Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

04.09.2017 року [PERSON] звернулася із позовом до ФОП [PERSON] яким просила: - Поновити строк звернення до суду з позовною заявою; - визнати незаконним наказ ФОП [PERSON] про її звільнення № 4-к від 31.05.2017 року; - змінити формулювання наказу про її звільнення № 4-к від 31.05.2017 року в частині причин звільнення, а саме ч. 1 ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України; - зобовязати відповідача ФОП [PERSON] внести зміни до трудової книжки в частині підстави звільнення, вказавши як підставу звільнення ч. 3 ст. 38 КЗпП України; - стягнути з ФОП [PERSON] на її користь: o 11779 (одинадцять тисяч сімсот сімдесят девять) гривень 05 копійок невиплаченої допомоги; o 13018 (тринадцять тисяч вісімнадцять) гривень 95 копійок середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні; o 17668 (сімнадцять тисяч шістсот шістдесят вісім) гривень 58 копійок моральної шкоди. 22.01.2018 року, з боку відповідача ФОП [PERSON] подано відзив на позов, яким відповідач зазначив невизнання позовних вимог у повному обсязі, та просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. 29.01.2018 року від представника позивача подано відповідь на відзив, яким визначено, що позовні вимоги є обґрунтованими, та підтримано позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та суду пояснив, що [PERSON] працювала у відповідача на посаді продавця-консультанта, та 03.05.2017 року подала відповідачу заяву про звільнення її за власним бажанням, яка була завізована відповідачем, за умови перебування позивачки в період з 04.05.2017 року по 31.05.2017 року у відпустці. І враховуючи, що саме 31.05.2017 року є останнім днем праці [PERSON], відповідач повинен був її звільнити саме 31.05.2017 року. Але під час знаходження у відпустці, позивачка змінила свою позицію щодо підстав звільнення, та написала заяву про звільнення з підстав передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, яку направила на адресу відповідача поштою. В період з 31.05.2017 року розуміючи що вона звільнена з посади, до відповідача не прибувала, не отримувала трудової книжки, а телефонувала до ФОП [PERSON], коли вона може приїхати та забрати розрахункові гроші. Фактично вона прибула до міста Дніпро де і знаходилося її попереднє місце роботи та здійснює свою діяльність ФОП [PERSON]М, 27.07.2017 року, де і отримала виплату по заробітній платі та трудову книжку. Тому вважає, що відповідач винен у несвоєчасній виплаті заробітної плати, і повинен сплатити їй середній заробіток, з підстав передбачених ст.ст. 116, 117 КЗпП України. Крім того, враховуючи надіслання нею заяви про звільнення з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України, її звільнення повинно було відбутися саме за зазначених підстав, а не з власного бажання, тому всі заявлені вимоги підтримує у повному обсязі. Просить поновити строк на звернення із даним позовом, так як строк пропущений позивачкою з поважних причин. В період з серпня по вересень 2017 року, після ознайомлення з наказом про звільнення, отримання розрахунку та трудової книжки, позивачка хворіла, і тому тільки після одужання подала позов 04.09.2017 року. Відповідач ФОП [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав та суду пояснив, що дійсно позивачка працювала в нього продавцем-консультантом. За власним бажанням [PERSON] вирішила звільнитися із посади, в звязку із чим бажаючи використати відпустку, 03.05.2017 року, написала заяву на його імя про звільнення з посади продавця-консультанта за власним бажанням, та заяву про відпустку з 04.05.2017 року по 31.05.2017 року. Зазначені заяви він погодив. З 04.05.2017 року позивачка на роботу вже не виходила. 31.05.2017 року на підставі заяви [PERSON] ним винесений наказ про її звільнення за власним бажанням. Ні 31.05.2017 року, на наступний день відповідачка за розрахунком не прибувала. З його сторони ніякого перерахунку коштів на імя позивачки за місцем її знаходження не здійснювалося, поштових повідомлень не направлялось, трудова не відсилалася. Фактично 27.07.2017 року з позивачкою було проведено розрахунок по заробітній платі у повному обсязі та видана трудова книжка. Будь-якої заяви позивачки про звільнення з підстав за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, до винесення наказу про її звільнення не отримував, і з боку позивачки ніяким чином про зміну її волі не був повідомлений. Тому відсутні підстави для задоволенню позову у повному обсязі. Вислухав представника позивача, відповідача, дослідив докази надані сторони, суд приходить до наступного: 04.09.2017 року від позивачки [PERSON] подано даний позов. Позивачка зазначає що розрахунок, трудова книжка та ознайомлення із оспорюваним наказом про її звільнення від 31.05.2017 року, відбулося 27.07.2017 року. Але з 25.08.2017 року по 01.09.2017 року вона знаходилася на лікуванні, що підтверджено довідкою (а.с. 17), та потребуючи юридичної допомоги при захисті своїх прав, не мала обєктивної можливості звернутися із даним позовом в місячний строк, згідно до ст. 233 КЗпП України. Враховуючи приписи ст. 234 КЗпП України, обєктивні обставини зазначені позивачкою, суд визнає їх поважними, та вважає можливим поновити строк на звернення до суду із заявленим позовом. Як встановлено судом, позивачка [PERSON] на підставі наказу та трудового договору від 02.11.2016 року (а.с. 6-7), була прийнята на роботу до ФОП [PERSON] на посаду продавця-консультанта, що не оспорюється сторонами. Згідно до пояснень позивачки викладених у позовній заяві, показів представника позивача під час судового засідання, та показів у судовому засіданні ФОП [PERSON], судом встановлено що 03.05.2017 року між [PERSON] і ФОП [PERSON] узгоджено відпустки позивачки в період з 04.05.2017 року по 31.05.2017 року, та питання звільнення позивачки в останній робочий день, яким є 31.05.2017 року, про що з боку позивачки за узгодженням питання з відповідачем було подано відповідні письмові заяви 03.05.2017 року, які були передані позивачкою відповідачу, який їх погодив, що також підтверджено копією заяв (а.с.9, 34). На підставі письмової заяви позивачки [PERSON], яка особисто виклала своє волевиявлення щодо звільнення з займаної посади продавця-консультанта за власним бажання, ст.. 38 КЗпП України (а.с. 9), в останній робочий день позивачки, яким є 31.05.2017 року, з боку відповідача ФАТ [PERSON] видано Наказ № 4-к від 31.05.2017 року (а.с. 8), про припинення трудового договору із [PERSON], за власним бажанням, згідно до ст.. 38 КЗпП України, що також не оспорюється сторонами. Щодо позиції позивачки [PERSON] про її звернення до відповідача, вже після подання заяви від 03.05.2017 року за ст.. 38 КЗпП України (а.с. 9), із заявою про її звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, в ході судового розгляду встановлено, що зазначена заява не отримувалася відповідачем до винесення Наказ № 4-к від 31.05.2017 року (а.с. 8), та про написання такої заяви з боку позивачки будь-яким чином відповідач не був повідомлений, та в ході судового розгляду підтвердження такого факту з боку сторони позивача не надано (опис відправлення поштового відсутній) Факт отримання відповідачем листа від [PERSON] 31.05.2017 року не оспорювався відповідачем, але отримане підправлення від позивачки відповідачем 31.05.2017 року, вже після винесення Наказ № 4-к від 31.05.2017 року (а.с. 8), що узгоджується із відповіддю ПАТ «Укрпошта» Дніпропетровської дирекції (а.с. 11), як зазначено відповідачем містило заяву [PERSON] про її звільнення за власним бажанням, а не з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Також в ході судового розгляду не встановлено фактичних даних які б мали б підстави для визнання Наказу № 4-к від 31.05.2017 року (а.с. 8), незаконним, так як даний наказ узгоджується із приписами ст.. 38 КЗпП України та фактичними обставинами встановленими під час судового розгляду, в тому числі подачею позивачкою 03.05.2017 року заяви про звільнення за власним бажанням, яка і була погоджена відповідачем. Враховуючи відсутність доказів на підтвердження заявлених позовних вимог щодо подачі заяви [PERSON] про її звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зазначені вимоги не підлягають задоволенню як в частині визнання незаконним наказу № 4-к, так і зміни формулювання у наказі, та внесення змін до трудової книжки позивачки, із стягнення вихідної допомоги за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. В іншій частині позовних вимог встановлено, що останнім робочим днем позивачки, який є днем її звільнення є 31.05.2017 року, що не оспорювалося сторонами. Саме 31.05.2017 року при звільнення відповідачем позивачки, відповідач повинен був здійснити розрахунок з позивачкою, ознайомити її з наказом та видати трудову книжку. Станом на 31.05.2017 року, ФОП [PERSON] повинен був виплатити позивачці розрахункові в розмірі: - за квітень 2017 року 1223, 25 гривень; - на 31.05.2017 року 6629,45 гривень. Сторони погодилися, що розрахунок між ФОП [PERSON] з [PERSON] відбувся 27.07.2017 року, до цього зазначені гроші з боку відповідача на імя позивачки не виплачувалися і не були перераховані поштовим відправленням. Тому, в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивачки 13018,95 гривень - середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, за період починаючи із 31.05.2017 року по 27.07.2017 року, як таких що узгоджуються із вимогами ст.ст. 116, 117 КЗпП України, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, з врахуванням кількості робочих днів за зазначений період, а саме за червень 20 робочих днів, та у липні 19 робочих днів, що виходячи із середньоденного заробітку позивачки, який не оспорювався сторонами, дорівнює 8059 (вісім тисяч пятдесят девять) гривень 35 копійок В частині позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь 17668,58 гривень у відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог 237-1 КЗпП України, та враховуючи фактичні обставини по справі, поведінку сторін, що передувала подачі позовної заяви, вважає що діями відповідача завдано моральна шкода позивачки, яка була вимушена витрачати свій час, прикладати додаткові зусилля для отримання виплат при розрахунку, але зазначені вимоги повинні бути співрозмірними із фактичними обставинами справи, а тому підлягають частковому задоволенню. Також, враховуючи, що позивачка при зверненні із позовом звільнена від сплати судового збору, то зазначені витрати згідно до ст. 133, 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», підлягають стягненню із відповідача на користь держави з врахуванням пропорційного задоволення позовних вимог позивачки.

Outcome: partial