Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

04.01.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій, просить припинити право спільної часткової власності [PERSON] на 1/16 частки квартири [ADDRESS]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вартість 1/6 частки квартири № 14 по проспекту Перемоги в будинку № 67 у м. Чернігові у розмірі 38 114 грн. 00 коп., які знаходяться на депозитному рахунку місцевого суду Новозаводського району м. Чернігова; визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частку квартири №14, яка знаходиться в м. Чернігові, по проспекту Перемоги, буд. 67. Обґрунтовуючи позовну заяву тим, що на праві спільної часткової власності [PERSON] належить 5/6 частин квартири [ADDRESS], на підставі свідоцтва № 3085 від 26.12.2012 року про придбання 1/3 частки на прилюдних торгах 20.12.2012 року, та на підставі договору купівлі продажу 1/2 частки вищевказаної квартири. Вказує, що [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/6 частка квартири [ADDRESS], на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом. Зазначає, що позивач та відповідач не є членами сім»ї, не проживають спільно та не ведуть спільного господарства, частка відповідачки є незначною, не може бути виділена в натурі, квартира є неподільною річчю, а припинення права власності відповідачки на належну їй частину квартири не завдасть їй ніякої шкоди. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, з підстав викладених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступник підстав. Судом встановлено, спірна квартира [ADDRESS], належить на праві спільної часткової власності відповідно двум співвласникам: [PERSON] (5/6 частин квартири), [PERSON] (1/6 частин квартири). Як вбачається з матеріалів справи, зазначені частки були отримані співвласниками на підставі наступних правочинів. Так, відповідно до свідоцтва № 3085 від 26.12.2012 року [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з 1/3 частки квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], яке придбане [PERSON] за 29 100 грн., що раніше належало [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло. (а.с. 5). 23.02.2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу 1/2 частки квартири, згідно якого [PERSON] придбав 1/2 частку квартири №14, що знаходиться за адресою: м. Чернігів, проспект Перемоги, буд. 67. (а.с.6) [PERSON] належить 1/6 частка квартири № 14, яка знаходиться за адресою: м. Чернігів, проспект Перемоги, буд. 67, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15.07.2015 року. (а.с. 9). У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. У силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи з цих положень правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них в праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, вони можуть домовитися про порядок володіння та користування майном , що є їхньою спільною частковою власністю. За ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим ( ч.2 ст. 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України «майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно)». Відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном. При цьому слід враховувати баланс інтересів всіх співвласників. Така правова позиція зокрема зазначена в Постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 за результатами перегляду Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.06.2011 у звязку з неоднаковим застосуванням судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права - частини першої статті 365 ЦК України. В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 зазначено, що оскільки за чинним законодавством суд вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. Відповідно до висновку про вартість майна № 13734/12 від 21.08.2012 року оціночна вартість двокімнатної житлової квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] складає 228 684 грн. (а.с. 10). Позивачем внесено на депозит Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернігівській області грошові кошти в розмірі 38 114 грн. (а.с. 27), Вказана сума становить 1/6 частки від суми вартості квартири (а.с. 10). А отже вимоги ч. 2 ст. 365 ЦК України є додержаними, які в свою чергу є гарантією недопущення порушень прав співвласника права якого припиняються в порядку ч.1 цієї статті. Разом з тим, суд звертає увагу на те що в межах розгляду даної справи та оцінюванні доказів, наданих сторонами у справі, суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. До того ж, суд враховує правову позицію Верховного суду України у справі за № 6-37 цс 13, відповідно до якої для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно вимог ст. ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач довів ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх позовних вимог. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України в разі визнання відповідачем та її представником позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі вищевикладеного, враховуючи обставини справи, визнання позову представником відповідача, беручи до уваги, що частка відповідачки не може бути виділена їй в натурі, спільне володіння і користування майном є неможливим, припинення права власності не завдасть істотної шкоди їй, а також додержання вимог щодо попереднього внесення на депозит суду суми компенсації вартості частки відповідачки, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved