Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

02.09.2020 року позивач звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з даним позовом, мотивуючи його наступним. [INFO] помер її батько [PERSON] , який до дня смерті був зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Після його смерті відкрилася спадщина на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , що належала померлому на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого 19.03.2007 року Комітетом по управлінню комунальним майном Нікопольської міської ради. Інші 1/3 частини квартири належать їй на підставі ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.10.2014 року, 1/3 частини квартири належать її братові [PERSON] . За життя померлий [PERSON] склав заповіт від 12.09.2012 року, посвідчений [PERSON] , приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстровано в реєстрі за № 1189, згідно якого усе належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов`язки, які належать йому на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть йому на день смерті, заповів їй, позивачу по справі. Відповідачі по справі та рідні діти померлого, [PERSON] та [PERSON] на спадкове майно, яке відкрилося після смерті батька не претендують, про що подали відповідні заяви до приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу, [PERSON] . Вона у встановлений шестимісячний строк для прийняття спадщини не зверталася до нотаріуса з відповідною заявою, так як вважала, що прийняла спадщину після смерті батька фактично, оскільки він мешкав разом з нею з червня 2016 року за адресою - [ADDRESS] через те, що був безпорадним та потребував постійної сторонньої допомоги. Постановою приватного нотаріуса нікопольського міського нотаріального округу, [PERSON] про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20.08.2020 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька через те, що не надано документів, що підтверджують прийняття спадщини у встановлений строк та спосіб. Враховуючи вищезазначені обставини, просить суд встановити факт прийняття нею спадщини після смерті батька та визнати за нею право власності на 1/3 квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою судді від 07.10.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та по справі призначено підготовче судове засідання. У підготовче судове засідання позивач не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на позовних вимогах наполягає. Від відповідачів по справі, [PERSON] та [PERSON] на адресу суду також надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечують. Враховуючи, викладене, суд вважає доцільним за результатами підготовчого провадження ухвалити рішення, що відповідає положенням ч. 3 ст. 200 ЦПК України, розглянути справу на підставі наявних доказів, без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами, що передбачено ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. На підставі ч.1 ст.4 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст.5 ЦПК України,здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У судовому засідання встановлено, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , який до дня смерті був зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с. 9, 13, 21). Після його смерті відкрилася спадщина на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , що належала померлому на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого 19.03.2007 року комітетом по управлінню комунальним майном Нікопольської міської ради (а.с. 15-17). Інші 1/3 частини вказаної квартири належать позивачу на підставі ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.10.2014 року, 1/3 частина квартири належать її брату [PERSON] (а.с. 18-20, 23-24). За життя померлий [PERSON] склав заповіт від 12.09.2012 року, посвідчений [PERSON] , приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстровано в реєстрі за № 1189, згідно якого усе належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов`язки, які належать йому на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть йому на день смерті, заповів позивачу по справі (а.с. 7). Судом встановлено, що з метою оформлення своїх спадкових справ після смерті батька [PERSON] , позивач 20.08.2020 року звернулася до приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу, [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , на підставі якої було заведено спадкову справу № 45-2020 (а.с. 57). Також судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , кожен окремо, у встановленому законом порядку подали до приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу, [PERSON] заяви про те, що на спадщину після смерті батька [PERSON] не претендують, до суду згідно ст. 1272 ЦК України за визначенням додаткового строку, достатнього для прийняття спадщини звертатися не будуть (а.с. 69-70, 73). Постановою приватного нотаріуса нікопольського міського нотаріального округу, [PERSON] про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20.08.2020 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька через те, що не надано документів, що підтверджують прийняття спадщини у встановлений строк та спосіб. (а.с. 31). В обґрунтування позову позивач зазначила, що померлий батько фактично не проживав з червня 2016 року за місцем своєї реєстрації, тобто у квартирі [ADDRESS] , проживав постійно разом з позивачем за адресою - [ADDRESS] через те, що був безпорадним та потребував постійної сторонньої допомоги. Н підтвердження вказаного позивач надала акт Квартального комітету № 4 від 05.08.2020 року, згідно якого [PERSON] мешкав без реєстрації за адресою - [ADDRESS] , тому що був прикутий до ліжка. Потребував сторонньої допомоги, яку отримував від своєї доньки [PERSON] , яка доглядала його до смерті, в період з червня 2016 року по 27.08.2019 року (а.с. 27). Згідно ст.41,55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Згідно ч.1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який на час відкриття спадщини не проживав разом із спадкодавцем, для прийняття спадщини має подати в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Положеннями ч.ч.1, 6 ст.29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно- територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Аналіз наведених норм права дозволяє сформулювати суду висновок про те, що сама по собі реєстрація місця проживання особи разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може бути підтвердженням, відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, своєчасного, повного, безумовного прийняття спадщини спадкоємцем. Для цього, окремо слід довести факт постійного (спільного й безперервного) проживання спадкоємця зі спадкодавцем станом на день смерті останнього. Частина третя статті 1168 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного (позиція Верховного суду у справі №355/832/17 від 10.04.2020). Враховуючи викладене та те, що позивач прийняла спадщину фактично після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , шляхом постійного проживання разом з ним за однією адресою, за умови, що інших спадкоємців, які б претендували на вказану частину квартири судом не встановлено, а також враховуючи визнання відповідачами позову у повному обсязі, суд вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved