач не заперечував, що відповідачі укладали саме договір купівлі-продажу та доказів, що ними був укладений будь-який інший прихований правочин, матеріали справи не містять. Договір укладено наприкінці жовтня 2013 року і будь-яких сумнівів у його чинності до часу звернення до суду в листопаді 2014 року в позивача не виникало. Встановлено, що на момент укладення Договору, позивач надав свою згоду, яка була нотаріально посвідченою, на придбання саме відповідачем [PERSON], його дружиною, Квартири в інтересах сім'ї за спільні кошти. Сторонами в спірному Договорі є продавці [PERSON] та [PERSON], покупцем - [PERSON], відповідачі у справі. Ніякого відношення до цього договору позивач не має. Стороною в цьому договорі він не перебуває, цей договір він не укладав, тому цією угодою, він не міг приховати іншу угоду. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що воля відповідачів була направлена на приховування іншого правочину, позиція позивача про застосування до спірних правовідносин ст. 235 ЦК України є передчасною. Більше того, визнання правочину удаваним в частині укладеної угоди, у даному випадку в частині покупця, суперечить приписам ст. 235 ЦК України, оскільки з підстав, передбачених вказаною нормою, угода може бути визнана недійсною лише у повному обсязі, а не у якійсь частині. З огляду на наведене, підстав для визнання Договору удаваним правочином та переведення прав покупця, суд не знаходить. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного доходу (заробітку). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто вказана норма матеріального права припускає існування факту спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки спірна Квартира, яка була оформлена на відповідача [PERSON], була придбана у період, коли сторони ([PERSON] та [PERSON]) перебували у шлюбі, вона є спільною сумісною власністю сторін, частки якої є рівними. Посилання позивача на ту обставину, що Квартира була придбана за рахунок його особистих коштів, виручених від продажу 28.08.2013 року його квартири, отриманої у спадок від батька, суд до уваги не бере, оскільки ним не надано доказів щодо передачі продавцям, відповідачам [PERSON] та [PERSON], саме цих коштів на придбання Квартири. Відтак, вимоги про визнання за позивачем права власності на Квартиру є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Крім того, підстав для визнання за кожним з колишнього подружжям [PERSON] права власності по ? частині Квартири в суду немає, оскільки суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, які на протязі всього часу розгляду справи не змінювались і вимоги про визнання права власності в рівних частках за кожним на вказане майно жодною зі сторін не заявлялись.

Outcome: dismissed