Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

03 березня 2018 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] звернулася до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписала Заяву № б/н від 15.11.2011, згідно якої отримала кредит у розмірі 13000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач, підписавши заяву, підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між нею і Банком Договір про надання банківських послуг. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні Договору надала згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Банк за договором свої зобов'язання виконав, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах договору і в межах встановленого ліміту. Відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань за договором не надала своєчасно грошові кошти на погашення кредиту, в зв'язку з чим станом на 24.01.2018 виникла заборгованість в розмірі 30656,27 грн., з яких 2928,22 грн. - тіло кредиту, 12246,42 грн. - відсотки за користування кредитом, 13545,62 грн. - пеня, а також штрафи 500 грн. (фіксована частина), 1436,01 грн. (процентна складова). Ухвалою суду від 13 березня 2018 року прийнято позовну заяву, відкрито провадження та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи на 12 квітня 2018 року. 12 квітня 2018 року судовий розгляд було відкладено за клопотанням відповідача для надання часу для звернення за правничою допомогою. 26 квітня 2018 року відповідач подала відзив на позовну заяву, в якій просила застосувати строки позовної давності до вимог про стягнення неустойки (пеня, штраф), а також вимоги ст. 551 ч. 3 ЦК України щодо зменшення розміру неустойки, зважаючи на те, що неповернення нею вчасно на картку грошових коштів не міг зумовити збитки позивачу у тому розмірі, який він визначив у вигляді нарахованої неустойки. Крім того, заперечила проти стягнення з неї суми нарахованих відсотків у розмірі 12246,42 грн., зазначила, що позивачем не доведено належним чином виникнення заборгованості у вигляді нарахованих відсотків. 22 травня 2018 року позивач подав відповідь на відзив, в якому підтримав позовні вимоги в повному обсязі, заперечив проти доводів відповідача щодо не доведення виникнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом, зазначивши, що відповідач, розуміючи умови договору, знімала кредитні кошти, потім частково погашала заборгованість за договором і знову користувався кредитом, за що нараховувалися відсотки. Також, заперечив проти застосування строків позовної давності, оскільки строк дії картки квітень 2018 року, а позивач звернувся з позовною заявою 23 лютого 2018 року, тобто в межах позовної давності. Також, заперечив проти доводів відповідача щодо незаконності нарахування одночасно пені та штрафу, оскільки, на думку позивача, пеня та штраф є різновидами штрафних санкцій і можуть бути застосовані одночасно в межах одного виду відповідальності, зауважив, що підстав для застосування ст. 551 ч. 3 ЦК України щодо зменшення розміру неустойки немає, так як відповідач не довів істотні обставини, які обумовлюють можливість зменшення розміру неустойки. Представник позивача в судове засідання не з'явився, в позовній заяві просив розглянути справу за його відсутності у разі неявки в судове засідання відповідача. Про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином, заяв про відкладення або розгляд справи за його відсутності не надав, про причини неявки суду не повідомив. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, заяв про відкладення або розгляд справи за її відсутності не надала, про причини неявки суду не повідомила. За таких обставин, а також враховуючи положення ст. 223, 279 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників за наявними матеріалами у справі. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору (ст. 526 ЦК України). Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Як встановлено судом, відповідно до укладеного договору № б/н від 15.11.2011 року [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом (а.с. 9). Позивач свої зобов'язання виконав, надавши відповідачу кредит. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з запропонованими «Умовами та Правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», складає між ним і банком договір про надання банківських послуг, та погоджується з ними, про що свідчить підпис відповідача у заяві (а.с. 9 зворотній бік). Пунктами 2.1.1.2.3. та 2.1.1.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг сторони погодили, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання цього договору являється прямою та безумовною згодою клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком (а.с. 19). Відповідно до п. 2.1.1.5.5. Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, встановлених договором (а.с. 20 зворотній бік). Пунктом 1.1.7.11 Умов сторони погодили, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же строк (а.с. 17)). Договір між сторонами був укладений відповідно до вимог ст. 634 ЦК України. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також інших витрат відповідно до умов договору. Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Згідно з ч. 1,2 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно частини 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Судом встановлено, що відповідач користуючись кредитними коштами, періодично сплачувала заборгованість за наданим кредитом, однак не виконувала належним чином зобов'язання по поверненню кредитних коштів позивачу. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за укладеним договором, відповідач, станом на 24.01.2018 виникла заборгованість в розмірі 30656,27 грн., з яких 2928,22 грн. - тіло кредиту, 12246,42 грн. - відсотки за користування кредитом, 13545,62 грн. - пеня, а також штрафи 500 грн. (фіксована частина), 1436,01 грн. (процентна складова) (а.с. 5-8). Разом з тим, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). У статті 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи викладене, судом встановлено, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення не можливе, такі обставини свідчать про недотримання положень, закріплених у Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, тому вимоги в частині стягнення з відповідача сум штрафів задоволенню не підлягають. Як видно з умов договору, що пеня і штраф передбачена фактично за одне і те саме порушення, а саме - порушення позичальником строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань, тому суд вважає, що з відповідача слід стягнути лише один вид цивільно-правової відповідальності, а саме штраф у сумі 1936,01 грн. (а.с. 8 (зворотній бік). Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 6 лютого 2018 року у справі № 1521/5041/12-ц, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. У відзиві на позов відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Так, згідно матеріалів справи, строк дії картки до останнього дня 04.2018 року. Останній платіж був проведений 25.04.2017 в розмірі 747,00 грн. Позов пред'явлено 03.03.2018, тому позовна давність не сплинула на час пред'явлення позову. Що стосується посилання відповідача про застосування вимог ст.. 551 ч. 3 ЦК України, суд вважає за необхідне відмовити відповідачу, оскільки останнім не доведено про наявність істотних обставин, що обумовлюють застосування цієї норми, а саме зменшення розміру неустойки. Таким чином, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по кредиту в сумі 17110,65 грн., яка складається з тіла кредиту - 2928,22 грн., відсотки за користування кредитом - 12246,42 грн., штрафу - 500 грн. (фіксована частина), 1436,01 грн. (процентна складова). З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню пропорційно до задоволених позовних вимог судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 986,72 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial