Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

03.02.2017 року позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на праві особистої приватної власності належить квартира [ADDRESS] (раніше вулиця 50 років СРСР) в м. Маріуполі на підставі договору купівлі-продажу. 18.06.2000 року її право власності на зазначену квартиру зареєстровано в МБТІ. У спірній квартирі свою реєстрацію вона не проводила, так як зареєстрована і постійно проживає за адресою: [INFO]. 10.10.2000 року з їй згоди в спірній квартирі зареєстрований і проживає по теперішній час їй син [PERSON]. В даний час вона має намір продати спірну квартиру. У процесі підготовчих дій до оформлення угоди їй було рекомендовано взяти довідку про прописаних осіб за адресою спірної квартири. У січні 2017 року з приводу даного питання вона звернулася до відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг ММР. При цьому їй була видана довідка, зі змісту якої їй стало відомо, що крім її сина [PERSON], в спірній квартирі з 26.06.2002 року по теперішній час значиться зареєстрованим відповідач [PERSON], [INFO]. Про цю реєстрації відповідача їй стало відомо вперше. Членом її сім'ї відповідач не є, своєї згоди на його реєстрацію в спірній квартирі вона ніколи не давала, і взагалі вона не знає цю людину. Договору оренди житла з відповідачем вона також не укладала. У спірній квартирі відповідач [PERSON] з дати його реєстрації не проживав і в даний час не проживає. Належного відповідачу майна в спірній квартирі немає. При яких обставинах відповідач [PERSON] значиться зареєстрованим в належній їй на праві власності спірній квартирі, їй не відомо. Так як вона з відповідачем не знайома, тому не може звернутися до нього з проханням самостійно знятися з реєстрації. Ухилення відповідача від зняття з реєстрації за адресою спірної квартири порушує її права, так як збереження його реєстрації створить для неї несприятливі наслідки і утруднить оформлення угоди з продажу квартири. У звязку з чим позивачка була змушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просили суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] (раніше вул. 50 років СРСР) у м. Маріуполі Донецької області. Позивачка у судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, наполягала на їх задоволенні, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутність суду не надав. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 224 ЦПК України, оскільки позивачка не заперечувала проти заочного розгляду справи. Суд, дослідивши надані докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16.06.2000 року, посвідченим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], належить квартира №38, що знаходиться у будинку №40, розташованому по вул. 50 років СРСР у м. Маріуполі. Зареєстровано в реєстрі за №1904. На підставі реєстраційного свідоцтва, виданого МБТІ від 16.06.2000року, квартира №38, що знаходиться у будинку №40, розташованому по вул. 50 років СРСР у м. Маріуполі, зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 16.06.2000 року. Реєстраційний № 36362. Як вбачається з відповіді Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг ММР №09-0019 від 26.01.2017 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], з 10.10.2000 року по теперішній час; [PERSON], [INFO], з 26.06.2002 року по теперішній час. З довідки про склад сімї від 02.02.2017 року №№3071, 3072 , виданої ЖБК «Ювілейний», виданої на імя [PERSON] вбачається, що [PERSON], [INFO] зареєстрований по вул. Троїцькій (колишня вул. 50 років СРСР)[ADDRESS] у м. Маріуполі Донецької області за формою А, з 10.10.2000 року. [PERSON] ніколи не був зареєстрований за адресою: вул. Троїцькій (колишня вул. 50 років СРСР)[ADDRESS] у м. Маріуполі Донецької області, картки за формою А не має. Відповідно до акту від 02.02.2017 року, виданого ЖБК «Ювілейний», складеного головою ЖБК «Ювілейний», встановлено наступне. Даний акт складений у тому, що шляхом опитування сусідів встановлено, що у квартирі [ADDRESS] (раніше вул. 50 років СРСР) у м. Маріуполі, власником якої є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16.06.2000 року, фактично проживає та зареєстрований з 10.10.2000 року її син [PERSON]. [PERSON], [INFO], за вищевказаною адресою у даній квартирі ніколи не проживав, у тому числі з 26.06.2002 року, та не проживає у теперішній час, членом сімї [PERSON] та [PERSON] він не є, договір оренди житла з ним не укладався. Дані обставини підтвердили жильці квартир №40, №69, №63 у будинку №40 по вул. Троїцькій (раніше вул. 50 років СРСР) у м. Маріуполі, а також цей факт підтвердив і голова ЖБК «Ювілейний». Таким чином, суд вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] (раніше вул. 50 років СРСР) у м. Маріуполі Донецької області, оскільки з 26.06.2002 року ніколи не проживав за зазначеною адресою. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідач не є членом сімї позивача в розумінні положень Житлового кодексу Української РСР та Сімейного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вказаного, а також виходячи зі смислу ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150, 156 ЖК Української РСР власник квартири на свій розсуд вирішує, чи буде особа, яка не є членом його сімї, проживати в його квартирі, чи не буде. Згідно ст. 391 ЦК України одним із засобів захисту права власності є усунення перешкод у здійсненні власником майна права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року та прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Суд вважає, що оскільки відповідач з 26.06.2002 року ніколи не проживав не проживає у спірній квартирі, останній добровільно не припиняє своєї реєстрації, тим самим порушує право позивача користуватись та розпоряджатись майном на свій власний розсуд, тому вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року, ч.1 ст. 319, ст. 391 ЦК України, ст.ст. 71,72, 150, 163 ЖК Української РСР,

Outcome: approved