Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-09 00:00:00

02.08.2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» про стягнення заборгованості по виплаті заробітної платні та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної платні. Свій позов обґрунтував наступним. 02.03.2009 року він був прийнятий відповідачем на посаду слюсаря по ремонту сільськогосподарської техніки та устаткування на Первомайську державну сортодослідну дільницю відповідно до наказу № 16. Відповідно до наказу № 27-к від 24.09.2012 року позивача було переведено в Миколаївську філію ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» і прийнято водієм грузового авто(наказ № 10-к від 01.10.2012 року). Наказом № 48-к від 13.10.2020 року позивача було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України. На даний час Миколаївську філію реорганізовано. Відповідно до ст.. 116 КЗпП України при звільненні працівника підприємство зобов`язане виплатити всі належні працівнику суми в день звільнення. Однак, позивача було звільнено при наявній заборгованості по виплаті всіх належних йому сум на день звільнення. Відповідно до виданої позивачу довідки, підприємство заборгувало йому на день звільнення 15.10.2020 року 24509,12 грн. Також, відповідно до ст. 117 КЗпП України позивач має право отримати середню заробітну плату за весь час затримки розрахунку при звільненні. Позивача звільнено з 15.10.2021 року і до цього часу він не отримав належні йому суми. Тобто затримка розрахунку при звільненні складає 289 днів (з 16.10.2020 по 31.07.2021 рр.). Середньомісячна заробітна плата відповідно до довідки підприємства складає 4874,81 грн., а тому відповідач повинен сплатити позивачу за час затримки 46310, 69 грн. Таким чином, на переконання позивача відповідач повинен сплатити йому заборгованість по заробітній платі та середньомісячний заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 70819,81 грн. (24509,12 грн. + 46310, 69 грн.). Відповідач не в повній мірі погодився із вказаним позовом та подав відзив в якому зазначив, що повністю визнає суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 24509,12 грн., а в іншій частині просив відмовити з підстав спливу визначеного ч. 1 ст. 233 КЗПП строку звернення до суду з позовом, оскільки на переконання відповідача цей строк почав відраховуватись з дня, наступного після звільнення позивача, а саме з 16.10.2020 року. З огляду на те, що в частині стягнення заборгованості по заробітній плати відповідачем позов визнано, він просив зменшити суму судового збору, що підлягає стягненню з відповідача до 50 % сплаченого позивачем. На підставі ст.ст. 278-279 ЦПК України, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Сторони в судове засідання не з`явились. Вирішуючи справу на підставі наявних у ній письмових доказів, суд приходить до висновку про те, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач працював у Миколаївській філії Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на посаді водія автотранспортних засобів Первомайської СДСта був звільнений з цієї посади 15.10.2020 року наказом №48-к від 13.10.2020 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Загальний дохід за останні 6 місяців склав 30884,22 грн. Середньомісячна заробітна плата складає 4874,81 грн. Заборгованість по заробітній платі станом на 15.10.2020 року складає 24509,12 грн. Наведене підтверджується доданими до позову копією трудової книжки та довідкою Миколаївській філії Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» вих. № 05-10/20 від 15.10.2020 року. Крім того ці обставини, а також те, що на час розгляду справи заборгованість по заробітній платі не виплачена позивачу підтверджується відзивом відповідача, який визнав позов в цій частині. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, вимоги позивача повністю обґрунтовані та підлягають задоволенню. Щодо строку звернення до суду із вимогою про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки виплати заробітної плати, суд керується наступним. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, справа № 1-5/2012, рішення від 22 лютого 2012 року, КСУ офіційно розтлумачив ч. 1 ст. 233 КЗпП України наступним чином: «В аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.» У постанові Верховного суду України від 6 квітня 2016 року у справі №6-409цс16 також вирішено питання правильного застосування строку звернення до суду у аналогічних спорах. У рішенні зазначено, що ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Приймаючи до уваги те, що відповідач у даній справі, Державне підприємство «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», на час звернення позивача до суду, і навіть на час прийняття рішення судом так і не розрахувався з позивачем після звільнення по заробітній платі, а тому строк звернення до суду позивачем не пропущено, і його перебіг навіть не розпочинався. Отже, за таких обставин позов підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки розрахунок середньомісячного заробітку, приведений у позові, суд визнає правильним. Також на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908 грн.

Outcome: approved