Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-17 00:00:00

03.01.2020р. до Калинівського районного суду Вінницької області звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] , в якому просить зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на підставі рішення, ухваленого 03.08.2006р. Староміським районним судом м. Вінниці у справі № 2-854/06р. на користь відповідача [PERSON] на утримання їх сина [PERSON] , [INFO] , відповідно з 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на 1/8 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення заяви і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування цієї вимоги зазначив, що 03.08.2006р. Староміським районним судом м. Вінниці ухвалене рішення про стягнення з нього на користь відповідача [PERSON] аліментів на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 13.07.2006р. і до досягнення дитиною повноліття, на підставі якого видано виконавчий лист, за яким відкрито виконавче провадження, і здійснюється примусове стягнення аліментів з нього на користь відповідача. На сьогодні, склалась ситуація, що він не в змозі сплачувати визначений судом розмір аліментів, оскільки його звільнили з роботи та він нам даний час офіційно не працевлаштований; має двох непрацездатних батьків, які є інвалідами, мають проблеми із станом здоров`я, а тому потребують догляду та матеріальної допомоги. Посилаючись на ці обставини та те, що відповідач [PERSON] після розлучення з ним вийшла заміж та утворила іншу сім`ю, просить задовольнити позов. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.01.2020р. справу передано на розгляд судді Сєліну Є.В., який своєю ухвалою від 06.02.2020р. прийняв її до свого провадження, відкрив провадження за позовом за правилами загального позовного провадження. У відзиві на позовну заяву (від 23.03.2020р. за вх.№ 3035/20), відповідач [PERSON] просить у задоволенні позовних вимог позивачу [PERSON] відмовити у повному обсязі, оскільки останній не довів належними та допустимими доказами ту обставину, що після ухвалення Староміським районним судом м. Вінниці відповідного судового рішення про стягнення аліментів, змінився його матеріальний або сімейний стан, чи погіршився його стан здоров`я. У зв`язку із безпідставним позовом, позивач змусив її понести витрати на правову допомогу у розмірі 800грн., що підтверджено документально, які вона просить стягнути з останнього. Позивач - [PERSON] та його представник - адвокат ТКАЧУК І.В. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити, з підстав зазначених в ньому. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином в передбаченому законом порядку, із заявою чи клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не зверталась. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивачу необхідно відмовити, виходячи з наступних підстав: Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 18 цієї ж Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини та частин 7 і 8 статті 7 СК України, усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин мають здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Виходячи з частини 1 статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Пунктом 23 постанови Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що відповідно до статті 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. При цьому, для збільшення або зменшення розміру аліментів, достатньо однієї з вказаних обставин, наприклад, зміни матеріального стану. Згідно зі статтею 182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. З системного аналізу норм СК України, якими визначені питання, що мають враховуватися при визначені розміру аліментів, їх зміні та інше (статті 192, 182, 188, 190 СК України) вбачається, що в разі вимоги позивача про зміну розміру аліментів у вигляді їх зменшення, останній має довести в суді обставини, які виникли після ухвалення попереднього рішення суду та негативно впливають на здатність сплачувати аліменти в раніше стягнутому розмірі. Судом достовірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач [PERSON] є рідним батьком неповнолітньої дитини: сина [PERSON] , [INFO] , матір`ю якого є відповідач [PERSON] , з якою шлюб між сторонами був розірваний. Рішенням Староміським районним судом м. Вінниці від 03.08.2006р., ухваленим в цивільній справі № 2-854/06р., з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] стягнені аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 13.07.2006р. і до досягнення дитиною повноліття. На момент ухвалення цього судового рішення, а саме станом на 03.08.2006р., позивач [PERSON] був працездатною особою, перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, мав задовільний стан здоров`я, що відображено в мотивувальній частині рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 03.08.2006р. у цивільній справі № 2-854/06р. Після ухвалення Староміським районним судом м. Вінниці рішення від 03.08.2006р., позивач [PERSON] після розірвання шлюбу із відповідачем [PERSON] , іншої сім`ї не утворив; інших дітей та аліментних зобов`язань не має; є працездатною особою; має задовільний стан здоров`я. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Доказами відповідно до ст.76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч.3, 4 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України). У порушення зазначених норм закону, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а матеріали цивільної справи не містять доказів того, що після ухвалення судового рішення виникли обставини, що негативно впливають на його здатність сплачувати аліменти в раніше стягнутому розмірі. Посилання позивача про те, що він утримує своїх непрацездатних батьків, які є інвалідами, та потребують у зв`язку із цим, постійного догляду та надання їм матеріальної допомоги, не підтверджено належними та допустимими доказами (зокрема, медичними документами, довідками про доходи батьків, платіжними документами, які підтверджують надання відповідної допомоги (несення витрат на оплату послуг, товарів). Надання позивачем лише пенсійного посвідчення, рішення та довідки МСЕК, на підтвердження цієї обставини, недостатньо, оскільки на думку суду, ці документи не можуть свідчити про фактичне надання матеріальної допомоги своїм батькам, та перебування останніх на утриманні безпосередньо позивача. До наданого позивачем Акту № 551, виданого 07.11.2019р. ДП «ЖЕК № 26» ТОВ «Вінниця Комфорт Сервіс», суд відноситься критично, оскільки з нього не можливо достеменно встановити на протязі якого саме періоду часу позивач [PERSON] здійснює догляд та надає матеріальну допомогу своїй матері [PERSON] , та у чому саме такий догляд та надання матеріальної допомоги полягає. Щодо утримання батька-інваліда, то на цю обставину, позивач звертав увагу Староміського районного суду м. Вінниці, під час розгляду ним цивільної справи № 2-854/06р., яка не була прийнята до відома та фактично відхилена судом. Відносно погіршення матеріального стану через відсутність офіційного працевлаштування, то і на підтвердження цієї обставини позивачем не надано належних та допустимих доказів. Так, згідно відзиву на позов, відповідач [PERSON] посилається на те, що позивач офіційно не працював на день слухання справи про стягнення аліментів, і не працює офіційно до даного часу. Дохід отримує працюючи на одній із приватних СТО м. Вінниці майстром з виготовлення та ремонту сидінь та чохлів автомобілів, без офіційного оформлення. Дані обставини не спростовані позивачем в передбаченому законом порядку під час розгляду цієї справи. При цьому слід зауважити, що відсутність офіційного працевлаштування позивача не позбавляє його можливості працювати без офіційного оформлення та отримувати дохід від своєї праці, а відтак забезпечувати своє існування, та нести аліментні зобов`язання. Єдине бажання позивача змінити раніше встановлений судом розмір стягуваних аліментів, не є підставою для задоволення цього позову. Отже, відсутні підстави для задоволення позову, а тому у його задоволенні позивачу необхідно відмовити. Виходячи зі змісту вимог ст.5 Закону України «Про судовий збір», ст.141 ЦПК України, з позивача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80грн. Підстав для звільнення позивача від його сплати, суд не вбачає. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із частиною другою статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із частиною третьою вказаної статті ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). Вирішуючи питання про стягнення понесених відповідачем [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку про те, що наявний у матеріалах справи договір-квитанція № 47 від 12.03.2020р., є підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в розмірі, який підтверджений документально. З врахуванням виконаної адвокатом роботи, принципів співмірності та розумності судових витрат, стягненню з позивача на користь відповідача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 800грн.

Outcome: approved