Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

03 вересня 2018 року представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить: позбавити [PERSON] права користування житловою квартирою [ADDRESS] у смт.мВелика Олександрівка Великоолександрівського району Херсонської області. Зобов'язати відділ громадської імміграції реєстрації фізичних осіб Великоолександрівського РВ УМВС України у Херсонській області здійснити зняття з реєстрації в будинку 5, кв. 4 по вул. Заводській у смт.Велика Олександрівка Великоолександрівського району Херсонської області [PERSON]. Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником житлової квартири, що знаходиться за адресою: Херсонська область, Великоолександрівський район, смт. Велика Олександрівка, вул. Заводська, 5 в якій зареєстрований відповідач з 2014 року та в якій останній не проживає та мешкає у м. Севастополі. Позивачу через реєстрацію відповідача чиняться перешкоди у вирішенні побутових, комунальних та інших житлових прав при вирішенні яких вимагається згода усіх зареєстрованих осіб. В квартирі проживають батьки позивача і жодних домовленостей з відповідачем щодо користування та розпорядження житлом досягнуто не було. Відзив на позов відповідачем не наданий. Під час розгляду справи заяви та клопотання від сторін не надходили. Ухвалою суду від 07 вересня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження за вказаною позовною заявою. В судове засідання представник позивача не зявився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Дослідивши письмові докази, перевіривши наведенні позивачем обставини, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково з огляду на таке. Відповідно до договору дарування квартири посвідченого 19.11.2016 року приватним нотаріусом Великоолександрівського районного нотаріального округу Херсонської області [PERSON] та зареєстрованого у реєстрі за № 1391, представник позивача [PERSON] та [PERSON] подарували квартиру за адресою: [ADDRESS], позивачці [PERSON] Відповідно до довідки від 03.09.2018 року виданої Великоолександрівською селищною радою Херсонської області відповідач на правах та з підстав члена сімї зареєстрований за адресою: [INFO], який на час розгляду справи не знятий з реєстрації. Відповідач не проживає за вказаною адресою протягом багатьох років, що підтверджується довідкою Великоолександрівської селищної ради Великоолександрівського району Херсонської області від 16 березня 2018 року № 731. Зміст позовних вимог, підстави позову та встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що між сторонами виникли цивільні правовідносини з приводу прав відповідача на користування житловим приміщення, які врегульовані статтями 383, 405 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року (далі ЦК України), статтею 150 Житлового кодексу України від 29 листопада 2001 року (далі ЖК України), Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (далі Закон). Так, відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів свої сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому, до членів сімї власника квартири, згідно ч.2 ст. 64, ч.4 ст. 156 ЖК України належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Відповідач обрав вказане житло місцем постійного проживання за згодою позивача, та набув права користування вказаним житловим приміщенням на правах члена сімї. Згідно зі ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини першої статті 7 Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Крім цього вказаний Закон передбачає можливість зняття особи з реєстраційного обліку на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що власник майна має право вимагати від інших осіб усунення правових перешкод у користуванні належною йому власністю у випадку, якщо їх дії або бездіяльність щодо відповідного майна є неправомірними та порушують права власника. Суд установив, що позивач є власником квартири, а відповідач є її онуком отже між ними існують правовідносини як між членами сімї та позивач має право ставити питання про втрату відповідачем права користування житловим приміщенням. Також право власності передбачає, що саме власник майна визначає коло осіб, яким слід надати право користування ним у порядку визначеному чинним законодавством. Це може відбуватись, зокрема шляхом надання згоди на реєстрацію у житловому будинку, що свою чергу передбачає і надання особі права користуватись ним. Таким чином, наведені обставини свідчать про те, що права позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду, порушені неправомірною бездіяльністю відповідача, оскільки власник майна при здійсненні користування ним обмежений волею відповідача. Наведені докази є належними та допустимими, оскільки отримані у встановленому законом порядку, містять інформацію щодо предмету доказування, узгоджуються між собою, не заперечуються сторонами та не викликають сумніву щодо їх достовірності. Обраний позивачем спосіб захисту невизнаного права відповідає вимогам закону та змісту правовідносин. Ухвалюючи рішення, суд врахував, що при такому вирішенні спору буде досягнуто справедливий баланс інтересів як позивача, яка в повній мірі виконує утримання будинку, так і відповідача, який як особа, що зареєстрована в будинку не проживає в ньому значний час. Отже, враховуючи наведене, суд вважає за необхідне задовольнити позов в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. При цьому, позовні вимоги в частині зобовязання відділу громадської імміграції реєстрації фізичних осіб Великоолександрівського РВ УМВС України у Херсонській області здійснити зняття з реєстрації в будинку 5, кв. 4 по вул. Заводській у смт.Велика Олександрівка Великоолександрівського району Херсонської області [PERSON] не можуть бути задоволені, оскільки суд позбавлений можливості вирішувати питання про права та обовязки осіб, які не були залучені до участі у справі як відповідачі. Покладення відповідного обовязку на вказану особу з метою забезпечення можливості виконання судового рішення також є необґрунтованим, оскільки судове рішення щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно до статті 7 Закону, є самостійною підставою для зняття особи з реєстрації. Відповідно до частини першої, пункту першого частини другої, частини третьої статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору необхідно покласти на відповідача, оскільки позов задоволений, а позивач був змушений звернулась до суду внаслідок неправомірної бездіяльності відповідача.

Outcome: partial