Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-06 00:00:00

04 грудня 2018 року до Харківського районного суду Харківської області надійшла позовна заява [PERSON] (далі за текстом Позивач) до Коротичанської селищної ради (далі за текстом Відповідач-1) про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, в якому Позивач просить стягнути з Коротичанської селищної ради на користь [PERSON] заробітну плату за період 11-12 січня 2018 року; стягнути з Коротичанської селищної ради на користь [PERSON] середню заробітну плату за час затримки розрахунку у розмірі 37 738, 56 грн. (тридцять сім тисяч сімсот тридцять вісім гривень п`ятдесят шість копійок); стягнути з Коротичанської селищної ради на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 500 грн. (десять тисяч п`ятсот гривень нуль копійок); судові витрати покласти на Коротичанську селищну раду. В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що 19 квітня 2016 року на підставі розпорядження голови Коротичанської селищної ради від 19.04.2016 № 6-04-01 Позивача прийнято на посаду спеціаліста 1 категорії бухгалтера із заробітної плати і матеріалів Коротичанської селищної ради. 03 січня 2018 року Позивачем подано заяву про звільнення за власним бажанням до Коротичанської селищної ради. Відповідно до змісту заяви від 03.01.2018 Позивач просила звільнити її за власним бажанням 09 січня 2018 року на підставі ст. 38 КЗпП України у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу (необхідністю в догляді за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку). 12 січня 2018 року Позивача звільнено за власним бажанням на підставі розпорядження тимчасово виконуючого обов`язки селищного голови Коротичанської селищної ради «Про звільнення з посади бухгалтера із заробітної плати і матеріалів [PERSON] » від 12.01.2018 за №04с-01/3. Підставою для видачі розпорядження є заява Позивача від 03.01.2018. Всупереч ст.ст. 47, 116 КЗпП України Коротичанською селищною радою не проведено остаточний розрахунок з Позивачем у день звільнення, а саме не була нарахована та виплачена заробітна плата за період 11-12 січня 2018 року, а також не була нарахована та виплачена компенсація за невикористану щорічну відпустку та додаткову відпустку. Компенсація за невикористані дні відпустки була виплачена Позивачу лише 31 серпня 2018 року без виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку. Оплата за відпрацьовані Позивачем 11 та 12 січня 2018 року не здійснена. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 грудня 2018 року вказана справа надійшла до провадження судді Назаренка О.В. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 11 січня 2019 року позовну заяву Позивача до Відповідача-1 про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди прийнято до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі за правилами загального позовного провадження. Призначено дату проведення підготовчого судового засідання, а також витребувано у Відповідача-1 докази за клопотанням Позивача. 26 лютого 2019 року Відповідач-1 надав суду відзив на позовну заяву. 04 квітня 2019 року Відповідач-1 подав до суду заяву про виклик свідків, клопотання про витребування доказів та клопотання про призначення експертизи. 04 червня 2019 року представником Позивача надані суду заперечення на заяву Відповідача-1 про виклик свідків, клопотання про витребування доказів та клопотання про призначення експертизи. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 04 червня 2019 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду. У задоволенні заяви Відповідача-1 про виклик свідків, клопотання про витребування доказів та клопотання про призначення експертизи, відмовлено. 10 листопада 2020 року представником Позивача подано до суду клопотання про долучення доказів. 18 грудня 2020 року до суду надійшло клопотання представника Позивача про повторне витребування доказів у Відповідача-1, раніше не наданих на ухвалу суду від 11 січня 2019 року, а також витребування доказів у правонаступника Відповідача-1 Пісочинської селищної ради. Крім того, 18 грудня 2020 року від представника Позивача надійшло клопотання про заміну відповідача у справі на його правонаступника Пісочинську селищну раду. Також 18 грудня 2020 року надійшла заява представника Пісочинської селищної ради про залучення Пісочинської селищної ради у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 22 грудня 2020 року задоволено клопотання представника Позивача від 18 грудня 2020 року та повторно витребувано докази у Відповідача-1, раніше не надані на ухвалу суду від 11 січня 2019 року, витребувано докази у правонаступника Відповідача-1 Пісочинської селищної ради, а також до участі у справі залучено Пісочинську селищну раду (далі за текстом Відповідач-2) у якості співвідповідача. 19 січня 2021 року Відповідач-2 надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві Відповідача-1. 12 лютого 2021 року представник Позивача надав суду відповідь на відзив Відповідача-2. 22 лютого 2021 року Відповідач-2 надав до суду заперечення на відповідь на відзив. Учасники справи в судове засідання не з`явилися. Від позивача в матеріалах справи міститься заява, в якій останній просить проводити розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача Пісочинської селищної ради О.О. Борисенко, в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача Коротичанської селищної ради І.В.Тягнибок, в судове засідання не з`явився, надав заяву про перенесення судового засідання у зв`язку із призначенням чергової сесії Пісочинської селищної ради. Суд вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні, оскільки дана справа перебуває тривалий час в провадженні суду, сторонами надані усі докази на підтвердження своїх позицій. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідачі позовні вимоги не визнали у повному обсязі, просили відмовити у задоволенні позову. Зазначили, що відповідно до розпорядження Коротичанського селищного голови від 07.11.2017 № 96-02-03 на Позивача покладено тимчасове виконання обов`язків головного бухгалтера. 03 січня 2018 року Позивачем подано заяву про звільнення за власним бажанням до Коротичанської селищної ради. 04 січня 2018 року Позивача повідомлено про необхідність приймання-передавання справ за посадою головного бухгалтера та за посадою спеціаліста І категорії бухгалтера із заробітної плати і матеріалів, проте Позивач не вжив жодних заходів для приймання-передавання відповідних справ. Також Позивач 10 січня 2020 року з`явилась до Коротичанської селищної ради та заявила про своє бажання звільнитися, від здачі посади по акту приймання передачі відмовилась, повідомивши про наступний прихід 12 січня 2018 року з метою звільнення. 11 січня 2018 року Позивач на роботу не з`явилась, про що було складено відповідний акт про відсутність її на роботі. 12.01.2018 Позивач прийшла до Коротичанської селищної ради на пів\~години та у цей день її було звільнено на підставі розпорядження голови Коротичанської селищної ради від 19.04.2016 № 6-04-01, а також видано їй трудову книжку. Позивача було звільнено лише 12.01.2018 у зв`язку з тим, що [PERSON] не виконала п. 12 Типового положення про бухгалтерську службу бюджетної установи, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 26.01.2011 № 59. Таким чином, Відповідачі зазначають, що 11 та 12 січня 2018 року Позивач була відсутня на робочому місці, та не виконувала роботу, що підтверджується доданими актами про відсутність на роботі, а тому заробітна плата за вказані дні не підлягає сплаті. У подальшому Головним управлінням Держпраці у Харківській області проводилася перевірка діяльності Коротичанської селищної ради, з висновками якої Відповідач-1 не погодився. Стосовно вимог щодо відшкодування моральної шкоди відповідачами зазначено, що жодними доказами її наявність Позивачем не підтверджено, як і не підтверджено порушення її прав та законних інтересів. Також Відповідач-2 звернув увагу суду на те, що Позивач, під час розрахунку компенсації за затримку розрахунку при звільненні, у позовній заяві допустив арифметичну помилку. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, викладені у позові, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення учасників процесу, суд встановив наступне. Як вбачається з даних трудової книжки Позивача, остання 19 квітня 2016 року на підставі розпорядження голови Коротичанської селищної ради від 19.04.2016 № 6-04-01 прийнята на посаду спеціаліста 1 категорії бухгалтера із заробітної плати і матеріалів Коротичанської селищної ради. Відповідно до розпорядження Коротичанського селищного голови від 07.11.2017 № 96-02-03 на [PERSON] покладено тимчасове виконання обов`язків головного бухгалтера. 03 січня 2018 року Позивачем подано до Коротичанської селищної ради заяву про звільнення її за власним бажанням з 09 січня 2018 року на підставі ст. 38 КЗпП України у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу (необхідністю в догляді за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку), яка прийнята Відповідачем-1 того ж дня. 12 січня 2018 року Позивача звільнено за власним бажанням з 12 січня 2018 року на підставі розпорядження тимчасово виконуючого обов`язки селищного голови Коротичанської селищної ради «Про звільнення з посади бухгалтера із заробітної плати і матеріалів [PERSON] » від 12.01.2018 за № 04с-01/3, що також підтверджується записом в її трудовій книжці. Підставою для видачі розпорядження є заява Позивача від 03.01.2018. Докази виплати Відповідачами на користь Позивача заробітної плати за період 11-12 січня 2018 року, а також середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, до суду не надано. Посилання Відповідачів щодо відсутності Позивача на робочому місці 11 та 12 січня 2018 року суд не бере до уваги виходячи з наступного. Відповідачем-1 надані акти про відсутність на роботі від 11 та 12 січня 2018 року, відповідно до яких зазначено про відсутність Позивача на робочому місці у вказані дати. Інспектором праці Головного управління Держпраці у Харківській області з 04 липня 2018 року по 05 липня 2018 року проведено інспекційне відвідування в діяльності Відповідача-1 та встановлено, що останньою не проведено остаточний розрахунок з Позивачем у день звільнення, а саме не була нарахована та виплачена заробітна плата за період 11-12 січня 2018 року, а також не була нарахована та виплачена компенсація за невикористану щорічну відпустку та додаткову відпустку. Компенсація за невикористані дні відпустки була виплачена Позивачу лише 31 серпня 2018 року без виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку. Оплата за відпрацьовані Позивачем 11 та 12 січня 2018 року не здійснена. Прийняті рішення Головного управління Держпраці у Харківській області, за наслідками проведення інспекційного відвідування (акт Головного управління Держпраці у Харківській області інспекційного відвідування від 05.07.2018 № ХК0701/657/АВ, припис Головного управління Держпраці у Харківській області про усунення виявлених порушень № ХК0701/657/АВ/1П від 10.07.2018, припис Головного управління Держпраці у Харківській області про усунення виявлених порушень № ХК0701/657/АВ/2П від 05.07.2018, постанова Головного управління Держпраці у Харківській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ХК0701/657/АВ/1П/1ПТ/МГ-ФС від 02.08.2018, постановп Головного управління Держпраці у Харківській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ХК0701/657/АВ/1П/2П/1ПТ/2ПТ/ІП-ФС від 02.08.2018) не оскаржувалися у передбаченому законом порядку та набрали законної сили. Вказані рішення інспекційного відвідування Головного управління Держпраці у Харківській області, які у взаємозв`язку узгоджуються з позицією Позивача щодо фактичного відпрацювання 11 та 12 січня 2018 року, спростовують доводи Відповідача-1 про відсутність Позивача на роботі 11 та 12 січня 2018 року. Інші докази, які містять обставини, що мають значення для вирішення спору, у справі відсутні. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 2 статті 19\~Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Словосполучення «на підставі закону» вимагає, по-перше, аби оспорюваний захід мав юридичну основу у національному праві. По-друге, воно стосується якості закону, про який ідеться, і передбачає вимогу, що такий закон має бути доступний для відповідної особи, яка, крім того, повинна мати можливість передбачити його наслідки для себе, і такий закон повинен відповідати принципу верховенства права (див. з-поміж інших джерел п. 55 рішення Суду у справі «Kopp проти Швейцарії» від 25 березня 1998 року (Reports of Judgment sand Decisions 1998-II). Зазначене словосполучення означає, зокрема, що норми національного права мають бути достатньо передбачуваними, аби вказати особам на обставини та умови, за яких органи влади мають право вдатися до заходів, які впливатимуть на конвенційні права цих осіб (п. 39 рішення Суду у справі «C.G. and Others проти Болгарії» від 24 квітня 2008 року (справа №1365/07). Більше того, закон повинен надавати певний ступінь юридичного захисту від свавільного втручання з боку органів влади. Наявність спеціальних процесуальних гарантій є важливою у цьому контексті. Те, що вимагається через такі гарантії, буде залежати, принаймні до певної міри, від характеру та ступеня втручання, що розглядається (див. п. 46 рішення Суду у справі «P.G. and J.H. проти Сполученого Королівства» (справа № 44787/98, ECHR 2001-IX)). Відповідно до статей 38, 43 Конституції України, громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 73, від 15 вересня 2009 року). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pincv. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelasv. Croatia), заява № 38767/07, п. 74, від 18 жовтня 2011 року). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pincv. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII), а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява №29979/04, п. 71). Статтею 13\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Відповідачами не було проведено остаточного розрахунку з Позивачем в день звільнення, внаслідок чого у Позивача виникло право на стягнення невиплаченої заробітної плати, отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди виходячи з наступного. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим\~правопорушенням,\~а отже,\~працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Такий висновок зазначений в Постанові Верховного Суду віл 16 травня 2018 року у справі № 503/610/16-п. Постанові Верховного Суду віл 10 травня 2018 року у справі № 337/6455/15п. Позивач була звільнена 12 січня 2018 року, тобто останнім робочим днем було 12 січня 2018 року. В день звільнення Позивачу не виплачені усі належні суми, остаточний розрахунок не проведено станом на момент винесення даного рішення судом. Відповідно до ч. 4 ст. 7 Конституції України,\~право на\~своєчасне одержання\~винагороди за працю захищене законом. Статтею 43 Конституції України визначено,\~шо кожен\~має право\~ня працю,\~що включає можливість заробляти\~собі на\~життя працею,\~яку він\~вільно обирає\~або на\~яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України,\~заробітна плата\~-\~це винагорода\~обчислена,\~як правило, у грошовому виразі яку власник або\~уповноважений ним\~орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно зі статтею 117 КЗпП України відповідальність за\~затримку розрахунку\~при звільненні в\~разі невиплати\~з вини\~власника або\~уповноваженого ним\~органу належних звільненому працівникові сум\~у строки,\~зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 по справі №910/4518/16 вказала, що за змістом норм статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку. Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, шо належать йому від підприємства, установи, організації,\~у строки,\~зазначені в\~статті 116\~нього Кодексу,\~а саме\~в день\~звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно зі статтею 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Так, відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 08\~лютого 1995\~року №100 (далі також - Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. При цьому, згідно з п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Посилання Відповідача-2 у відзиві на позовну заяву про допущення Позивачем арифметичної помилки при здійсненні розрахунку компенсації за затримку в розрахунку при звільненні, не звільняє Відповідачів від проведення відповідного розрахунку та здійснення належного розрахунку. Згідно з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України в від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були\~виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117\~КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки Пісочинської селищної ради № 676 від 30 грудня 2020 року, в останні 2 місці роботи, що передували звільненню Позивача, останній згідно з розрахунково-платіжною відомістю нарахування за 16 відпрацьованих днів становили у розмірі 2503,64 грн., у грудні 2017 року нараховано матеріальну допомогу в сумі 2250 грн. (Таким чином, середньоденний розмір заробітної плати позивача складає 156,4775 грн. (2 503, 64 грн. / 16 робочих днів). Остаточний розрахунок з Позивачем повинен був здійснений 12 січня 2018 року, однак станом на момент розгляду справи він не проведений в тому числі частково, що не заперечується представниками Відповідачів, по день постановлення рішення суду, а саме 07 травня 2021 року, та складається з невиплаченої Позивачу заробітної плати за 11 та 12 січня 2018 року в сумі 312, 95 грн. (2 робочих дня * 156,4775 грн.), а також компенсації за затримку розрахунку при звільненні Позивача в сумі 129\~719, 85 грн. (829 робочих днів * 156,4775 грн). Крім того, суд ухвалюючи рішення про стягнення середнього заробітку виходить з того, що така сума є співмірною з сумою невиплаченої заробітної плати та строком затримки розрахунку більше трьох років Суд також враховує, що Відповідачі станом на момент ухвалення рішення так і не поновили порушене право Позивача, з моменту звільнення Відповідачами було проігнороване законне право Позивача на отримання відповідних виплат. Інспекційним відвідуванням Головного управління Держпраці у Харківській області зафіксовано факт порушення прав Позивача на отримання виплат, однак Відповідач-1 продовжив порушувати право Позивача та здійснив частковий розрахунок, а саме компенсацію за невикористану відпустку, лише через сім з половиною місяців, а заробітна плата за відпрацьований період 11-12 січня 2017 року не виплачена станом на день ухвалення рішення суду. Відповідачі позов не визнали. Відповідачами не надано доказів вжиття заходів спрямованих на досягнення компромісу з Позивачем в спірній ситуації. Позивач звільнився у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу (необхідністю в догляді за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку), з цього моменту не працювала, трудових доходів не отримувала. З урахуванням викладеного, стягнення середнього заробітку у зазначеній сумі, як спеціального виду відповідальності роботодавця, є належним та співмірним заходом спрямованим на захист прав позивача. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», від 25.05.2001 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. В п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В обґрунтування спричиненої моральної шкоди Позивач посилається на те, що у результаті порушення майнових прав Позивача їй було спричинено відчуття дискомфорту, пов`язаного з неможливістю вільного розпорядження та використання належних їй коштів, на які вона розраховувала при звільненні, і та які уже були заплановані у бюджеті її сім`ї. За період невиплати належних їй коштів. Позивач змушена обмежити себе у певних матеріальних потребах. Позивач була вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя та утримання своєї родини, зокрема на утримання своєї неповнолітньої дитини. Порушення права позивача на оплату праці призвело до негативних емоційних переживань. Суд погоджується з твердженням Позивача, що невиплата усіх сум, які належали Позивачу при звільненні, призвела до необхідності докладання Позивачем додаткових зусиль для організації свого життя. Тобто таке порушення її трудових прав є підставою для стягнення з Відповідачів коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди. За таких обставин, з урахуванням обставин справи, засад розумності та справедливості вважає задовольнити позовні вимоги в цій частині частково, а саме стягнути у рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 гривень. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з Відповідачів на користь Позивача судовий збір в розмірі 704,80 грн. (сплачений за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку під час затримки розрахунку при звільненні) та 201,37 грн. (сплачений за позовну вимогу про стягнення відшкодування моральної шкоди пропорційно до розміру задоволених позовних вимог). Враховуючи, що Позивач звільнений від сплати судового збору в частині вимог про стягнення заробітної плати, з Відповідачів підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 908,00 грн. Крім того, за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Позивачем сплачено 704,80 грн., з урахуванням суми стягнення 129\~719, 85 грн сплаті підлягало 1272,16 грн. Отже, з Відповідачів додатково підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 567, 36 грн. (1272,16 грн. 704,80 грн.). З урахуванням поданої заяви представника позивача в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України суд приходить до висновку про вирішення питання стягнення судових витрат на правничу допомогу в порядку ухвалення додаткового судового рішення.

Outcome: partial