Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

03 липня 2014 року позивач [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що з 12 липня 2002 року вона перебувала в шлюбі з [PERSON] Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2012 року по справі № 436/7408/12, яке набрало чинності 06.11.2012 року, шлюб укладений між ними було розірвано. У зазначеному рішенні було встановлено, що шлюбні стосунки припинено з 07 липня 2012 року. Спільний син проживае з нею. Спільне сумісне майно не поділене. За час шлюбу було набуто у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS]. Дана квартира була придбана на кредитні кошти, предметом застави стала спірна квартира. Оскільки вона з відповідачем розлучена та проживає окремо, спільне господарство не ведуть, майно не поділено, а дана квартира в заставі у банку і кредитні кошти не погашені, то виникло питання щодо поділу майна, тим більше останні роки за квартиру сплачує самостійно кредит. На підставі викладеного позивач просить суд поділити спільне майно, визнавши право власності по 1/2 частині квартири кожному (а.с.7-9). Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, обґрунтувавши позов з тих же підстав, що викладені у позовній заяві, просили суд задовольнити позов. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, підтвердивши обставини, що були викладені позивачем у позовній заяві в частині обґрунтування своїх вимог. Не заперечував проти задоволення позову, судові витрати просив поділити порівну. Третя особа ПАТ «ОТП Банк» в судове засідання не з'явилися, надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності (а.с.45). Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги позивача з наступних підстав, що встановлені в судовому засіданні. В силу ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Змістом ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Положенням ч. 2 ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У судовому засіданні було встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 12 липня 2002 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], актовий запис №182 (а.с.11). В шлюбі у них народилвся син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 11 лютого 2003 року, актовий запис № 80 (а.с.10). 11.04.2008 року відповідач [PERSON] придбав у [PERSON],[PERSON], квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 11.04.2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 5643 та зареєстрований в КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради від 15.05.2008р.(а.с.12-14). Як вбачається з технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] станом на 28.03.2008р. має загальну площу 66,1кв.м., житлову 39,9кв.м. (а.с.15). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало чинності 06.11.2012р. (а.с.16). 11 квітня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № ML-300/181/2008, на підставі якого останній отримав 69000,00 доларів США на придбання нерухомого майна строком до 13 квітня 2037 року (а.с.17-21). З наданих копій квитанцій вбачається, що позивач [PERSON] також сплачувала значні суми за кредитним договором № ML-300/181/2008 від 11.04.2008р. (а.с.23-33). Відповідно до довідки ПАТ «ОТП Банк» вих. № 300-300-3-5/1558 від 08.08.2014р. станом на 05.08.2014р. заборгованість за тілом кредиту складає 9707,70 доларів США, за відсотками 117,91 доларів США, пеня 41,07грн. (а.с.53). 11 квітня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки № SR-300/181/2008, за умовами якого остання повністю поручилася за виконання зобов'язання [PERSON] за кредитним договором № ML-300/181/2008 (а.с.59). З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № ML-300/181/2008 11 квітня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № № РML-300/181/2008 відповідно до умов якого було надано в іпотеку банку квартиру № 133 в будинку № 8 по вулиці 20-річчя Перемоги в м. Дніпропетровську (а.с.60-62). У відповідності до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Змістом ст. 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Положеннями ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У п.п. 23, 24 Пленум Верховного Суду України в Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. за № 11, звертається увага на те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, під час ухвалення рішення суд зокрема має вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами справи суд доходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги позивача. Так, в судовому засіданні було встановлено і не заперечувалась сторонами та обставина, що квартира [ADDRESS] була придбана сторонами під час шлюбу, а отже є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи встановлену законодавством презумпцію рівності часток кожного з подружжя у праві їх спільної сумісної власності, а також те, що сторони по справі не оспорюють рівність своїх часток, позовних вимог про збільшення своєї частки жоден з подружжя не заявляв, суд при розподілі майна виходить з того, що їх частки є рівними. Наявність договору іпотеки на спірну квартиру не перешкоджає її поділу як спільного майна подружжя, крім того сторони у справі є позичальником і поручителем перед банком, і в силу закону та існуючих договірних відносин на теперішній час несуть солідарну відповідальність за повернення кредиту. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири та за відповідачем [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири. Крім того позивачеві підлягає поверненню надміру сплачений судовий збір у розмірі 1603,00 (однієї тисячі шестисот трьох) гривень відповідно до квитанції ПАТ КБ «ПриватБанк» №7428.686.1 від 29 травня 2014 року (а.с. 1), оскільки згідно іншої квитанції на суму 2051,00 грн. судовий збір був сплачений у повному обсязі відповідно до ціни позову (а.с. 4).

Outcome: approved