Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

03 вересня 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - Відповідач, ПрАТ «ЦГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 24 лютого 1971 року вона зареєструвала шлюб із [PERSON] . Чоловік позивача на протязі 10 років 2 місяців працював на підприємстві відповідача електрозварювальником по ремонту гірничого обладнання на гірничий дільниці у Петровському РУ-3 ЦГЗК. У 2001 році чоловіку було встановлено 40% втрати професійної працездатності, в подальшому при переогляді висновком МСЕК від 30.06.2002 чоловіку було встановлено 80% втрати професійної працездатності, у зв`язку з професійним захворюванням: пневмоконіоз електрозварювальника, обструктивний бронхіт, рецидивуюча ремісія, емфізема легень, пневмоконіоз легеневого серця, ЛСН другого ступеня, стадія Б. [INFO] її чоловік помер, і довідкою МСЕК від 30.07.2002 встановлений причинний зв`язок смерті її чоловіка з професійним захворюванням. Внаслідок смерті чоловіка позивачу завдана моральна шкода, оскільки вона втратила близьку людину у 52 роки стала вдовою, смерть чоловіка змусила повністю змінити звичайний уклад її життя, смерть чоловіка вимагає він неї додаткових зусиль для організації її життя, незважаючи на те, що з часу смерті чоловіка вже пройшов певний час вона переносить моральні страждання та переживання. Просила стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди 400 000 гривень без утримання податків з доходів фізичних осіб та обов`язкових платежів. Ухвалою суду від 06 вересня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 14 вересня 2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому просив відмовити в позові, посилаючись на те, що чоловік позивача працював на підприємстві відповідача, при цьому вільно та особисто погоджуючись на створені умови. [PERSON] тривалий час продовжував працювати в шкідливих умовах, незважаючи на те, що мав можливість змінити умови праці, місце роботи. Крім того вказав, що чоловік позивача двічі працевлаштовувався та звільнявся з підприємства відповідача, тобто робота чоловіка позивача на підприємстві відповідача була наслідком його зважений та свідомих дій. Також вказав, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди є необґрунтованим та значно завищеним. Вказав, що зі спливом майже 19 років після смерті чоловіка минув досить тривалий час і страждання позивача мали б стати слабкішими. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є дружиною [PERSON] , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу №00032151810 від 17.08.2021 (а.с.9). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02 жовтня 2002 року (а.с.12). Згідно витягу з Акту огляду МСЕК від 04.12.2001, що [PERSON] було встановлено 40% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням (а.с.15). Відповідно до витягу з Акту огляду МСЕК від 30.06.2002 встановлено, що [PERSON] було встановлено 80 % втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, терміном на два роки (а.с.14). Згідно довідки Обласної МСЕК №2 від 17.102002 за №88 встановлено причинний зв`язок смерті [PERSON] з встановленим йому за життя професійним захворюванням (а.с.13). Статтею 3 Конституції України передбачається, що Людина , її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. На час виникнення спірних правовідносин (01.10.2002 - час смерті чоловіка позивача) можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472 (далі - Правила). Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5 Правил). З матеріалів даної справи вбачається, що правовідносини між сторонами по відшкодуванню моральної шкоди виникли 01 жовтня 2002 року, коли чоловік позивача- [PERSON] помер внаслідок професійного захворювання. На той час діяли норми статті 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), як передбачала відшкодування моральної шкоди. Відповідно до зазначеної норми моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. На думку суду відповідач ПрАТ «ЦГЗК» є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу - дружині померлого, оскільки у зв`язку зі смертю [PERSON] від профзахворювання, вона переносить моральні страждання, змінився ритм її життя, зі смертю чоловіка вона перенесла психоемоційний стрес і усвідомлення безповоротності втрати завдає позивачу душевного болю. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Так, дружина втратила чоловіка, який займав важливе місце в родині. Його смерть спричинила психологічну травму позивачу. Його смерть однозначно спричинила втрату важливого життєвого зв`язку, який поновлений бути не може та відповідно завдає довготривалих та глибоких душевних страждань. Позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях у зв`язку із втратою близької людини, порушено її нормальний спосіб життя, що потребує докладання додаткових зусиль для організації життя і побуту. Враховуючи наведене, те, що з часу смерті чоловіка позивача минуло більше 18 років, а також виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що справедливою компенсацією перенесених позивачем моральних страждань, пов`язаних із втратою близької людини та зміною звичного ритму життя, буде стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 200 000 гривень, тим самим задовольняючи позов частково. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.2 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», суд стягує з відповідача ПрАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 2 000 гривень.

Outcome: partial