Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

02 квітня 2021 року [PERSON] звернувся із позовом до Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з нерухомого майна. Позовні вимоги мотивовані тим, що у листопаді 2020 року позивачу стало відомо про накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, що належить йому на праві приватної власності. При зверненні до Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції позивачу стало відомо, що арешт на майно, яке належить йому на праві приватної власності, був накладений 04 грудня 2007 року державним виконавцем ВДВС Южноукраїнського МУЮ, номер виконавчого провадження №5546133. Вказане виконавче провадження на підставі виконавчого листа №2-182/2007 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів закінчено в порядку п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». Посилаючись на те, що виконавче провадження закінчене, тому відсутні підстави для арешту майна, позивач просив зняти арешт з квартири [ADDRESS] , квартири [ADDRESS] та транспортного засобу «Opel Movano» 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] . Ухвалою суду\~від 07\~червня 2021\~року було відмовлено у прийнятті заяви про уточнення позовних вимог. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила зняти арешт із двох квартир та автомобілю. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що на теперішній час відкритих виконавчих проваджень відносно позивача у Южноукраїнському відділі державної виконавчої служби немає. На виконанні перебувало виконавче провадження, стягувачем за яким був [PERSON] 10 червня 2012 року було завершено виконавче провадження. 04 грудня 2007 року було накладено арешт на нерухоме майно боржника. Відомостей щодо рухомого майна у відділі ДВС немає. 20 серпня 2010 року повторно стягувач звернувся із виконавчим листом, 13 жовтня 2011 року виконавче провадження було закінчено. Згідно реєстру на квартиру [ADDRESS] арешт не накладався. Самостійно відділ ДВС арешт не зняли, оскільки при першому поверненні виконавчого документу, арешт зняти було не можливо, а коли повторно завершувалось виконавче провадження арешт не могли зняти, оскільки накладався арешт в іншому виконавчому провадженні, хоча і за тим самим виконавчим листом. Зараз це спецпідрозділ, оскільки після закінчення виконавчого провадження минуло три роки. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані докази в межах заявлених позовних вимог та заперечень, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що згідно письмових матеріалів справи відносно [PERSON] проводилися виконавчі дії на підставі виконавчого листа №2-182 від 30 червня 2006 року про стягнення грошових коштів /а.с.5, 43-44, 45/, постанови №486/1441/18 виданої 08 січня 2019 року про накладення адміністративного стягнення та сплату судового збору /а.с.7-8/. Виконавчий лист №2-182 був повернутий стягувачу відповідно п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, з підстав відсутності майна у боржника. А в подальшому виконавче провадження було закінчено, оскільки повністю було виконано /а.с.43-44, 45/. Постанова Южноукраїнського міського суду Миколаївської області №486/1441/18 боржником виконана, про що свідчать квитанції /а.с.10-11/. Разом з тим на підтвердження права власності на майно позивачем надані наступні докази: витяг з реєстру прав власності на квартиру [ADDRESS] , згідно якого право власності належить [PERSON] /а.с.12/, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений на Універсальній товарній біржі «Нерухомість», згідно якого [PERSON] придбав зазначену квартиру /а.с.13/, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «Opel Movano» 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] , згідно якого [PERSON] набув права власності на автомобіль 20 листопада 2014 року /а.с.14/. Дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено його право власності на квартиру, оскільки договір купівлі-продажу не посвідчений належним чином відповідно до вимог Цивільного кодексу України, доказів реєстрації права власності за позивачем суду не надано. Також суд звертає увагу на невідповідність пояснень позивача стосовно накладення арешту у 2007 році письмовим доказам, оскільки транспортний засіб має дату випуску пізнішу ніж дата накладання арешту (2008 рік), а права власності на нього позивач набув у 2014 році. Позивачем не надано доказів накладення арешту на майно, арешт з якого він просить скасувати. Судом надавався час та в судовому засіданні в присутності сторін та представника позивача, який є адвокатом, з`ясовувалось чи не бажають сторони надати ще докази на підтвердження позовних вимог. Сторони також не заявляли клопотання про витребування відповідних доказів. Відповідно до частини першої\~статті 38 Закону України «Про виконавче провадження», яка регламентує наслідки завершення виконавчого провадження (в редакції, чинній на дату винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачу у 2007 році), у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, повернення виконавчого документу стягувачу на підставі ст.40 цього Закону, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Таким чином, у випадку повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності майна у боржника або неможливості встановити місцезнаходження боржника (п.2, п.5 ч.1 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент завершення виконавчого провадження) арешт майна не скасовується, стягувач не позбавлений можливості повторно звернути виконавчий документ до виконання. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не надана повна та об`єктивна інформація щодо наявних підстав накладення арешту на належне йому майно. Велика Палата Верховного Суду постановою від 22 серпня 2018 року №658/715/16-ц роз`яснила питання щодо належного способу захисту прав на стадії виконання судового рішення. Так, у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей\~15,\~16 ЦПК України\~розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.\~У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому\~розділом VII ЦПК. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові №544/394/18 від 22 квітня 2020 року. Відповідно до ч 3\~ст. 12 ЦПК України\~ кожна\~сторона\~повиннадовести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 129 Конституції України\~визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини\~першої). Кожна сторона, у відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов (постанова Верховного Суду №752/2345/16-ц від 20.03.2019 року). Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Проте позивачем не надано жодного доказу того, що у незаконний спосіб порушено, оспорено або невизнано його право на володіння, користування та розпорядження майном. Стаття 15 ЦПК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. На підставі викладеного, враховуючи ненадання доказів порушення свого права, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Оскільки позивач при звернення до суду сплатив судовий збір 908 грн., як за одну позовну вимогу, а просив скасувати арешт із трьох об`єктів, з нього, на підставі п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, підлягає стягненню судовий збір ще за дві вимоги (908 грн.х2=1816 грн.), а всього в сумі 1816 грн.

Outcome: approved