Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

03 вересня 2020 року, представник позивача адвокат Кравченко В.В. звернувся до суду в інтересах позивача [PERSON] з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача борг за борговою розпискою від 31 травня 2019 року на загальну суму 33719,17 грн, яка складається з 32573,78 грн - тіло позики по офіційному курсу НБУ станом на день подачі позову, 488,59 грн інфляційних збитків, 656,80 грн - три відсотки річних за користування грошовими коштами та борг за договором позики № 1-010619 від 01 червня 2019 року та борговою розпискою від 01 червня 2019 року на загальну суму 35576,93 грн, яка складається з : 33677,98 грн тіла позики по офіційному курсу НБУ станом на день подачі позову, 710,58 грн інфляційних збитків, 1188,37 грн - три відсотки річних за користування грошовими коштами, а також понесені судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що 31 травня 2019 року позивач надав позику [PERSON] в розмірі 1180 доларів США, а останній зобов`язався повернути отриману позику у гривневому еквіваленті по курсу долара США на момент повернення в строк до 31 грудня 2019 року. Крім того, 01 червня 2019 року між позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] було укладено договір позики № 0-010619 у відповідності до якого позикодавець передав позичальнику безвідсоткову позику в сумі 32800 грн, що є еквівалентом суми 1220 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути отриману суму в строк до 31 грудня 2019 року про що було складено боргову розписку. Проте, в порушення домовленості, [PERSON] до теперішнього часу вказані боргові зобов`язання не виконав, отримані в борг кошти не повернув, часткових проплат боргу не здійснював. Ухвалою суду від 08 вересня 2020 року по вищезазначеній справі було відкрито провадження та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити, посилаючись на обставини, вказані в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, оскільки як слідує з п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місяця проживання, що зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав. Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, враховуючи те, що представник позивача проти цього не заперечує. Свідок [PERSON] підтвердив, що [PERSON] передавав грошові кошти іншій особи. Суд, заслухавши представника позивача, свідка, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновків. Судом встановлено, що згідно розписки, оригінал якої досліджений в судовому засіданні, між [PERSON] та [PERSON] виникли правовідносини у зв`язку із наданою останнім борговою розпискою, відповідно до якої відповідач отримав 31 травня 2019 року від позивача грошову суму у розмірі 1180 доларів США еквівалентом у гривні за поточним курсом готівки. Суму боргу в доларовому еквіваленті відповідач зобов`язався повернути не пізніше 31 грудня 2019 року. 01 червня 2019 року між позичальником [PERSON] та позичальником [PERSON] було укладено договір позики № 1-010619 у відповідності до якого сторони узгодили предмет договору, а саме позикодавець [PERSON] передає позичальнику [PERSON] безвідсоткову позику в сумі 32800 грн готівкою, що є еквівалентом суми 1220 доларів США. Повернення суми позики здійснюється рівними частинами по 174,23 долари США, починаючи з червня 2019 року та до 30 грудня 2019 року. На виконання умов вказаного договору № 1-010619, позичальником [PERSON] складено 01.06.2019 року складено боргову розписку у відповідності до якої він отримав у борг від [PERSON] позику у розмірі 1220 доларів США та зобов`язався повернути у відповідності до умов договору. Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16, Верховним Судом у постанові по справі №707/2606/16-ц провадження 61-28762св18 від 31.10.2018 року зроблений правовий висновок про те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Згідно ст. ст. 526,530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У відповідності дост.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Крім того, згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і обов`язки відповідно до договору. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Зі змісту процитованої норми закону можливо зробити висновок, що договір позики може бути строковим або безстроковим. Якщо в договорі вказано, коли саме позичальник має повернути борг, то такий договір є строковим. У відповідності з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Статтею 1049 ЦК передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Із досліджених судом доказів, наданих позивачем вбачається, що відповідач отримав від [PERSON] кошти в сумі 1180 доларів США та зобов`язався повернути отримані кошти до 31 грудня 2019 року, а також отримав кошти в сумі 1220 доларів США, які зобов`язувався сплачувати частинами кожного місяця, починаючи з 01.07.2019 та сплатити всю суму до 30.12.2019. Представник позивача підтвердив в судовому засіданні, що надані у позику 1180 доларів США та 1220 доларів США, які мав повернути відповідач, однак не повернув, та просить стягнути кошти у гривневому еквіваленті. З урахуванням меж заявлених позовних вимог, наявності у позивача оригіналу боргових розписок, які долучено до матеріалів справи, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за борговою розпискою від 31 травня 2019 року в сумі 32 573, 78 грн та заборгованість за борговою розпискою від 01 червня 2019 року в сумі 33 677,98 грн, які позивач визначив як еквівалент суми, отриманої в доларах, за курсом станом на день звернення до суду. Що стосується вимог про стягнення 3% річних, то суд зважає на наступне. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові. За змістом ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц зазначає: «Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У ч.2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Отже, 3% річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 32 573,78 грн, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 01 січня 2020 року. Оскільки на день подачі позову боргове зобов`язання за розпискою від 31 травня 2019 року не виконане, 3% річних станом на 02.09.2020 року становить за період з 01.01.2020 по 02.09.2020 - 656,80 грн (32 573,78х3%х246:366:100%). Виходячи з умов укладеного договору позики від 01 червня 2019 року, яким передбачено часткова сплата коштів щомісяця, 3% річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 33677,98 грн, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 01 липня 2019 року. Оскільки на день подачі позову боргове зобов`язання за розпискою від 01 червня 2019 року не виконане, 3% річних станом на 02.09.2020 року становить за період з 01.07.2019 по 02.09.2020 - 1188,37 грн (33677,98х3%х430:366:100%). Що стосується стягнення інфляційних втрат, то суд зважає на наступне. Верховний Суд України у справі за № 6-771цс15 від 27 січня 2016 року висловив правову позицію. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Таким чином, оскільки боргові зобов`язання виникли в іноземній валюті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 488,59 грн та 710,58 грн. За таких підстав заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем заявлені позовні вимоги на загальну суму 69296,10 грн. Судом стягнуто 68 096,93 грн, тобто позовні вимоги задоволені на 98,27% (68 096,93 х 100 : 69296,10). За таких підстав, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 826 грн 25 коп. (840,80 х 98,27% : 100) Позивачем понесені витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги на суму 8800 грн, на підтвердження яких надана квитанція до прибуткового касового ордеру від 03 листопада 2020 року, розрахунок понесених судових витрат, договір про надання правової допомоги та ордер. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені на правничу допомогу витрати в сумі 8647 грн 76 коп. (8800 грн х 98,27% : 100). На підставі викладеного,

Outcome: partial