Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

03 листопада 2015 року позивач ПАТ «ПУМБ» в особі представника за довіреністю [PERSON], звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовом до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що 14 вересня 2007 року між ЗАТ «Донгорбанк», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український [PERSON]» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 1, згідно з умовами якого позичальнику було надано кредит у розмірі 150 000 (сто пятдесят тисяч) доларів США строком повернення згідно Графіку з остаточною датою повернення 13 вересня 2027 гривень. Забезпеченням виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором є іпотечний договір № 1/1, укладений 14 вересня 2007 року між ЗАТ «Донгорбанк» та [PERSON], [PERSON] Предметом іпотеки за даним договором іпотеки є нежитлове приміщення № 81 (магазин) загальною площею 165, 3 кв. м, розташований у багатоквартирному житловому будинку літ. А-12 за адресою: м. Маріуполь пр. Ленінградський, яке належить іпотекодавцям [PERSON] та [PERSON] на праві власності по 1\\2 частці кожному. Вартість предмету іпотеки за згодою сторін складає 963 404 гривень. Банк свої зобовязання виконав у повному обсязі, надавши позичальнику [PERSON] кредитні кошти у розмірі 150 000 доларів США. Відповідно до п. 3.4.1 та п. 3.4.2 кредитного договору, позичальник зобовязувався повертати кредит згідно графіку, а також сплачувати проценти за користування кредитом до 20 числа включно місяці, наступного за місяцем нарахування процентів та проценти за безпідставне користування кредитом у разі порушення позичальником строків повернення кредиту, та повернути кредит у повній сумі у строк до 13 вересня 2027 року. Проте позичальник свої зобовязання за кредитним договором не виконував належними чином. П. 3.1.5 кредитного договору передбачено, що [PERSON] має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту та уплати відсотків у разі невиконання ним обовязків, передбачених Кредитним договором. Скориставшись своїм правом, [PERSON] звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення з позичальника [PERSON] та його поручителів суми заборгованості за кредитним договором. Так, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 10 листопада 2004 року у справі № 265/1765/14-ц за позовом ПАТ «ПУМБ» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, було задоволено позовні вимоги Банку та стягнуто з відповідачів у солідарному порядку на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 168 605, 91 доларів США, з яких заборгованість за кредитом складає 122 109, 44 доларів США, заборгованість за непогашеними відсотками за користування кредитом 46 496, 47 доларів США. Проте, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, наявність судового рішення про стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане в іпотеку майно. Скориставшись даним правом, [PERSON] звертається до суду з даним позовом. Просив суд в рахунок погашення заборгованості [PERSON] та [PERSON] перед ПАТ «ПУМБ» за відсотками за користування грошовими коштами за кредитним договором № 1 від 14 вересня 2007 року, розмір яких встановлено рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 10 листопада 2014 року за № 265/1765/14-ц та складає 46 496, 47 доларів США, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 1/1 від 14 вересня 2007 року, який належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] по ? частці кожному, а саме: нежитлове приміщення № 81 (магазин) з багатоквартирного житлового будинку літ. А-12, розташованого за адресою: місто Маріуполь проспект Ленінградський, загальною площею 165,3 кв. м, шляхом продажу ПАТ «ПУМБ» від свого імені даного нежитлового приміщення будь-якій особі-покупцеві на підставі оцінки майна, наданої субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Надати право ПАТ «ПУМБ» щодо всіх повноважень продавця, в тому числі подання заяв, отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форми власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, подання та отримання будь-яких документів, довідок, витягів, заяв, а також вільного доступу уповноважених представників банку до предмета іпотеки, необхідних для здійснення продажу нежитлового приміщення. Стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] у дольовому порядку на користь ПАТ «ПУМБ» сплачений судовий збір у розмірі 15 336,11 гривень, по 7 668,06 гривень з кожного. Представник позивача ПАТ «ПУМБ» - [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву, в якій просила справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав уду суду заяву з проханням справу розглянути без його участі, позовні вимоги визнав повністю, проти задоволення позову не заперечував. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявилася за невідомих суду причин, про день та час розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином, тому суд відповідно до ч.4 ст. 169 ЦПК України розглянув справу без її участі. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як проголошено в ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи. Згідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ч. 2 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч. 4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 14 вересня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Донгорбанк», правонаступником всіх прав та зобов'язань якого на теперішній час є Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 1, за яким останній отримав кредит в сумі 150 000 доларів США з процентною ставкою за строковою заборгованістю 12,9% річних, за простроченою заборгованістю 17,9% річних, строком повернення згідно графіку з остаточною датою повернення кредиту 13 вересня 2027 року. Згідно умов кредитного договору позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами в розмірі та в строки, передбачені Графіком повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, закріпленим в Додатку №1, який підписується Сторонами, та є невід`ємною частиною договору. За правилами ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинне виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а за ч. 1 ст. 629 ЦК договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК. Ст. 1054 ЦК України, передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В сенсі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання в порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов'язання. У звязку з порушенням позичальником [PERSON] умов кредитного договору, рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 10 листопада 2014 року у справі № 265/1765/14-ц, з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» стягнута заборгованість за кредитним договором № 1 від 14 вересня 2007 року, договором поруки № 1/2 від 14 вересня 2007 року та договором поруки № 1/3 від 14 вересня 2007 року станом на 10 березня 2014 року в розмірі 168 605, 91 доларів США з яких: 122 109, 44 доларів США - заборгованість за кредитом, 46 496, 47 доларів США - заборгованість за непогашеними у строк відсотками за користування кредитом. Крім того, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ЗАТ «Донгорбанк» (правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ») та відповідачами у справі [PERSON] та [PERSON] цього ж дня було укладено іпотечний договір № 1/1, відповідно до умов якого відповідачі передали в іпотеку банку нежитлове приміщення № 81 (магазин) з багатоквартирного житлового будинку А-12, розташоване за адресою: місто Маріуполь проспект Ленінградський, яке належить [PERSON] - ? частка приміщення на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя № 2-6296/05 від 14 грудня 2005 року, рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя № 2-2163/07 від 17 липня 2007 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15522118, виданого Маріупольським БТІ 08 серпня 2007 року, реєстраційний № 19772277, номер запису 2267 в книзі 4; та [PERSON] - ? частка приміщення на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] 12 вересня 2007 року за реєстром № 4689, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] 12 вересня 2007 року за реєстраційним № 2341006, № витягу 4590971, та зареєстрованого Маріупольським БТІ 12 вересня 2007 року, витяг № 15905650, реєстраційний № 19772277, номер запису 2267 в книзі 4. Вартість предмету іпотеки сторони визначили у 963 404 гривень. Відповідно до вимог п. п. 2.1 та 2.2 договору іпотеки, за рахунок предмета іпотеки задовольняються вимоги іпотекодержателя до [PERSON] за кредитним договором № 1 від 14 вересня 2007 року, у повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу, а також будь-яке збільшення цієї суми та/або процентів за основним зобовязанням. Також задовольняються вимоги щодо відшкодування витрат, повязаних з предявленням вимоги за основним зобовязанням та звернення стягнення на предмет іпотеки, витрат на утримання і збереження предмету іпотеки , витрат на страхування предмету іпотеки, збитків, завданих порушенням основного зобовязання чи умов цього договору. Згідно з п. 2.4 іпотечного договору, у разі порушення боржником [PERSON] основного зобовязання, майнові поручителі відповідають за задоволення вимоги іпотекодержателя нерухомим майном, що є предметом іпотеки Відповідно до ст. 589 ЦК України та ч.1 ст. 7, ст. 33 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, наявність судового рішення про стягнення з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український [PERSON]» заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане відповідачами [PERSON] та [PERSON] в іпотеку нерухоме майно. Ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. При цьому рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд може встановити спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього ж Закону. За ч.1 ст. 41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», дотриманням вимог цього Закону. Пунктом 4.5 Іпотечного договору № 1/1 від 14 вересня 2007 року передбачено право іпотекодержателя, позивача у справі, продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Перший Український [PERSON]» та звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві у рахунок погашення заборгованості по процентам за кредитним договором № 1 від 14 вересня 2007 року в розмірі 46 496, 47 доларів США, яка виникла станом на 10 березня 2014 року. Зокрема, в п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що резолютивна частина рішення суду у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). В той же час суд зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно з ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку. Також відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної ним по справі №6-57цс15 у постанові від 27 травня 2015 року та по справі 6-483цс15 у постанові від 9 вересня 2015 року, вбачається, що установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, тому не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Таким чином, рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Крім того суд зазначає, що за ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який набув чинності з 15 жовтня 2014 року, протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі підприємцям) або юридичним особам - суб'єктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об'єкти), статей 41, 43 - 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України «Про іпотеку». В п. 5 ст. 11 «Прикінцевих та перехідних положень» вказаного Закону передбачено, що Кабінет Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону зобов'язаний, зокрема, затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» № 405/2014 від 14 квітня 2014 року, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення. На виконання Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» 02 грудня 2015 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження №1275-р, яким було затверджено «Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», згідно п.20 ч.1 якого місто Маріуполь Донецької області входить до «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». За матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], а відповідач [PERSON] за адресою: м. Маріуполь провул. Банний буд. 5, що підтверджується інформаційними довідками Орджонікідзевського районного відділу у м. Маріуполі ГУ ДМС в Донецькій області. Зокрема, передане в іпотеку нежитлове приміщення № 81 (магазин) з багатоквартирного житлового будинку А-12, розташоване за адресою: місто Маріуполь проспект Ленінградський. Враховуючи той факт, що місто Маріуполь Донецької області відноситься до вказаного Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, то нежитлове приміщення, яке перебуває в іпотеці та належить відповідачам, громадянам України, розташована на території проведення антитерористичної операції, тому зупинено дію ст.38 Закону України «Про іпотеку» у частині реалізації права іпотекодержателя, позивача, на продаж цього приміщення. Таким чином, суд дійшов висновку, що на час дії ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» унеможливлюється фактична реалізації права іпотекодержателя, позивача, на продаж предмета іпотеки, а саме нежитлового приміщення № 81 (магазин) з багатоквартирного житлового будинку А-12, розташованого за адресою: місто Маріуполь проспект Ленінградський. Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним у резолютивній частині рішення, задовольняючи вимоги банку, зазначити, що рішення суду не підлягає виконанню в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та виконанню не підлягає в частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки на час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведеная антитерористичної операції». Зокрема, позивач просив стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ПУМБ» у дольовому порядку сплачений та документально підтверджений судовий збір у сумі 15 336, 11 гривень, по 7 668, 06 гривень з кожного. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як роз'яснено в Пленумі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 6 своєї постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, вимога заставодержателя про звернення стягнення на предмет застави оплачується судовим збором як вимога немайнового характеру, якщо така вимога пред'явлена після вирішення вимоги про виконання основного зобов'язання (стягнення заборгованості тощо). Відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір», розмір судового збору за подачу юридично особою позову немайнового характеру в листопаді 2015 року складав 1 218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) гривень. Отже, сума судового збору у розмірі 14 118, 11 гривень (15 336,11 гривень 1 218 гривень) є зайво сплаченою, тому не підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача в рахунок відшкодування судових витрат. Таким чином, дійшовши висновку про необхідність задоволення позовних вимог, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український [PERSON]» відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір» в рахунок відшкодування судових витрат підлягають стягненню у дольовому порядку витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви в сумі 1 218 гривень, по 609 гривень з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial