Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-28 00:00:00

02.06.2021 року [PERSON] звернувся з позовом [PERSON] та [PERSON] , в якому просив визнати недійсним договір дарування 2342/2021/2540054 від 17.04.2021, укладений між [PERSON] та [PERSON] , та скасувати державну реєстрацію транспортного засобу марки МITSUBISHI ([NUMBER]), модель OUTLANDER, 2016 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] на підставі договору дарування 2342/2021/2540054 від 17.04.2021. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що вони з відповідачем [PERSON] перебувають з 01.10.1994 р. у шлюбі. В 2016 році ними було придбано транспортний засіб автомобільмарки МITSUBISHI ([NUMBER]), модель OUTLANDER, 2016 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який є спільною сумісною власністю подружжя. Уквітні 2021 року він дізнався, що спірне майно перереєстровано регіональним сервісним центром МВС в Запорізькій області на [PERSON] за договором дарування2342/2021/2540054 від 17.04.2021. [PERSON] стверджував, що згоду на укладення договору дарування не надавав та не був обізнаний про намір укладення даного договору. У відзиві на позов, відповідач [PERSON] заперечила щодо його задоволення, просила відмовити в задоволені позову в повному обсязі, вказала, що приблизно 10.04.2021 на сімейній нараді, за участю сторін у справі, було прийнято рішення про відчуження на користь повнолітнього сина подружжя [PERSON] транспортного засобу автомобілюмарки МITSUBISHI ([NUMBER]), модель OUTLANDER, 2016 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ,у зв`язку з чим [PERSON] було вчинено договір дарування від 17.04.2021року. При цьому вказала, що у зв`язку з даруванням вищевказаного автомобілю, [PERSON] пообіцяла позивачу по справі [PERSON] відмовитися від своєї частки у спільному майні, а саме від транспортного засобу автомобілю маркиVOLKSWAGEN ([NUMBER]), модель TRANSPORTER, рік випуску 2005,реєстраційний номер [NUMBER] , дата реєстрації 01.10.2014 р., у зв`язку з чим нею було подано відповідну заяву по справі №314/5167/20. Відповідач вважає, що у такий спосіб [PERSON] має на меті затягування розгляду справи№314/5167/20 про поділ спільного майна подружжя та обмеження доступу до сімейного бізнесу, що значно впливає на її фінансовий стан. У відповіді на відзив, представник позивача зазначив, що [PERSON] не давав згоди на укладення договору дарування та не був обізнаний про наміри укласти даний договір, заперечив щодо присутності [PERSON] на сімейній нараді з вирішення питання про відчуження автомобілю, що є предметом спільної власності, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник позивача у судовому засіданні на задоволенні позову наполягав з підстав, зазначених у позові, та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала в повному обсязі, додатково пояснила, що дозволу від чоловіка на дарування транспортного засобу не отримувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду цивільної справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , яке видано Відділом реєстрації актів громадського стану Вільнянського району Запорізької області, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 01.10.1994 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів було зроблено відповідний актовий запис за № 11. Прізвище після реєстрації шлюбу чоловіка та дружини [PERSON] .Відомостей про розірвання даного шлюбу з матеріалів справи не вбачається та під час розгляду не встановлено. З копії договору дарування 2342/2021/2540054 транспортного засобу від 17.04.2021року вбачається, що у місті Запоріжжя у Територіальному сервісному центрі МВС 3242 РСЦ МВС в Запорізькій області [PERSON]. подарувала та [PERSON] транспортний засіб марки МITSUBISHI ([NUMBER]), модель OUTLANDER, 2016 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Дарувальник у даному договорі гарантував, що майно, яке є предметом за даним договором, належить їй на праві власності, під арештом, у розшуку, заставі не перебуває, не являється предметом спору у суді. Згідно пункту4 даного договору ціна транспортного засобу складає 459032,00 грн. У листі-відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Запорізькій області (філія ГСЦ МВС) за № 31/8-3510 від 15.09.2021 року наданому на виконання ухвали суду, повідомляється, що транспортний засіб марки МITSUBISHI ([NUMBER]), модель OUTLANDER2016 року випуску, перереєстрований 17.04.2021 року на [PERSON] в територіальному сервісному центрі 2342 і присвоєний державний номерний знак [NUMBER] . Ч. 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд враховує, що як позивач, так і відповідач [PERSON] визнають, що автомобіль марки МITSUBISHI ([NUMBER]), модель OUTLANDER 2016 року випуску,реєстраційний номер [NUMBER] до укладення оспорюваного договору дарування транспортного засобу був спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] . Частинами 1, 2 ст. 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Нормами ч. 1-3 ст. 65 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Суд бере до уваги, що транспортний засіб марки МITSUBISHI ([NUMBER]), модель OUTLANDER 2016 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] є цінним майном, а тому враховуючи норму ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України для укладення договору дарування вказаного транспортного засобу від 17.04.2021 року, одним із подружжя, тобто відповідачем [PERSON] , згода другого з подружжя, тобто позивачем [PERSON] , мала бути подано письмово. Аналізуючи наведені норми Сімейного та Цивільного кодексів України, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] повинна була отримати згоду позивача [PERSON] на укладення оспорюваного договору дарування транспортного засобу як правочину, який виходить за межі дрібного побутового, стосується цінного майна. А тому враховуючи норму ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України, згідно якої дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового, суд вважає, що позивач правомірно звернувся в суд із позовом, що є предметом розгляду у даній справі. Ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В ч. 1, 3, 5 та 6 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Враховуючи встановлені судом обставини справи, беручи до уваги норми ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України та ст. 369 Цивільного кодексу України суд приходить до висновку, що договір дарування2342/2021/2540054 транспортного засобу від 17.04.2021року, а саме автомобіля марки МITSUBISHI ([NUMBER]), модель OUTLANDER 2016 року випуску, який укладений між підлягає визнанню недійсним. З огляду на викладені норми та враховуючи те, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір дарування є недійсним, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог, щодо скасування реєстрації за [PERSON] права власності на зазначений автомобіль. Згідно з вимогами ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні в суд з позовом позивачем сплачено 908 грн. 00 коп. судового збору, що підтверджується квитанцією (аркуш справи № 1), відповідало вимогам норми Закону України «Про судовий збір». Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, враховуючи норми ч. 1 ст. 141 ЦПК України із відповідачів в рівних частинах на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню сплачений ним при поданні позову в суд судовий збір у розмірі 454,00 грн.( 908,00:2=454,00 грн.). Згідно з вимогами ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позов задоволено у повному обсязі, а відповідач [PERSON] до початку розгляду справи по суті позов визнала, то з неї на користь позивача необхідно стягнути 50% судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 277,00 грн. (454,00 : 2 = 277,00 грн.), а 50% - повернути позивачу з державного бюджету.

Outcome: approved