Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

04 жовтня 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк», Банк) звернулося з позовом до [PERSON], мотивуючи позовні вимоги тим, що 07 червня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № DOXRRX00590318, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 2 248,8 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 55 грн.10 коп. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 374 грн.80 коп. Відповідачка погодилась з даними умовами кредитного договору, підтвердивши це своїм підписом. Погашення заборгованості передбачалось здійснювати щомісяця в період сплати, за який приймається період з « 7» по « 12» число кожного місяця, у який позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 255 грн.08 коп. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії та інших витрат згідно з умовами. Однак умови кредитного договору [PERSON] належним чином не виконала, у зв'язку з чим, станом на 19 вересня 2013 року у неї виникла заборгованість в розмірі 33 935,18 грн., яка складається з наступного: 1 159грн.18 коп. - заборгованість за кредитом; 11 759 грн.40 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 330 грн.60 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 18 593 грн.84 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1592 грн.15 коп. - штраф (процентна складова). Враховуючи викладене, ПАТ КБ «Приватбанк» просив стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору у розмірі 33 935 грн.18 коп. та сплачені судові витрати в сумі 339 грн. 35 коп. Заочним рішенням Київського районного суду м. Донецька від 27 листопада 2013 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - відмовлено. Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування доводів скарги апелянт зазначив, що суд дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку зі спливом строків позовної давності, незважаючи на відсутність заяви відповідачки про застосування спливу позовної давності. Апелянт наголошує на тому, що суд повинен був застосовувати позовну давність лише за заявою сторони у справі, зробленої до ухвалення судового рішення. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» Бондаренко Д.Ю. доводи апеляційної скарги підтримав, просив скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. В судове засідання апеляційного суду [PERSON] не з'явилась, але про час та місце розгляду справи повідомлена судовою повісткою особисто (а.с.55). Заслухавши доповідь судді, пояснення представника Банку, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як зазначено в ст. 303 ч.1 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, відповідно до положень п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Частиною 2 ст. 309 ЦПК України передбачено, що норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення привело до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до заяви позичальника № DOXRRX00590318 від 07 червня 2007 року [PERSON] отримала від Банку строковий кредит у сумі 2 248,8 грн. на строк 12 місяців по 07 червня 2008 року включно з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 1% на місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобов'язання відповідачки по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених у заяві та умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам, строки, а також комісії, яка зазначена в умовах (а.с. 3). Погашення заборгованості передбачалось здійснювати в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з « 7» по « 12» число кожного місяця позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 255 грн. 08 коп. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інших витрат згідно умов. Відповідно до п.2.1. Банк зобов'язався надати позичальнику кредит шляхом перерахування на рахунок торгівельно-сервісного підприємства. Строк, термін повернення, розмір кредиту, цілі, відсотки, винагороди, розмір щомісячного платежу та період сплати платежів визначені в заяві позичальника, підписанням якої клієнт та Банк уклали кредитно-заставний договір. Розмір річної відсоткової ставки дорівнює дванадцяти місячним відсотковим ставкам. Кредит надається в обмін на зобов`зання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в обумовлені у заяві строки. Згідно з пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю в 5 років (а.с. 4 - 7). З розрахунку позивача заборгованість за договором № DOXRRX00590318 від 07 червня 2007 року станом на 19 вересня 2013 року складається з наступного: 1 159 грн.19 коп. - заборгованість за кредитом; 11 759 грн. 40 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 330 грн.60 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 18 593 грн.84 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1 592 грн.15 коп. - штраф (процентна складова) (а.с.2). Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що на час звернення з позовом до суду сплив загальний (три роки) та збільшений (в п'ять років) строк позовної давності, оскільки позов Банком заявлено (здано на пошту) 03 жовтня 2013 року, строк дії кредитного договору встановлено до 07 червня 2008 року, а з клопотанням про поновлення строку позовної давності позивач не звертався та не довів поважності причин його пропущення. При цьому суд посилався на положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та зазначив, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, і дійшов висновку, що у зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Однак, погодитись з такими висновками суду неможна, виходячи з наступного. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до вимог ч. 4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Із матеріалів справи вбачається, що відповідачка [PERSON] в судових засіданнях суду першої інстанцій участі не брала і заяву про застосування строку позовної давності не подавала, а тому у суду першої інстанції не було правових підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених ч. 4 ст.267 ЦК України. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 роз'яснено, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Застосовуючи до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у матеріалах справи відсутня заява відповідачки про застосування позовної давності, яка мала бути нею порушена до ухвалення судового рішення. Згідно з долученими та дослідженими в апеляційному суді документами, строк позовної давності за умовами кредитного договору складає 3 (три) роки. Втім, як роз'яснено в постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року, яка прийнята з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що пункт 7 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Таким чином, суд першої інстанції безпідставно застосував наслідки спливу позовної даності, що передбачені ч.4 ст.267 ЦК України, а тому рішення суду не може залишатися без змін. Разом з тим, за приписами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про застосування неустойки (штрафу, пені). За приписами ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 7 грудня 2000 року № 2121-III відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. За приписами ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною1 ст.1054 ЦК України визначено, що банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч.2 ст.1054 ЦК України). Відповідно до вимог п. 5.1 кредитного договору № 014/07-189/82/033 від 17 березня 2008 року, при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених п.п. 3.3.2., 3.2.3. даних Умов, Банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривни за кожен дінь прострочки платежу. Нарахування пені здійснюється, починаючи з наступного календарного дня після дати, коли відповідне грошове зобов'язання мало бути виконаним, і по день виконання позичальником простроченого зобов'язання включно (а.с. 3, 67-71). Згідно з п.п.3.2.2. позичальник зобов'язався погашати кредит у порядку та строки відповідно до заяви, а відповідно до п.п.3.2.3. - сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до заяви та п.п. 4.1, 4.2 даних Умов та Тарифів. Повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення Кредиту. Пунктом 4.7 договору також передбачено, що при непогашенні кредит в строки, установлені у заяві й п.п.3.2.2, 3.2.3 Умов, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту нарахування відсотків здійснюється згідно п.4.2 даних Умов з дати виникнення простроченої заборгованості (а.с. 3, 67-71). Як вбачається з наданого розрахунку, пеня відповідачу нарахована в розмірі 0,15 %, починаючи з 07 червня 2007 року по 19 вересня 2013 року в розмірі 18 593грн.84 коп., за межами річного строку позовної давності, що суперечить вимогам п.1 ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України (а.с. 2). Тому, на підставі ст. 258 ч.2 п.1 ЦК України, апеляційний суд вважає можливим застосувати спеціальний строк позовної давності до вимог про стягнення пені, розмір якої в межах позовної давності в один рік (з 04 жовтня 2012 року по 19 вересня 2013 року) складає 5 820 грн. 66 коп. (а.с. 1, 2, 73 - 85, 86 - 92). Твердження позивача відносно того, що умовами п. 5.5 кредитного договору збільшено строк позовної давності до п'яти років, апеляційний суд відхиляє, оскільки позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), яка прямо встановлена ст. 258 ч.2 п.1 Цивільного кодексу України. Окрім цього, з наданих апеляційному суді документів вбачається, що загальний строк позовної давності встановлено в три роки, а спеціальний строк позовної давності - не збільшено. Оскільки, на порушення вимог ст.258 ч.2 п.1 ЦК України, позивач помилково нарахував пеню за межами річного строку позовної давності, розмір нарахованої пені підлягає зменшенню та стягненню в межах річного строку, у розмірі, визначеному апеляційним судом. З урахуванням зазначеного, з відповідачки [PERSON] на користь Банку слід стягнути пеню в межах річного строку позовної давності з 04 жовтня 2012 року по 19 вересня 2013 року в розмірі 5 820 грн. 66 коп., та як наслідок, слід зменшити і загальний розмір заборгованості за кредитом, що виникла станом на 19 вересня 2013 року, складає 21 162 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1 159грн.18 коп. - заборгованість за кредитом; 11 759 грн.40 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 330 грн.60 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 5 820 грн. 66 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (за неповернення процентів та нарахування пені на прострочені проценти); 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1592 грн.15 коп. - штраф (процентна складова). Таким чином, оскільки при ухваленні рішення суд першої інстанції допустив невідповідність висновків суду обставинам справи, порушив норми матеріального і процесуального права, безпідставно застосував наслідки спливу позовної давності, то рішення суду, відповідно до вимог ст. 309 ч.1 п.3 та п.4 ЦПК України, слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість, яка виникла станом на 19 вересня 2013 року та складає: за кредитом в розмірі 1 159 грн.19 коп.; по процентам за користування кредитом - 11 759 грн.40 коп.; заборгованість по комісії за користування кредитом - 330 грн.60 коп.; пені - 5 820 грн.66 коп. за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) 1 592 грн.15 коп., а всього - 21 162 грн., частково задовольнивши апеляційну скаргу позивача. Окрім цього, на підставі ст.88 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 243 грн.60 коп. за подачу позову та 121 грн.80 коп. за подачу апеляційної скарги, що складає мінімальний розмір, встановлений законодавством за їх подачу, а разом - 365 грн. 40 коп. (а.с. 13, 46).

Outcome: partial