Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

03.04.2018р. [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики (а.с. № 3 - 5). Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області Ковальової А.Б. від 01.06.2018р. справу передано на розгляд до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за територіальною підсудністю (а.с. № 9). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 10.07.2018р. позовну заяву прийнято до розгляду та розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін (а.с. № 15). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 29.12.2017р. він уклав з [PERSON] договір позики грошових коштів в сумі 52 000 грн. зі строком повернення до 01.02.2018р., про що відповідачем складена розписка. Відповідач у визначений умовами договору строк суму позики не повернув. Враховуючи викладене, просив стягнути з відповідачів суму позики у розмірі 52 000,00 грн., а також проценти на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 2 448,98 грн., а всього 54 448,98 грн. Представник позивача - [PERSON] (діє на підставі ордеру від 19.09.2018р. - а.с. № 25) 20.11.2018р. надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с. № 32). Відповідач в судові засідання, призначені на 27.09.2018р. і 20.11.2018р. двічі поспіль не з'явився. Про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином, а саме за адресою, наданою адресно-довідковим підрозділом та зазначеною по тексту розписки від 29.12.2017р. (а.с.№ 8, 6). Двічі з кожної з адрес до суду поверталися конверти з позначками «за закінченням терміну зберігання» (а.с. № 18, 20, 27, 29). З урахуванням положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату та час слухання справи. Окрім того, судом на офіційному сайті «Судова влада України» було розміщене оголошення про виклик відповідача в судове засідання на 20.11.2018р. о 10 год. 00 хв., на яке відповідач також не відреагував (а.с. № 31). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247, ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі за принципами ст.89 ЦПК України, вважає, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Як встановлено судом, 29.12.2017р. [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики грошових коштів в сумі 52 000 грн., зі строком повернення до 01.02.2018р., про що відповідачем (позичальником) складена розписка (а.с. № 6). Оригінал розписки наданий представником позивача і оглянутий судом (а.с. № 34). Відповідач у визначений умовами договору строк суму позики не повернув. Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідач не виконав умови договорів позики і не повернув позивачу грошового боргу, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми на користь позивача. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Як вбачається з розписки, нею підтверджено факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, дату її отримання (29.12.2017р. в сумі 52 000грн.), що з урахуванням норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14, доводить факт отримання позивачем грошей у борг. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 29.12.2017р. в розмірі 52 000 грн. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст. 549-552 ЦК України, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Проте суд частково не погоджується з доводами позивача про наявність підстав для стягнення процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ, після спливу строку, на який була надана позика (01.02.2018р.). Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Ураховуючи викладене, суд вважає, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 01.02.2018р. позивач не міг нараховувати такі проценти. Такий висновок узгоджується з висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), врахована Другою судовою палатою у Постанові Верховного Суду від 24.10.2018р. у справі № 296/12238/15-ц (провадження № 61-29294св18). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг у даному випадку складатиме: суму позики; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами. Тому суд бере до уваги лише ті проценти, які розраховані позивачем за період з 30.12.2017р. по 25.01.2018р. (26 днів), а також за період з 26.01.2018р. по 31.01.2018р. (6 днів). Отже, розмір процентів розраховано таким чином: 52 000/100*14,5/365*26 = 537,09 грн.; 52 000/100*16/365*6 = 140,40 грн., а всього 677,49 грн. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково і з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 29.12.2018р. в загальній сумі 52 677 грн.49коп., з яких 52 000 грн. - основний борг, 677 грн.49коп. - проценти від суми позики. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає, що судові витрати слід розподілити наступним чином. З урахуванням того, що при подачі позову позивачем сплачено 704 грн.80коп. судового збору (а.с. № 2), а позовні вимоги задоволено частково, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно задоволеній частині позовних вимог, а саме в розмірі 681 грн.24коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial