Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

03.03.2016 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Інформ-ресурси» Міністерства внутрішніх справ України, [PERSON], третя особа Відділ державної виконавчої служби Ульяновського районного управління юстиції Кіровоградської області про визнання права власності на майно та зобов'язання повернути майно. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що 31.08.2013 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу автомобіля «Ford Scorpio» 1985 року випуску. 19.01.2016 року в м. Києві на вул. Чорновола позивача зупинив наряд патрульної поліції і вилучив вказаний автомобіль, зазначивши як підставу вилучення оголошення його в розшук ВДВС Ульяновського РУЮ Кіровоградської області, в зв'язку з розшуком майна боржника [PERSON] Вилучений у позивача автомобіль поміщено для тимчасового зберігання на штрафмайданчик по [ADDRESS], який належить Державному підприємству Міністерства внутрішніх справ України «Розвиток». У зв'язку з викладеними обставинами позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів та просить суд визнати за ним право власності на автомобіль «Ford Scorpio», 1985 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] та зобов'язати Державне підприємство «Інформ-ресурси» Міністерства внутрішніх справ України повернути йому автомобіль. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Державного підприємства «Інформ-ресурси» Міністерства внутрішніх справ України у судове засідання не з'явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, на адресу суду направив відзив де зазначив, що повернення автомобіля можливе лише після сплати витрат за весь період зберігання та транспортування та просив врахувати дану позицію при винесенні рішенні. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про місце і час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб . Судовим розглядом встановлено, що 31.08.2013 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу автомобіля «Ford Scorpio» 1985 року випуску. 19.02.2016 року в м. Києві на вул. Чорновола у позивача вилучили автомобіль «Ford Scorpio», д.н.з. [NUMBER], зазначивши, що підставою вилучення є оголошення вказаного автомобіля в розшук ВДВС Ульяновського РУЮ Кіровоградської області, що підтверджується Актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу та поміщено для тимчасового зберігання на штрафмайданчик по [ADDRESS], який належить Державному підприємству Міністерства внутрішніх справ України «Розвиток». Відповідно до положень ч. 1 ст. 317. ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1, абз. 1 ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.23 своєї постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року роз'яснив судам, що відповідно до статті 387 ЦКта частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. З викладених обставин справи, наданих доказів, а також з показів свідка [PERSON] судом встановлено, що автомобіль «Ford Scorpio», 1985 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] належить [PERSON] на праві власності. Накладення арешту та внесення відповідного запису до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна обмежує законні права [PERSON] як власника автомобіля з вільного розпорядження майном. Наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право приватної власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм автомобілем на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 387, 391 ЦК України лише власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно заволоділа ним, або ж вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи, що позивач [PERSON] є фактичним власником автомобіля, суд приходить до висновку, щоб [PERSON] слід повернути автомобіль «Ford Scorpio», 1985 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Що стосується посилання відповідача Державного підприємства «Інформ-ресурси» Міністерства внутрішніх справ України, що зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках є платним в силу Постанови № 1102 та те, що повернення автомобіля можливе лише після сплати витрат за весь період зберігання та транспортування, то суд ставиться до даних тверджень критично, оскільки у позивача вилучили автомобіль без законних на те підстав, а тому відсутні правові підстави для стягнення з [PERSON] вказаних коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно ст.ст.10,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved