Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

03.09.2015 Солом'янська районна в місті Києві державна адміністрація звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] з вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідченого 19.08.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., між [PERSON] та [PERSON], а також про виселення відповідачів [PERSON] та [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у відповідності до розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 10.07.2013 №1143 до сфери управління Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації було передано квартиру [ADDRESS] для вжиття заходів щодо реєстрації права власності територіальної громади м. Києва на вищевказану квартиру та забезпечення спільно з Департаментом будівництва і житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації ) заселення квартири у встановленому порядку. Як вказує позивач, вищевказане розпорядження надійшло до розгляду в установленому порядку 19.07.2013. Як зазначає позивач, на вищезазначену квартиру було накладено арешт ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 23.04.2009 та постановою слідчого Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 06.11.2009 у кримінальній справі №09-14463, порушеній 06.11.2008 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Разом з тим, як вказує позивач, в ході підготовки документів щодо зняття арештів з квартири та проведення процедури державної реєстрації права власності на неї, позивачем було встановлено факт її відчуження, а саме: 19.08.2013 [PERSON], який діяв від імені [PERSON], уклав договір купівлі-продажу вказаної квартири з [PERSON], який діяв від імені [PERSON]. 06.09.2013 до Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві подано заяву про злочин, яку було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом шахрайства, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу, укладений між відповідачем [PERSON] та віідповідачем - [PERSON], зареєстрований 19.08.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., повинен бути визнаний недійсним, оскільки відповідач - [PERSON] знала про те, що квартира згідно судових рішень, що набрали законної сили, перейшла у власність територіальної громади м. Києва, а саме: 21.02.2013 Апеляційний суд м. Києва задовольнив частково апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10.10.2012 у справі за позовом заступника прокурора м. Києва в інтересах Київської міської ради до [PERSON], [PERSON] про визнання договорів нікчемними та недійсними, визнавши недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] 08. 08. 2008, і визнавши вказану квартиру відумерлою спадщиною, яка відкрилася після смерті [PERSON] Додатковим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06.03.2013 квартиру [ADDRESS], яка визнана відумерлою спадщиною, передано територіальній громаді м. Києва. Ухвалою ВССУ від 01.07.2013 рішення Апеляційного суду м. Києва від 21.02.2013 та додаткове рішення Апеляційного суду м. Києва від 06.03.2013 залишено без змін. А тому позивач вважає, що [PERSON], достовірно, знаючи про позбавлення її права власності на квартиру та про те, що належним власником, згідно судових рішень є територіальна громада м. Києва здійснила неправомірну угоду купівлі-продажу квартири. Позивач вказує, що вищенаведені факти суперечать п. п. 1, 6, 7, 8 договору купівлі-продажу квартири від 19.08.2013. Згідно рішення Апеляційного суду м. Києва від 21.02.2013, що набрало чинності та є таким, що повинно виконуватись, всі угоди, які були наступними після визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 08.08.2008, повинні бути визнані недійсними відповідно до норм чинного законодавства України. Крім того, відповідач - [PERSON], згідно до ст. 230 ЦК України, при укладені угоди договору купівлі-продажу квартири від 19.08.2013 повинна була попередити відповідача - [PERSON] про визнання відумерлою спадщини у вигляді квартири [ADDRESS], яка відкрилася після смерті [PERSON], померлої [INFO] та про передачу квартири територіальній громаді м. Києва. Невиконання цього обов'язку є підставою вимагати визнання угоди недійсною. Вказують, що відповідач [PERSON] замовчала про існування рішення Апеляційного суду м. Києва від 21.02.2013, тому відповідно до ч.2 ст.230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, які завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Позивач зазначає, що угода, укладена між відповідачами [PERSON] та [PERSON] 19.08.2013 є незаконною оскільки вона відповідно до ст.ст. 215, 216, 230 ЦК України суперечить діючому законодавству, тому і [PERSON] не можна визнати добросовісним набувачем. Також вказали, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.07.2015 відмовлено в задоволенні позову [PERSON] про скасування розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 10.07.2013 №1143 «Про зарахування до комунальної власності територіальної громади міста Києва квартир за рішеннями судів». Враховуючи вищенаведене, позивач не може здійснити процедуру державної реєстрації права власності квартири [ADDRESS], у зв'язку з чим звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та виселити відповідачів [PERSON] та [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив суд його задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечував проти задоволення позову, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні представник третьої особи-1 позов підтримала, просила суд його задовольнити. [PERSON], [PERSON] та Київська міська рада в судове засідання, повторно не з»явилися, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, про причини неявки суд не повідомили. Суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність на підставі п.4 ст.169 ЦПК України. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2012 року у справі № 2-3883/12 за позовом заступника прокурора міста Києва в інтересах Київської міської ради до [PERSON], [PERSON] про визнання договорів нікчемними та недійсними, якими було відчужено квартиру [ADDRESS], а саме: договір купівлі-продажу від 08 серпня 2008 року та договір дарування від 17 вересня 2008 року, визнання спадщини відумерлою, витребування майна на користь територіальної громади міста Києва у задоволенні позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду міста Києва 21 лютого 2013 року у справі № 22-ц/796/506/13 рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2012 року скасовано в частині вирішення позовних вимог про визнання спадщини відумерлою та визнання недійсними договору купівлі-продажу, ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] 08 серпня 2008 року. Визнано відумерлою спадщину у вигляді зазначеної квартири. 06 березня 2013 року Апеляційний суд міста Києва ухвалив додаткове рішення у справі № 22-ц/796/506/13, яким вирішив квартиру [ADDRESS], яка визнана відумерлою спадщиною, передати територіальній громаді міста Києва. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2012 року, Апеляційного суду міста Києва 21 лютого 2013 року та додаткове рішення Апеляційного суду міста Києва 06 березня 2013 року залишено без змін. Згідно з розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.07.2013 №1143 «Про зарахування до комунальної власності територіальної громади міста Києва квартир за рішеннями судів» до сфери управління Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації було передано квартиру [ADDRESS] для вжиття заходів щодо реєстрації права власності територіальної громади м. Києва на вищевказану квартиру та забезпечення спільно з Департаментом будівництва і житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та заселення квартири у встановленому порядку. Як вбачається з матеріалів справи, зазначене розпорядження було оспорене [PERSON] в Окружному адміністративному суді м. Києва, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.07.2015 відмовлено в задоволенні позову [PERSON] Не зважаючи на викладені обставини, 19 серпня 2013 року представником [PERSON], яка на той момент не була власником квартири, - [PERSON] - було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири з [PERSON], від імені якої діяв [PERSON]. Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., за реєстровим номером 8130. Згідно з ч.1, ч.4 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі- продажу одна сторона(продавець) передає або зобов»язується передати майно ( товар) у власність другій стороні(покупцеві), а покупець приймає або зобов»язується прийняти майно(товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лишще у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до ст. 317 ЦК України право розпорядження майном належить власнику. Станом на день укладення договору купівлі-продажу від 19 серпня 2013 року [PERSON] не була власником спірної квартири [ADDRESS], а тому зазначений договір має бути визнаний недійсним в інтересах територіальної громади м. Києва. З огляду на викладені обставини справи суд вважає можливим задовольнити заявлені позивачем вимоги про визнання договору недійсним. Враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] станом на день розгляду справи безпідставно займають квартиру [ADDRESS], задоволенню підлягають також вимоги про їх виселення без надання іншого житлового приміщення. Що стосується посилань представника відповідача на ту обставину, що позов до суду подано не належним позивачем, оскільки з даним позовом може звертатися тільки Київська міська рада, слід зазначити наступне. Виконавчий орган Київської міської ради, згідно вищезазначеного розпорядження, передав спірну квартиру [ADDRESS] до сфери управління Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації, а тому позивач має право вимоги до відповідача. У зв»язку з цим судом до уваги не приймається до уваги дане обгрунтування відповідача в заперечення проти позову.

Outcome: approved