Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

03 листопада 2020 року [PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу дійсним.. В обґрунтування позову зазначено, що 02 листопада 1999 року між [PERSON] , яка діяла від свого імені та в інтересах неповнолітнього [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу № 9957 КЗ щодо квартири [ADDRESS] , яка належала відповідачам на підставі Свідоцтва про право власності на житло, видане Одеською залізничною дорогою 08.10.1999 року за реєстровим номером № Ж431 та зареєстрованого в МБТІ та РОН м. Одеси 13.10.1999 року під № 868, стор. 114 кн. 320 пр.. Зазначений договір купівлі-продажу був укладений на Одеській універсальній товарній біржі «Вітязь». Вказаний договір відповідно до вимог, встановлених ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» було зареєстровано в «Журналі реєстрації договорів по об`єктам нерухомості» за № 99-57 КЗ від 02 листопада 1999 року. Зазначений договір був зареєстрований в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 17 грудня 1999 року від № 320 пр.-стор.115, реєстровий № 868. Оскільки згода щодо істотних умов між сторонами була досягнута, відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна обумовлена діючим на той час законодавством, позивач звертається до суду. 11 листопада 2020 року судом відкрито загальне позовне провадження у справі. 05 лютого 2021 року від [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, також просила задовольнити позов в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Ухвалою суду від 04 березня 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Учасники справи в судове засідання не з`явились, сповіщались належним чином. Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечував проти такого вирішення справи. Суд, на підставі ст. 281 ЦПК України, ухвалив розглядати справу заочно. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. З`ясувавши обставини справи, дослідивши та перевіривши їх доказами, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних, встановлених судом обставин. Матеріалами справи встановлено, що 02 листопада 1999 року між [PERSON] , яка діяла від свого імені та в інтересах неповнолітнього [PERSON] та [PERSON] на Одеській універсальній біржі «Вітязь» був укладений договір купівлі-продажу № 99-57 КЗ щодо квартири [ADDRESS] . Квартира [ADDRESS] загальною площею 44,5 кв.м. складається з двух кімнат жилою площею 30 кв. м. Зазначена квартира належала Продавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Одеською залізничною дорогою 08.10.1999 року за реєстровим номером № Ж431, зареєстроване МБТІ та РОН м. Одеси 13.10.1999 року під № 868, стор. 114 кн.320пр. Договір купівлі-продажу нерухомого майна № 99-57КЗ від 02.11.1999 року щодо квартири [ADDRESS] , був зареєстрований комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» 17 грудня 1999 року під № 868. Стор.115.320 пр. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК 2003 р. положення зазначеного Кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК 2003 року, положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки правовідносини виникли до набрання новим Кодексом чинності й не мають подовжувального характеру, тому суд при розгляді справи керується положеннями ЦК 1963 року. Відповідно до ст. 224 ЦК України, покупець і продавець повністю виконали умови договору купівлі - продажу. Із змісту договору купівлі-продажу, зареєстрованого на біржі, вбачається, що розрахунок за придбану нерухомість був виконаний в повному об`ємі до підписання договору, про що свідчить п.6 Договору. Яких-небудь суперечок між покупцем і продавцем немає, протизаконних умов угода не містить, проте порушена форма угоди, оскільки при оформленні її не була дотримана нотаріальна форма договору, передбачена ст. 227 ЦК України. Письмовим доказом в даному випадку є договір купівлі-продажу нерухомого майна від 02 листопада 1999 року № 99-57 КЗ, який був укладений на Одеській універсальній товарній біржі «Вітязь». Оскільки вказана угода виконана повністю сторонами, але порушена її форма, суд вважає можливим поновити порушене право позивача на підставі ст. 47 ч.2 ЦК України. При цьому, якщо така угода виконана повністю або частково одною із сторін, а інша сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК України на вимогу сторони, що виконала угоду має право визнати її дійсною. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» визначено, що суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора, вправі визнати угоду дійсною. Це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності, передбачені законом обмеження. Крім того, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. У відповідності до діючого на даний час законодавства - а саме ст. 204 ЦК України «правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним». За таких обставин, суд вважає, що, оскільки при вчиненні правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, усі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі - продажу квартири, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1999 році, суд дійшов до висновку про необхідність задовольнити позов про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Outcome: approved