Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

03 листопада 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] комітету [PERSON] міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача [PERSON] садівницького товариства «За мир» про визнання протиправним та скасування рішення [PERSON] комітету [PERSON] міської ради. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що у квітні 1959 року батько позивача [PERSON] отримав у Садівницькому товаристві «За мир» земельну ділянку за номером 315, загальною площею 867 кв.м. Після його смерті дана земельна ділянка у червні 1976 року перейшла у спадщину його дружині і матері позивача [PERSON]. У жовтні 1988 року мати позивача передала йому частину земельної ділянки розміром 400 кв.м, а іншу частину земельної ділянки розміром 467 кв.м залишила за собою. Позивач здійснював догляд за своєю земельною ділянкою, а також за згодою своєї матері і за земельною ділянкою, яка належала його матері. 16.05.1989 року мати позивача померла. Після смерті матері позивач продовжував доглядати її частину земельної ділянки, проте часто відвідувати Садівницьке товариство «За мир» не міг через проблеми зі здоровям. За погодженням з позивачем догляд за ділянкою матері здійснювала племінниця позивача [PERSON]. Через деякий час позивач дізнався від сусідів по суміжній земельній ділянці, що інша частина земельної ділянки, що належала його матері, доглядається не племінницею, а використовується іншою особою у власних цілях, що відгородила зайняту нею земельну ділянку металевою сіткою і самовільно вирішила питання щодо вирубки більшої частини дерев і кущів смородини, які були посаджені батьком позивача. Позивач звернувся до правління Садівницького товариства «За мир», щоб дізнатися, коли саме і на підставі чого виникло право користування на земельну ділянку, яка належала його матері. З виписки з протоколу засідання правління Садівницького товариства «За мир» від 30.03.2002 року позивач дізнався, що члени правління прийняли [PERSON] у члени товариства і вважають її власницею ділянки № 315, площею 470 кв.м, яку вона купила у [PERSON]. Листом відділу Держземагенства у місті Івано-Франківську Івано-Франківської області від 17.04.2014 року № 03/06-26/083 позивача повідомили, що згідно рішення виконкому [PERSON] міської ради від 24.03.1998 року № 103 [PERSON] передано у власність земельну ділянку № 315 у Садовому товаристві «За мир» площею 0,0470 га та видано державний акт на право приватної власності на землю. З метою отримання копії рішення від 24.03.1998 року № 108 позивач звернувся до [PERSON] міської ради із відповідним зверненням. На звернення позивача йому була надана відповідь від 17.04.2014 року. За таких обставин позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення [PERSON] комітету [PERSON] міської ради від 24.03.1998 року № 103 про передачу земельної ділянки № 315 загальною площею 0,0470 га у приватну власність [PERSON]. 16 липня 2015 року позивачем надана до суду заява про збільшення позовних вимог, в якій просить визнати протиправним та скасування рішення [PERSON] садівницького товариства «За мир», яке оформлено протоколом № 2 (зведений) загальних зборів членів Садівницького товариства «За мир» від 15 грудня 1997 року, в частині включення до Списку членів Садівницького товариства «За мир», яким передаються у приватну власність земельні ділянки для ведення садівництва, [PERSON], під порядковим номером 343 щодо земельної ділянки № 315 загальною площею 0,0470 га. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] комітету [PERSON] міської ради позовні вимоги не визнав, пояснив, що позивачем був пропущений строк позовної давності, оскільки рішенням [PERSON] комітету Івано-Франківської області від 24.03.1998 року передано у приватну власність земельні ділянки усім членам Садівницького товариства «За мир», також цим же рішенням була передана сусідня земельна ділянка позивачу, просив застосувати строк позовної давності і відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] садівницького товариства «За мир» до суду не прибув, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Надаючи пояснення у попередніх судових засіданнях, представник [PERSON] садівницького товариства «За мир» позовні вимоги визнав, не заперечував проти задоволення позову. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважаючи вимоги безпідставними, просив відмовити у задоволенні позову повністю. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача [PERSON] у судове засідання суду не прибула, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд, вислухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до довідки Садівницького товариства «За мир» від 17 липня 2014 року, [PERSON] отримав ділянку № 315, площею 867 кв.м. у квітні 1959 року. У звязку з його смертю дана ділянка перейшла у спадщину дружині [PERSON], яка у жовтні 1988 року частину своєї ділянки 400 кв.м передала сину [PERSON], 467 кв.м залишила за собою (а.с. 7, 170). Згідно виписки з протоколу № 10 від 14 жовтня 1988 року, до членів Садівницького товариства «За мир» прийнято [PERSON] (а.с. 8, 169). [PERSON] померла 13 травня 1989 року (а.с. 9). З відповіді Відділу Держземагенства у місті Івано-Франківську Івано-Франківської області від 17.04.2014 року № 03/06-26/083 вбачається, що згідно рішення [PERSON] комітету [PERSON] міської ради № 103 від 24.03.1998 року [PERSON] передано у власність земельну ділянку № 315 у садовому товаристві «За мир» площею 0,0470 га та видано державний акт на право приватної власності на землю (а.с. 10, 172). На підставі рішення [PERSON] комітету [PERSON] міської ради №103 від 24.03.1998 року [PERSON] як член Садівницького товариства «За мир» отримала у приватну власність земельну ділянку № 315 площею 0,0470 га (а.с. 11, 60, 168, 171). Відповідно до довідки Садівницького товариства «За мир» від 20.12.2014 року №159, у 2002 році [PERSON] переоформила свою ділянку № 315 згідно договору купівлі-продажу на [PERSON] (а.с. 31). З метою передачі членам Садівницького товариства «За мир» у приватну власність земельних ділянок Садівницьким товариством «За мир» були підготовлені матеріали (а.с. 61-65). Відповідно до Протоколу № 2 (зведений) загальних зборів членів Садівницького товариства «За мир» від 15 грудня 1997 року вирішено доручити Правлінню товариства клопотати перед виконкомом міської Ради народних депутатів прийняти рішення про дозвіл на видачу Державних актів на право приватної власності на земельні ділянки для ведення садівництва (а.с. 66-67, 99). Зі Списку членів Садівницького товариства «За мир», яким передаються у приватну власність земельні ділянки для ведення садівництва, вбачається, що під номером 343 зазначена [PERSON], під номером 344 [PERSON] (а.с. 68-71, 100-102). Згідно Державного акту на право приватної власності, виданого 06 грудня 2001 року, [PERSON] на підставі рішення Виконкому [PERSON] міської ради від 24.03.1998 року № 103 передано у приватну власність земельну ділянку № 315 площею 0,0470 га (а.с. 115, 174). З листа Відділу Держгеокадастру у місті Івано-Франківську Івано-Франківської області від 14.01.2016 року за вих. № 18-28-5555.6-14/2-16 вбачається, що у фонді документації із землеустрою відсутня інформація щодо наявності документів на земельну ділянку № 315 площею 470 кв.м (а.с. 163). 05 червня 2001 року [PERSON] на адресу Садового Товариства «За мир» надана заява (а.с. 193). 21 грудня 2001 року між [PERSON], Продавцем, та [PERSON], Покупцем, укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки № 315, розташованої у садівничому товаристві «За мир» на території [PERSON] міської ради, що надана для садового використання (а.с. 164-165). 21 грудня 2001 року [PERSON] звернулася з заявою про виготовлення державного акту на право приватної власності на землю згідно договору купівлі-продажу (а.с. 166). 06 червня 2002 року [PERSON] виданий Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку № 315 площею 0,0470 га (а.с. 167). Згідно плану, 19 квітня 2001 року було погоджено межі земельної ділянки, що передається у приватну власність [PERSON], з власниками сусідніх земельних ділянок, окрім [PERSON], про що складений відповідний акт (а.с. 173). 21 травня 2002 року складений акт відновлення та узгодження зовнішніх меж землекористування, згідно якого проведено встановлення в натурі меж земельної ділянки, яка знаходиться в місті Івано-Франківську в Садівницькому товаристві «За мир», межі в натурі проходять умовно по землі, ніяких претензій при встановленні меж землекористування не виявлено (а.с. 192). [PERSON] є членом Садівницького товариства «За мир» і користується ділянкою № 315 «А» площею 400 кв.м, ділянка приватизована (а.с. 191). [PERSON] є членом Садівницького товариства «За мир» та користується приватизованою садовою ділянкою № 315 площею 470 кв.м (а.с. 194). Ст. 129 Конституції України передбачає, що одним із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутогопроти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з ч. 2\~ст. 19 Конституції України,\~органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~і законами України. Положеннями частин 1-3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до частин 1-2 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 58 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1\~ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно ч. 2\~ст. 158 Земельного кодексу України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебуваються у власності громадян і юридичних осіб. Ч. 2 ст.\~152 Земельного кодексу України встановлює, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. П. г ч. 3 ст.\~152 Земельного кодексу України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів. У свою чергу, згідно п. 10 ч. 2\~ст. 16 Цивільного кодексу України, одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Судом встановлено, що рішенням [PERSON] комітету [PERSON] міської ради № 103 від 24.03.1998 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку № 315 площею 0,0470 га, про що 06 грудня 2001 року видано державний акт на право приватної власності на землю. У відповідності з положеннями ст. 16 Земельного кодексу Української РСР (в редакції, чинній на час користування земельною ділянкою [PERSON]М.), надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею. Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу. Порядок порушення і розгляду клопотань про надання земельних ділянок встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Ст. 20 Земельного кодексу Української РСР передбачає, що відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі. Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів. Ст. 21 Земельного кодексу Української РСР встановлює, що видача державних актів на право користування землею, а також актів на право довгострокового тимчасового користування землею провадиться виконавчими комітетами районних (міських) Рад народних депутатів. Згідно зі ст. 22 Земельного кодексу Української РСР, приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється. Також згідно ст. 16 статуту Садівницького товариства «За мир» приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Суду не надані жодні належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що були встановленні межі земельної ділянки загальною площею 867 кв.м в натурі (на місцевості) і був виданий позивачу документ, який засвідчує право користування землею. Довідку Садівницького товариства «За мир», у якій зазначено, що інформації і підстави про прийняття в члени садового товариства [PERSON] немає, суд оцінює критично, оскільки у списку, що є додатком для оскаржуваного рішення, серед членів Садівницького товариства «За мир» зазначена [PERSON], даний список підписаний Головою Правління Садівницького товариства «За мир» [PERSON], а також прийом громадян в члени товариства був проведений на засіданні правління товариства з послідуючим затвердженням на загальних зборах, що передбачено у Статуті Садівницького товариства «За мир». Крім того, на час видачі державного акту на право приватної власності на землю [PERSON] була чинною Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затверджена\~наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43, яка у п. 1.12 передбачала, що складання державного акта на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та об'єднанням громадян всіх\~\~видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної\~\~ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки. У п. 1.13 Інструкції передбачено, що складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при\~\~передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і об'єднанням громадян всіх видів, у постійне користування або при переоформленні правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою відповідною технічною документацією. Тобто при проведенні робіт з видачі державного акта на право власності на земельну ділянку обов'язковою складовою є визначення та перенесення у натурі (на місцевості) меж земельної ділянки. У п. 2.2 цієї Інструкції зазначено, що підготовчі роботи включають: - аналіз матеріалів проекту відведення земельної ділянки; - підготовка виписки з земельно-облікових документів про площу земельної ділянки; - аналіз висновку державного органу земельних ресурсів про наявні обмеження на використання земельної ділянки (крім випадків відчуження земельної ділянки із земель приватної\~\~власності); - аналіз висновку органу у справах будівництва і архітектури про наявні обмеження на використання земельної ділянки; - підбір планово-картографічних матеріалів та збирання інформації про опорну геодезичну мережу; - проведення рекогносцирування по зовнішній межі земельної ділянки. Отже, за Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої\~наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43, виконання усіх підготовчих робіт з виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку передбачає як перевірку того, чи є земельна ділянка вільною, чи не належить вона іншому власнику чи користувачеві та чи не накладаються межі вказаної земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. При видачі державного акту на право приватної власності на землю у 2001 році [PERSON] таких порушень чи неузгоджень не було виявлено. Доказів того, що при виготовленні державного акта на право власності на земельну ділянку допущено порушення вимог Інструкцій матеріали цивільної справи не містять. Оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що рішення [PERSON] комітету [PERSON] міської ради від 24.03.1998 року № 103 про передачу земельної ділянки № 315 загальною площею 0,0470 га у приватну власність [PERSON] прийнято відповідно до вимог чинного законодавства і [PERSON] на законних підставах передано у власність земельну ділянку площею 0,0470 га, а тому суд не знаходить підстав для визнання протиправним та скасування рішення.\~\~\~\~\~\~ Щодо вимог про визнання протиправним та скасування рішення [PERSON] садівницького товариства «За мир», яке оформлено протоколом № 2 (зведений) загальних зборів членів Садівницького товариства «За мир» від 15 грудня 1997 року в частині включення до Списку членів Садівницького товариства «За мир», яким передаються у приватну власність земельні ділянки для ведення садівництва, [PERSON], під порядковим номером 343 щодо земельної ділянки № 315 загальною площею 0,0470 га, то дані вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки позивачем та його представником не доведено те, що при прийнятті [PERSON] у члени Садівницького товариства «За мир» був порушений порядок прийняття, а також не доведені ті обставини, на які вони посилалися, як на підстави свої позовних вимог. Виходячи із безпідставності позовних вимог, суд дійшов висновку, що строк позовної давності, який просив застосувати представник [PERSON] комітету [PERSON] міської ради до позовних вимог не може бути застосований, оскільки відповідно до абз. 3 п. 11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підставі, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У відповідності до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що в ході розгляду справи позивачем та представником позивача не доведені ті обставини, на які вони посилаються як на підстави своїх позовних вимог, позовні вимоги є безпідставними, тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] комітету [PERSON] міської ради, [PERSON] садівницького товариства «За мир», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення [PERSON] комітету [PERSON] міської ради, рішення [PERSON] садівницького товариства «За мир», оформленого протоколом, слід залишити без задоволення. На підставі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, у разі відмови позивачеві у позові судові витрати позивачу не відшкодовуються з боку відповідача. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини\~та\~основоположних свобод, ст.ст. 16, 20-22 Земельного кодексу Української РСР, ст.ст.\~15, 16 Цивільного кодексу України, ст.ст. 152, 155, 158 Земельного кодексу України,

Outcome: dismissed