Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

03.11.2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі по тексту\~позивач) звернулося до Ширяївського районного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту\~відповідач) про звернення стягнення. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 20.12.2007 року між сторонами було укладено кредитний договір № ODJ0GA00000608, відповідно до умов якого позивач надав, а відповідач отримав кредит у розмірі 70000,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.12.2017 року. 07.12.2012 року було укладено Додаткову угоду до кредитного договору № ODJ0GA00000608 від 20.12.2007 року. Сума заборгованості, що виникла у період з дати надання Позичальнику кредиту до дати підписання Додаткової угоди зменшити на 5646.03 грн.. а саме: відсотки у розмірі 0.00 грн., комісія у розмірі 0.00 грн., пеня у розмірі 5646.03 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24.88 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.12.2022 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором позивач та відповідач 20.12.2007 року уклали договір іпотеки № ODJ0GA00000608, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 121,16 житлової площею 58,45 кв.м., який розташований за адресою Одеська область Ширяївський район с. Новопетрівка Друга, вул. Куйбишева, буд 7 а. Будинок належить відповідачу на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Обумовлена сторонами договором іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 100\~000 грн. Невиконання відповідачем зобов'язань по укладеному договору зумовило звернення ПАТ «КБ «ПриватБанк» до суду із відповідним позовом. У судові засідання представник позивача не з'явився, але у поданій до суду заяві просив розглянути справу за його відсутності та зазначив, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся за місцем реєстрації, відповідно до\~ст. 74 ЦПК України\~(а саме, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином), про причину неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності суду не надав. Згідно\~ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.\~\~ У відповідності до ч.2\~ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Так, 20.12.2007 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» (Банк) та [PERSON] (Клієнт) було укладено кредитний договір ODJ0GA00000608 (далі договір), відповідно до умов якого позивач надав, а відповідач отримав кредит у розмірі 70000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.12.2017 року. 07.12.2012 року було укладено Додаткову угоду до кредитного договору № ODJ0GA00000608 від 20.12.2007 року. Сума заборгованості, що виникла у період з дати надання Позичальнику кредиту до дати підписання Додаткової угоди зменшити на 5646.03 грн., а саме: відсотки у розмірі 0.00 грн., комісія у розмірі 0.00 грн., пеня у розмірі 5646.03 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24.88 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.12.2022 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 20.12.2007 року уклали договір іпотеки № ODJ0GA00000608, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 121,16 житловою площею 58,45 кв.м., який розташований за адресою Одеська область Ширяївський район с. Новопетрівка Друга, вул. Куйбишева, буд 7 а. Будинок належить відповідачу на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 100\~000 грн. На виконання умов Договору, ПАТ «КБ «ПриватБанк» надало [PERSON], а останній отримав кредит у розмірі 70000,00 грн., що підтверджується договором. В свою чергу, [PERSON], в порушення умов Договору не надавав своєчасно ПАТ «КБ «ПриватБанк» грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, що підтверджується відповідними розрахунками банку, у зв'язку з чим станом на 22.09.2014 року у відповідача перед ПАТ «КБ «ПриватБанк» виникла заборгованість по Договору на загальну суму 92904,26 грн., яка складається з: - 68515,70 грн - заборгованість за кредитом; - 11714,66 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 1,96 грн заборгованість по комісії за користуванням кредитом; - 8009,83 грн пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором а також штрафи відповідно до Договору; - 250,00 грн - штраф (фіксована частина); - 4412,11 грн - штраф (процентна складова). Всі досудові вимоги позивача залишені відповідачем без відповіді та задоволення. Невиконання відповідачем своїх зобов'язань по вищезазначеному договору зумовило звернення ПАТ «КБ «ПриватБанк» до суду із відповідним позовом. Відповідно до ст.ст.\~509-510,\~526 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Загальними умовами зобов'язання є те, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст.ст.\~525,\~625 ЦК України). Згідно із\~ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч.1ст.610\~Цивільного кодексу України\~порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ст.612 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виникли правовідносини, що витікають з кредитного договору, які регулюються нормами\~Цивільного кодексу України. Відповідно дост.1054\~Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із\~ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ст.ст.\~1047,\~1055 ЦК України). Відповідно до ч.1\~ст.1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ч .ч. 1, 3\~ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Статтями\~572,\~575 Цивільного Кодексу України\~визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до\~ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека\~вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із\~ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду. Частиною 1\~ст.7 Закону України «Про іпотеку»\~встановлено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до розяснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.41 своєї\~постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Відповідно до\~ст.36 ЗУ «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до\~ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Відповідно до\~ст.35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання іпотекодержатель надсилає письмову вимогу про усунення порушення. Положення цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.1\~ст.35 Закону України «Про іпотеку», якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно зі\~ст.39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої\~статтею 38 цього Закону. Відповідно до ч.1\~ст.24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Пунктом 4 ч.2\~ст.25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень»\~встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених\~статтею 26 цього Закону. Договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та\~статті 629 ЦК України\~і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду. Таким чином, вимоги банку щодо звернення стягнення на предмет іпотеки на суму заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими. Щодо вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» про виселення відповідача, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Положенням\~ст.47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом статей\~39,\~40 Закону України «Про іпотеку»\~та\~ст.109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч.2\~ст.109 ЖК Української РСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до ч.4 ст.109\~та ст.132 ЖК УРСР. Отже особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч.2\~ст.109 ЖК УРСР\~постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч.4\~ст.109 ЖК УРСР). Встановивши, що будинок, на який звернуто стягнення як на предмет іпотеки, придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів (а.с.31), суд застосовує положення статей\~39,\~40 Закону України «Про іпотеку»\~та\~ст.109 ЖК Української РСР\~та приходить до висновку про неможливість виселення відповідача з житлового приміщення, яке є предметом іпотеки. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-197цс16 від 22 червня 2016 року, яка відповідно до\~ст.360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для всіх судів України. Відповідно до\~ст.6 Європейської конвенції з прав людини\~та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із\~ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст.\~10,\~11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3\~статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із\~ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до п.2\~Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих\~Конституцією України\~прав і свобод людини та здійснення проголошеного\~Основним Законом України\~принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1\~ст.213 ЦПК). Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість, правомірність та законність позовних вимог ПАТ «КБ «ПриватБанк», у зв'язку з чим позовна заява ПАТ «КБ «ПриватБанк» до [PERSON], про звернення стягнення підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.ст.\~79,\~88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати понесені ПАТ КБ «ПриватБанк» при розгляді справи підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволених вимог.

Outcome: partial