Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

02.07.2019 року до Приморського районного суду м. Одеси звернулись позивачі із вказаною позовною заявою та просять суд визнати за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] по 1/3 частині за кожним із позивачів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням виконкому Центральної райради народних депутатів від 05.02.1993 року квартира [ADDRESS] була передана в тимчасове користування без реєстрації права власності [PERSON] та її сім`ї, до складу якої входили [PERSON] - чоловік, [PERSON] - дочка та [PERSON] - свекруха. [PERSON] померла [INFO] та протягом всього часу позивачі безперервно, добросовісно та відкрито володіють вказаною квартирою, утримують її та сплачуть комунальні платежі, у зв`язку з чим звернулись до суду із вказаною позовною заявою. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси [PERSON] від 03.07.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Рішенням Вищої ради правосуддя від 29.08.2019 року №2284/0/15-19 суддя [PERSON] звільнена з посади судді Приморського районного суду м. Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, у зв`язку з чим в результаті повторного автоматизованого розподілу справа надійшла до провадження судді Донцова Д.Ю., який ухвалою від 15.10.2019 року прийняв справу до свого провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26.02.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивачі [PERSON] , [PERSON] та представник позивачів - адвокат Чекмарьова Л.Ю. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник Одеської міської ради - Білозір Т.М. проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у відзиві на позов. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вислухавши пояснення учасників справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно виписки з рішення виконавчого комітету Центральної райради народних депутатів №40 від 05.02.1993 року квартира [ADDRESS] була передана в тимчасове користування без реєстрації права власності [PERSON] та її сім`ї, до складу якої входили [PERSON] - чоловік, [PERSON] - дочка та [PERSON] - свекруха. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси від 18.01.2007 року. З відповіді КП «БТІ» ОМР вбачається, що станом на 21.12.2012 року право власності на квартиру [ADDRESS] не було зареєстровано. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що право власності на квартиру [ADDRESS] не зареєстровано за жодним суб`єктом. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина перша статті 344 ЦК України). У пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 19.08.2019 року в справі № 465/6560/15-ц, провадження №61-23753св18 правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Такий правовий висновок викладений також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Судом встановлено, що позивачі користуються квартирою на відповідній правовій підставі, зокрема на підставі рішення виконавчого комітету Центральної райради народних депутатів, що виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник, а як користувач. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так, дослідивши повно, всебічно надані сторонами докази, встановивши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed