Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

03.05.2018 року позивач звернувся до суду із позовом про визнання договору оренди землі недійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 24 вересня 2010 року між Фермерським Господарством «Олег» та [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки, що йому належить на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4825484600:03:000:1857, серія ЯЗ № 142993 від 02.02.2009 року в межах території Лисогірської сільської ради Первомайського району Миколаївської області. Вище зазначений договір оренди земельної ділянки зареєстровано у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 23 грудня 2011 року за реєстраційним номером 482548464000300. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 122526535 вбачається, що державний реєстратор Первомайської районної державної адміністрації Дяхтяренко Юрій Сергійович на підставі рішення № 35933927 від 30.06.2017 року зареєстрував укладений між ПП «Агро-Віта.Юг» та [PERSON] договір оренди землі від 25.10.2016 року у відповідності з яким [PERSON] передав належну йому земельну ділянку загальною площею 0,098 га з кадастровим номером 4825484600:03:000:1857 в оренду ПП «Агро-Віта.Юг». Оспорюваний договір оренди землі був укладений між відповідачами та в подальшому зареєстрований в період дії первісного договору, укладеного між позивачем та [PERSON] ще 24 вересня 2010 року та який пройшов державну реєстрацію 23 грудня 2011 року. Відповідно до п. 43 цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Відповідно до п. 8, договір укладено на десять років, тобто закінчується термін дії договору 23 грудня 2021 року. Строк дії договору оренди землі, умовами якого передбачено, що відлік строку оренди настає з моменту державної реєстрації цього договору, починається після набрання ним чинності. Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксована умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін. Аналогічна позиція висловлювалася Верховним судом України у постанові від 27 квітня 2017 року у справі № 6-422цс17, а також у правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року. Відповідно до положень п.п.1,3 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов`язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі. З метою запобігання випадкам подвійної реєстрації прав оренди на земельну ділянку з різними набувачами Державною реєстраційною службою України було направлено лист-роз`яснення від 06.08.2013 року № 2951/05-15-13 «Щодо запобігання випадкам подвійної реєстрації прав оренди на земельні ділянки за різними правонабувачами», за змістом якого державним реєстраторам було доведено до відома про необхідність запитування від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили державну реєстрацію прав оренди землі, які виникли та зареєстровані в установленому законом порядку до 01 січня 2013 року, витребування необхідної інформації (довідок, копій документів тощо), необхідних для реєстрації прав та їх обтяжень про наявність або відсутність зареєстрованих договорів оренди землі у органів, що здійснювали таку реєстрацію до 01.01.2013 р. Згідно п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 10 зазначеного Закону, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Вважає, що при державній реєстрації оспорюваного договору оренди землі державний реєстратор повною мірою не перевірив відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, не впевнився у відсутності державної реєстрації договору оренди на спірну земельну ділянку в органі, до компетенції якого раніше належали відповідні функції. Отже з вище викладеного можна дійти висновку, що укладений між ПП «Агро-Віта.Юг» та [PERSON] договір оренди землі не відповідає вимогам закону. Частиною першою ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. У відповідності з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до положень ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частиною 5 ст. 116 ЗК України передбачено правило неможливості передачі в користування земельної ділянки без припинення права попереднього користування, в тому числі і орендаря. Договір оренди землі, укладений 25.10.2016 року між ПП «Агро-Віта.Юг» та [PERSON] слід визнати недійсним з тих підстав, що оспорюваний договір оренди землі не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки зареєстрований до закінчення строку дії попереднього договору оренди землі, укладеного між позивачем ФГ «Олег» та відповідачем [PERSON] спірна земельна ділянка на момент укладення договору з ПП «Агро-Віта.Юг» знаходилася в законному користуванні ФГ «Олег», а договір оренди між ними розірваний у встановленому порядку не був і є чинним. В судове засідання представники сторін не з`явились, проте надали суду заяви з проханням слухати справу у їх відсутність. Представник [PERSON] зазначив, що заперечує проти задоволення позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 Цивільного кодексу України. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Пунктом 5 вищезазначеної Постанови передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Так судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,098 га., що розташована в межах території Лисогірської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 142993 від 02.02.2009 року, виданого Первомайською райдержадміністрацією Миколаївської області, кадастровий номер 4825484600:03:000:1857. 23 грудня 2011 року в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі за реєстраційним номером 482548464000300, зареєстровано договір оренди земельної ділянки від 24 вересня 2010 року, який був укладений між Фермерським Господарством «Олег» та [PERSON] , строк дії 10 років з моменту державної реєстрації, з правом пролонгації. З інформаційної довідки № 122526535 вбачається, що державний реєстратор Первомайської районної державної адміністрації Дяхтяренко Ю.С. на підставі рішення № 35933927 від 30.06.2017 року зареєстрував укладений між ПП «Агро-Віта.Юг» та [PERSON] договір оренди землі від 25.10.2016 року у відповідності з яким [PERSON] передав належну йому земельну ділянку загальною площею 0,098 га з кадастровим номером 4825484600:03:000:1857 в оренду ПП «Агро-Віта.Юг». У відповідності з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю, а власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Одним із способів захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки є визнання правочину (угоди) недійсним (ч.2 ст.16 ЦК України та ч.3 ст.152 ЗК України). Ч. 1 ст.27 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Між відповідачами ПП «Агро-Віта.Юг» та [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки під час дії договору оренди землі з ФГ «Олег», а відтак були порушені права позивача на володіння та користування землею на умовах договору оренди, переважне право на поновлення договору оренди на новий строк. При таких обставинах суд вважає, що спірний договір оренди земельної ділянки від 25.10.2016 року, укладений між ПП «Агро-Віта.Юг» та [PERSON] , порушує права позивача та вбачає підстави для визнання його недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Також ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Суд вважає, що викладені у позові обставини знайшли своє підтвердження матеріалами справи та не спростовані відповідачами. Також на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в рівних частках з кожного.

Outcome: approved