Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-05 00:00:00

04 квітня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом. Вимоги мотивував тим, що він є єдиним спадкоємцем за заповітом після свого батька [PERSON], який помер 08 жовтня 2008 року. Разом з ним до дня його смерті проживала його дружина [PERSON]. За відсутності реєстрації за батьком права власності на збудований житловий будинок, він не може отримати свідоцтво про право на спадщину на це нерухоме майно, а тому просив визнати за ним в порядку спадкування право власності на житловий будинок та господарські споруди по вул.Шкільна,9 у с.Лучка Липоводолинського району Сумської області. В останнє судове засідання сторони, третя особа не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від усіх маються заяви про розгляд справи за їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON], є батьком та матірю [PERSON], [INFO] (а.с.6). 28 жовтня 1998 року [PERSON] заповів усе своє майно сину [PERSON] Заповіт посвідчувався секретарем виконкому Лучанської сільської ради Липоводолинського району Сумської області 28 жовтня 1998 року за реєстровим №116 (а.с.7). 14 грудня 1999 року [PERSON] отримав державний акт на право приватної власності на земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель, площею 0,25 га, та для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,15 га, що розташовані по вул.Шкільна,9 у с.Лучка Липоводолинського району Сумської області (а.с.41). 08 жовтня 2008 року помер [PERSON] (а.с.11). Із довідки Лучанської сільської ради Липоводолинського району від 01 квітня 2016 року вбачається, що за адресою по вул.Шкільна,9 у с.Лучка Липоводолинського району Сумської області до дня своєї смерті [PERSON] проживав та був зареєстрований разом із дружиною [PERSON] (а.с.12). 02 квітня 2009 року [PERSON] звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька, а 12 травня 2009 року - з заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини (а.с.34). 26 травня 2009 року [PERSON] отримав після батька чотири свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зокрема і на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель - 0,25 га (а.с.39,43). 11 грудня 2009 року [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0509 га, що розташована по вул.Шкільна,9 у с.Лучка Липоводолинського району Сумської області (а.с.14). Із копій погосподарських книг за 1986-1990, 1991-1995 роки вбачається, що господарство [PERSON] по вул.Шкільна,9 у с.Лучка Липоводолинського району Сумської області увесь вказаний період відносилося до суспільної групи господарств - колгоспного двору, главою якого був [PERSON], у домоволодінні проживали [PERSON] та його дружина [PERSON] (а.с.46-50). Таким чином вбачається, що господарство по вул.Шкільна,9 у с.Лучка Липоводолинського району Сумської області з часу його існування і до часу його припинення у законодавчому порядку мало статус колгоспного двору. Головою колгоспного двору на час його припинення був [PERSON] Відповідно до виготовленого 28 березня 2016 року технічного паспорту, домоволодіння по вул.Шкільна,9 у с.Лучка Липоводолинського району Сумської області складається із житлового будинку літ.«А-І» (1968 року побудови) із прибудовою літ. «а» (1968 року побудови) та ганком літ. «кр» (1968 року побудови), сараїв літ.«Б» (1980 року побудови), літ.«В» (1976 року побудови), літ.«Г» (1976 року побудови), літ.«Е» (1985 року побудови), літньої кухні літ.«Д» (1966 року побудови) з верандою літ. «д» (1966 року побудови), погребу літ. «п/г» (1980 року побудови), гаражу літ. «Ж» (1977 року побудови), вбиральні літ. «У» (1976 року побудови), огорожі №1-2, колодязю №3, загальною дійсною вартістю 150087 грн. (а.с.8-10). Відповідно до положень Цивільного кодексу УРСР (1963), чинного на час зведення спірного домоволодіння та припинення у законодавчому порядку колгоспного двору, було передбачено: Згідно зі ст.120 ЦК УРСР, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статусу колгоспу. Крім того, колгоспному двору належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше, передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Відповідно до ст.123 ЦК УРСР, частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення при особистих зобовязаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.563 ЦК УРСР у разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила цього розділу (Розділ VII. Спадкове право). Відповідно до розяснень, наданих у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 24 червня 1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» (постанова втратила чинність на підставі постанови Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року) правила ст.563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 р. спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося) відкривається після смерті кожного з його колишніх членів (у редакції постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 25 грудня 1992 року). Відповідно до розяснень, які містяться в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25 травня 1998 року): положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося;... г) згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року... Таким чином, вбачається, що відповідно до ст. ст.17, 18 Закону «Про власність» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Оскільки станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору були лише батьки позивача: [PERSON] та [PERSON], які набули право власності на майно колгоспного двору, а їх частки у праві власності відповідно до ст.123 ЦК УРСР є рівними (по 1/2 частині у кожного). Зважаючи на правовий режим спірного нерухомого майна, заповідаючи усе своє майно позивачеві, [PERSON] розпорядилася лише належною йому 1/2 частиною домоволодіння. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції Закону № 834-VIII від 26 листопада 2015 року) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у звязку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Відповідно до частини першої ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів державного замовлення» від 5 серпня 1992 року № 449 було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію обєктів будівництва (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Із аналізу положень Конституції України та ЦК України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі обєкти, про що також зазначено і в листі Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію обєктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року». Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30 липня 2012 № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Спрощений порядок здійснення державної реєстрації прав власності на обєкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках та збудовані до 5 серпня 1992 року, але за особами, які вважаються його володільцями, містять і положення ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, за наявності на збудоване до 5 серпня 1992 року домоволодіння виготовленого 28 березня 2016 року технічного паспорту та відповідних записів у погосподарських книгах, суд вважає доведеним факт його належності зазначеним особам. Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, протягом шести місяців має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Тому, враховуючи викладене, а також те, що спірний житловий будинок та господарські будівлі з прибудовами зведені на виділеній для цього земельній ділянці, за наявності технічного паспорту, який засвідчує відповідність закінченого будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуального житлового будинку з вказаними господарськими спорудами нормативним вимогам, наявні правові підстави для визнання права власності на належну батьку 1/2 частину домоволодіння за спадкоємцем, який належним чином прийняв спадщину за заповітом.

Outcome: approved