Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

04 березня 2019 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що вони є співвласниками домоволодіння [ADDRESS] , відповідачі були зареєстровані зі згоди вже померлих їх родичів і з грудня 2013 року по теперішній час в будинку за адресою: [ADDRESS] жодного разу не з`являлися, ніяких їх особистих речей у будинку немає. Реєстрація відповідачів у їх домоволодінні призводить до нарахування комунальних платежів, які їм важко сплачувати У судове засідання позивачі не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. До початку розгляду справи від них надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просив їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи були сповіщені належним чином. Відповідно до вимог ч. 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Матеріалами справи підтверджено, що відповідачі були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, не з`явилися в судове засідання без повідомлення причин та не подали відзив, а позивачі не заперечували проти заочного розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у заочному порядку. Під час здійснення судового розгляду були встановлені наступні фактичні обставини. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є власником 1/3 частини домоволодіння [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.7), [PERSON] є власником 1/6 частини домоволодіння [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.8,9), [PERSON] є власником 1/6 частини домоволодіння [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.10,11), [PERSON] є власником 2/9 частин домоволодіння [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності (а.с.12), [PERSON] є власником 2/9 частин домоволодіння [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.13,14). Довідками № 646 від 15.01.2019, яка видана відділом реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, встановлено, що у будинку [ADDRESS] зареєстроване місце проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.15), крім того там же зареєстровано, відповідно до довідки № 2244 від 13.03.2019, місце проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Разом із цим, із акту наданого головою квартального комітету № 31 виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі радивбачається, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають у будинку [ADDRESS] . Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з`ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З`ясовується правильність об`єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов`язаними між собою, для вирішення питання про їх об`єднання або роз`єднання (стаття 126 ЦПК). У відповідача суд з`ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий). З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК). Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду»). Як слідує із змісту позовної заяви, позивачі просили визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - будинку [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю в ньому понад один рік без поважних причин. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з п.33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до абз. 2 п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Оскільки позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є співвласниками спірного будинку, а відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , будучи зареєстрованими порушують право користування та розпорядження позивачами домоволодінням [ADDRESS] , тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Отже з урахуванням задоволення позову в повному обсязі з відповідачів на користь позивачів підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 153,68? грн. з кожного.

Outcome: approved