Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

04.09.2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним свідоцтво про право на квартиру [ADDRESS], від 21.10.2009 року, видане на ім'я [PERSON]; визнати за позивачем право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. При цьому позивач посилається на те, що сторони з 2007 року перебували у шлюбі, за період якого придбали квартиру [ADDRESS] шляхом інвестування будівництва. Позивач зазначає, що кошти на придбання квартири були спільним майном подружжя. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала та просить його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засідання заперечував проти задоволення позову, при цьому пояснив, що після розірвання шлюбу позивач обіцяв залишити спірну квартиру відповідачу, однак на сьогоднішній день ним усна домовленість порушена, так як предявлено позов до відповідача. Також представник зазначив, що відповідач вважає, що її частка у праві власності на квартиру становить 2/3, так як кошти внесені за придбання квартири були її особистими коштами. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 30.01.2007 року сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Київського районного суду від 19.11.2014 року було розірвано. Рішення набрало чинності 02.12.2014 року. 21.10.2009 року виконавчим комітетом Одеської міської ради на імя [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] /а.с. 8/. Свідоцтва видане на підставі договору № 23/78 про участь у фонді фінансування будівництва виду «А» (ФФБ) від 05.12.2006 року, угоди про уступку права вимоги від 24.03.2008 року, зміни до договору від 26.03.2008 року, додаткової угоди № 04 від 14.09.2009 року, договору відступлення майнових прав на обєкт інвестування від 15.05.2009 року, акту прийому- передачі квартири від 15.05.2009 року. Вказана обставина підтверджується і витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.11.2009 року /а.с. 7/. Судом досліджено надані позивачем на підтвердження своїх вимог письмові докази, а саме: графік внесення коштів /а.с. 5/, акт прийому-передачі квартири [ADDRESS] від 29.04.2009 року /а.с. 10/, довідку про інвестування 100% загальної площі квартири по договору № 04 від 28.05.2009 року /а.с. 6/. Статтею 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, враховуючи що у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі з 30.01.2007 року, [PERSON] отримала 21.10.2009 року свідоцтво право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору № 23/78 про участь у фонді фінансування будівництва виду «А» (ФФБ) від 05.12.2006 року та ін. угод, судом встановлено, що вказана квартира є обєктом спільної сумісної власності подружжя у відповідності до ст. 61 СК України. Вказана обставина у ході розгляду справи не заперечувалася представником відповідача, який лише зазначав, що частка відповідача є більшою ніж 1/2, також стверджував, що позивач обіцяв після розірвання шлюбу залишити квартиру позивачу. Однак, на підтвердження вказаних обставин у представника відповідача відсутні письмові докази. Частиною 1 ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Положеннями абз. 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК ( 2947-14 ) в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Всупереч положень абз. 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року, стороною відповідача не надано жодних доказів на підтвердження правомірності заперечень стосовно її частки у спільному майні, а саме 2/3 частин спірної квартири [ADDRESS], а також не надано доказів щодо існування між сторонами домовленості відносно права власності на спірну квартиру. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Outcome: approved