Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

02.10.2019 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа відділ у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації, про розірвання шлюбу, стягнення аліментів у розмірі 1/3 частини з усіх доходів відповідача, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, визначення місця проживання дитиниз матір`ю, посилаючись на те, що від шлюбу у сторін народилася дочка, однак, спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейні відносини, немає спільних інтересів, шлюбні стосунки між сторонами фактично припинені з вересня 2017 року, тому примирення подружжя неможливе. Відповідач дітей не утримує, хоча повинен та має можливість це роботи. Відповідач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, відзив на позов не надав. За наявності умов, передбачених частиною першою ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе допустити заочний розгляд справи. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, місце, час проведення судового засідання повідомлений належним чином. Судовим розглядом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 25 липня 2009 року, актовий запис про шлюб №623, що зареєстрований Київським відділом реєстрації актів громадянського стану Одеського міського управління юстиції. Від шлюбу сторони мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . З початку 2019 року сторони остаточно, не ведуть спільного господарства не ведуть, оскільки в них різні погляди на подружнє життя, що призвело до втрати почуття любові та поваги один до одного. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Щодо позовної заяви про стягнення аліментів, суд дійшов висновку, що ця вимога підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 27 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року,що ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, регламентовано, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на дитину (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Положеннями ч. 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач [PERSON] є працездатною особою, інших неповнолітніх дітей немає, батьки на його утриманні не перебувають. Позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів підлягають частковому задоволенню, зокрема з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на дитину у твердій грошовій сумі у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку відповідача, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки такий розмір аліментів є розумним та не відповідає чинному законодавству, інтересам сторін. Щодо позовних вимог про визначення місці проживання дитини, то слід зазначити, що на цей час у квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] , дитина проживає разом з матір`ю, що підтверджується актом від 01.10.2019 року. Дочка [PERSON] навчається в ОЗШ № 82 ОМР Одеської області у 4-г класі, що вбачається з довідки № 237 від 13.09.2019 року. Позивачка займається вихованням та матеріальним забезпеченням доньки, яка забезпечена необхідними умовами для проживання та гармонійного розвитку дитини. Фактів аморальної поведінки позивачки не встановлено. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною першою статті 3 Конвенції «Про права дитини» визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Аналіз наведених норм права, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що як мати, так і батько, працездатного віку, матеріально забезпечені, мають можливість забезпечити нормальний всебічний розвиток дитини. Доказів аморальної поведінки ані матері, ані батька суду не надано. Мати дбає про дитину та належним чином виконує свої батьківські обов`язки, однак, батько ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та матеріального забезпечення своєї дочки. Враховуючи викладене, дослідивши питання захисту і безпеки малолітньої дитини [PERSON] , з точки зору здорового розвитку, питання стабільності середовища існування, вік дитини і те, скільки часу і за яких обставин вона вже проживає разом лише з матір`ю, суд вважає, що позов [PERSON] щодо визначення місця проживання дитини підлягає задоволенню, оскільки суд у спорі між батьками надає першочергове значення саме найкращим інтересам дитини. Відповідно до вимог ч.6 ст. 141 ЦПК України, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1536,80 грн. та на користь держави у розмірі 768,40 грн., оскільки саме такий розмір був встановлений на час подання позовної заяви до суду.

Outcome: partial