Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

03.10.2017 року позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі рішення виконкому Жданівської міськради від 17.05.1989 року, 26.05.1985 року був виданий ордер на житлове приміщення №007244 на сімю з чотирьох людей, а саме її чоловіка, її та двох дочок, була надана трьох кімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В квартирі були зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Основним наймачем вказаної квартири був [PERSON]. На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 16.01.2013 року, [PERSON] був визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] та знятий з реєстрації 09.07.2013 року. Рішенням колегії Жовтневої районної адміністрації ММР від 22.01.2014 року вона була визнана основним наймачем квартири. В травні 2014 року відповідачі перейшли проживати за іншою адресою, а саме: [ADDRESS]. При цьому вони забрали свої речі, віддали їй ключі від квартири. Рішення про перехід проживати за іншою адресою було їх особистим. Крім того, відповідачі не проводять оплату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги. Вона одна оплачує їх в повному обсязі. Вона не в змозі надалі оплачувати дані витрати за відповідачів, оскільки не має на це матеріальних можливостей. Вважає, що оскільки відповідачі в спірній квартирі не проживають більше року, не проводять оплату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несуть інших витрат з утримання будинку і не приймають участі в загальному побуті, вони вважаються такими, які втратили право користування житловим приміщенням. Визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням необхідно для зняття їх з реєстрації. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, наполягала на їх задоволенні. Відповідачі у судове засідання не з'явились, надали заяву про розгляд справи у їх відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечували. Представник третьої особи у судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, просила справу вирішити відповідно діючому законодавству. Суд, дослідивши надані докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно Ордеру на житлове приміщення №007244 від 26.05.1985 року, виданого [PERSON], сімя якого складається з чотирьох чоловік, на право заняття житлового приміщення квартири [ADDRESS], житловою площею 43,59 кв.м. Ордер виданий на підставі рішення виконкому Жданівської міської ради від 17.05.1989 року. На підставі рішення колегії Жовтневої районної адміністрації ММР від 22.01.2014 року, було вирішено визнати наймачем трикімнатної квартири №57, житловою площею 43,59 кв.м, у будинку №67 по пр. Металургів, дружину [PERSON]. До ордеру вписана. Склад особи три особи. Житлово-комунальному підприємству «Житло «Центр» внести зміни до договору найму житлового приміщення. Згідно інформації Центру надання адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг ММР від 19.09.2017 року №39-120-0264 про кількість зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої [PERSON], вбачається, що за адресою: [ADDRESS], загальна кількість зареєстрованих осіб: 3 (троє): [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 391 ЦК України одним із засобів захисту права власності є усунення перешкод у здійсненні власником майна права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року та прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Суд вважає, що оскільки відповідачі з травня 2014 року не проживають у спірній квартирі, останні добровільно не припиняють своєї реєстрації, тим самим порушують право позивача користуватись та розпоряджатись майном на свій власний розсуд, тому вважає, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року, ч.1 ст. 319, ст. 391 ЦК України, ст.ст. 71,72, 150, 163 ЖК Української РСР,

Outcome: approved