Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

04.05.2009 року [PERSON](далі по тексту позивач-1) та [PERSON] (далі по тексту позивач-2) звернулися до Білгород-Дністровського міськрайоннго суду Одеської області з позовною заявою (з урахуванням поданих 24.02.2016 року уточнень) до [PERSON](далі по тексту відповідач) за участю третя особи - Шабівської сільської радипро усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та встановлення меж земельної ділянки(т.1 а.с.4-6, т.2 193-194). Так, позивачі, з урахуванням уточнень, просять суд: - зобовязати [PERSON], з боку земельної ділянки по вул. Садовій,51 в с. Шабо Білгород-Дністровського району Одеської області, не чинити перешкод [PERSON], [PERSON] у встановлені відмостку до зовнішньої стіни будинку № 49 по вул. Садовій в с. Шабо Білгород-Дністровського району Одеської області, шириною 1,0 м. і довжиною 16 м., що займе площу земельної ділянки - 0,0016 га; - зобовязати [PERSON] перенести кущ винограду по вул. Садовій, 51 в с. Шабо на відстань 1,5 м. від стіни житлового будинку по вул. Садовій, 49 в с. Шабо в Білгород-Дністровському районі; - встановити, що край відмостки шириною 1,0 м. і довжиною 16 м. по вул. Садовій, 51 є межею між земельними ділянками по вул. Садовій, 49 та по вул. Садовій, 51 в с. Шабо Білгород-Дністровського району; - встановити межу між земельними ділянками по вул. Садовій, 51 та по вул. Садовій, 49 с. Шабо Білгород-Дністровського району відповідно до кадастрового плану земельної ділянки складеного у січні місяці 2016 року наступним чином: від землі загального користування з вулиці Садової до житлового будинку [PERSON], [PERSON] довжиною 4,40 м.; від одного до іншого житлового будинку довжиною 13,97 м., від краю житлового будинку до точки довжиною 1,16 м, від точки до наступною точки 2,63 м., від точки до наступною точки довжиною 9,08 м., від точки до наступної точки довжиною - 10,84 м.; від точки до наступної точки довжиною - 10,67 м; - зобовязати [PERSON] привести межі між земельними ділянками по вул. Садовій, 51 та по вул. Садовій. 49 с. Шабо Білгород-Дністровського району відповідно до межі вказаної у кадастровому плані земельної ділянки складеного у січні місяці 2016 року. При цьому, [PERSON] та [PERSON] обґрунтовують свої вимоги наступним. На виконання рішень суддів різних інстанцій Шабівською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області п. 1 рішенням від 09.11.2012 за № 403- VI було припинено дію п. 6 додатку до рішення Шабівської сільської ради за № 601-V від30.05.2008 року «Про внесення змін в рішення Шабівської сільської ради № 186 від 07.10.1993 року, гр. [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0,287 га., розташовану в с. Шабо вул. Садова, 51.[PERSON] та [PERSON] неодноразово письмово звертались із заявами до Шабівської сільської ради із приводу надання допомоги у вирішенні конфліктної ситуації із [PERSON] JI.O. відносно меж сусідніх земельних ділянок. Протоколом комісії з питань градобудівництва, землекористування і охорони навколишнього середовища №22/1 від 06.03.2013 року було вказано [PERSON] не чинити перешкод у встановленні відмостки до житлового будинку сім'ї гр. [PERSON] та перенести кущ винограду на відстань 1,5 м. від стіни. Рекомендації згідно протоколу комісії від06.03.2013 року [PERSON] не виконані. Як вбачається із ситуаційної схеми на земельні ділянку по вул. Садовій, 49 в с. Шабо межа земельної ділянки ломана, а не пряма, зміщена у бік позивачів, а відповідач при зведенні своїх господарських будівель по межі змістила огорожу, що свідчить про те що своїми діями [PERSON] вийшла за межі свої земельної ділянки визначені у технічному паспорті і порушила права позивачів. За твердженням позивачів, у звязку із тим, що [PERSON] не бажає у добровільному порядку виконати приписи комісії з питань градобудівництва, землекористування і охорони навколишнього середовища [PERSON] та [PERSON] змушені звернутися до суду за захистом в порядку ст. 391 ЦК України. Позивачі та їх представник в судових засіданнях повністю підтримали уточнені позовні вимоги та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON], та її представник [PERSON], у судових засіданнях повністю заперечували проти задоволення позовних вимог посилаючись на їх неправомірність. Представник Шабівської сільської ради [PERSON], у судові засідання не зявився, про час та місце слухання справи сповіщався, в матеріалах справи наявна його заява з проханням розглянути справу без його участі та винести законне рішення (т.2 а.с.188). Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази та заслухавши доводи сторін, суд вважає, що позовні вимоги необґрунтовані, недоведені та задоволенню не підлягають, з огляду на наступне. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON], на підставі договору дарування від 08.09.1992 року є власником житлового будинку № 51, по вул. Садовій, в с. Шабо Білгород-Дністровського району Одеської області. В свою чергу, [PERSON] є власником 3/4 частин житлового будинку № 49, по вул. Садовій, в с. Шабо, а власником іншої ? частини житлового будинку є його донька - [PERSON]. До того, як [PERSON] набула право власності на зазначений житловий будинок, його власниками були її батьки - [PERSON] та [PERSON]. Житловий будинок [PERSON] знаходиться на земельній ділянці площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, що була надана їй на підставі рішення Шабівської сільської ради № 186 від 07.10.1993 року. Згідно із ч.1 ст.22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст.23 ЗК України 1990 року. Проте дію ст.23 ЗК України 1990 року зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року № 15-92. Пунктом 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року № 15-92 встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст.1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, п.3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року № 15-92визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах. Згідно п.11.7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці земельні ділянки. Саме таку правову позицію займає Верховний Суд України при розгляді аналогічної категорії справ. Зокрема, про таку правову позицію зазначено у Постанові Верховного Суд) України від 30 травня 2012 року. Таким чином, [PERSON] на підставі рішення Шабівської сільської ради № 186 від 07.10.1993 року, яке було прийнято на підставі Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року № 15-92, є власником земельної ділянки площею 0,25 га для житлової забудови по вул. Садовій, 51, в с. Шабо. Зазначена земельна ділянка межує із земельною ділянкою, що знаходиться у фактичному користуванні [PERSON] та його доньки [PERSON] Окрім того, у фактичному володінні [PERSON] знаходиться земельна ділянка площею 0,037 га, яку раніше їй було надано для ведення особистого селянського господарства на підставі рішення сільської ради № 601 від 30.05.2008 року, яке потім було скасоване. Разом із тим, наявність у фактичному володінні та користуванні земельної ділянки площею 0,037 га жодним чином не порушує права [PERSON] та його доньки [PERSON], оскільки ця земельна ділянка знаходиться в кінці огороду [PERSON] та дана земельна ділянка взагалі не межує із земельною ділянкою, що знаходиться у фактичному користуванні [PERSON] та його доньки [PERSON] Згідно з планом первісної документації, який було зроблено на первісного забудовника житлового будинку [PERSON] - [PERSON], у якого в 1965 році вказаний житловий будинок купили її батьки - [PERSON] і [PERSON], [PERSON] не переносила меж земельної ділянки. Згідно генерального плану земельної ділянки [PERSON] межа проходить по стіні житлового будинку № 49, по вул. Садовій, в с. Шабо. Згідно плану відстань від стіни будинку № 49 до будинку № 51 по вул. Садовій складає3,7 м. Разом із тим, згідно протоколу узгоджувальної комісії із земельних відносин Шабівської сільської ради від 06.03.2009 року відстань між цими будинками фактично складає 3,8 м. Під час придбання [PERSON] і [PERSON] (батьками [PERSON]О.), а потім і [PERSON] зазначеного житлового будинку розміри земельної ділянки і зокрема її довжина не перемірялись, але коли землевпорядна організація провела інвентаризацію землі, то виявилося, що земельна ділянка довша на 17,5 м. А тому, згідно заяви [PERSON] рішенням сільської ради № 601 від 30.05.2008 року, яке потім було скасовано, розміри земельної ділянки було збільшено на 0,037 га, тобто до 0,287 га, що була у фактичному володінні та користуванні [PERSON] При цьому, як зазначено вище, як земельна ділянка площею 0,25 га, так і земельна ділянка, що до неї примикає, площею 0,037 га, з 1965 року спочатку знаходилась у фактичному володінні та користуванні [PERSON] і [PERSON] (батьків [PERSON]О.), а потім і [PERSON] Щодо земельної ділянки по вул. Садовій, 49, в с. Шабо, площею 0,19 га, то рішенням Шабівської сільської ради від 17.02.1993 року ця земельна ділянка була вилучена із землекористування Станції юннатів та передана у власність [PERSON], на якій знаходився його житловий будинок, який [PERSON] продав потім [PERSON], при цьому площа земельної ділянки залишились такою як була - 0,19 га. На плані земельної ділянки, що складено КП «Білгород-Дністровське БТІ», земельна ділянка площею 0,19 га, по вул. Садовій, 49, в с.Шабо, проходить по стіні житлового будинку № 49, по вул. Садовій. Як вбачається з позовної заяви [PERSON] та [PERSON] та матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] не видавалися правовстановлюючі документи на земельну ділянку, не встановлювалися межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) згідно з положеннями чинного законодавства, тобто у позивачів відсутні правовстановлюючий документ на їх земельну ділянку, який давав би їм право власності чи право користування їх земельною ділянкою, а тому у них відсутнє право на зобов'язання [PERSON] у встановленні меж земельної ділянки. Більш того, [PERSON] та [PERSON], заявили вимоги до [PERSON] не чинити перешкод у встановленні відмостки (замощення) шириною 1 м і довжиною 16 м і одночасно заявили вимоги встановити, що край ще не існуючого змащення повинен бути межею земельних ділянок сторін у справі, а також зобовязати відповідачку привести межі земельних ділянок між сторонами з урахуванням ще не існуючого замощення. Окрім того, є безпідставними та надуманими вимоги позивачів щодо перенесення куща винограду, якого в дійсності немає, що [PERSON] підтвердив у судовому засіданні. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, позивачі, на підтвердження своїх наголошень, надали суду лише рішення Шабівської сільської ради, яким було надано дозвіл на розробку технічної документації на право власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка) [PERSON] 0,14 га, а [PERSON] 0,05 га по вул. Садовій,49 в м. Білгород-Дністровському Одеської області. Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду за захистом свого порушеного права, разом з тим, позивачі не мають зареєстрованого права користування чи володіння земельною ділянкою, на яку вони вказують. В свою чергу, [PERSON] має законне зареєстроване право на користування, володіння і розпорядження вказаною часткою, яка входить до складу всієї його ділянки, межі якої, як було встановлено вище, визначались в натурі з дотриманням всіх вимог та порядку встановлених законодавством, докази про протилежне у суду відсутні. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на, повагу своєї власності,безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 321 ЦК України забезпечує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Саме тому, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] повинні обґрунтовуватись достатньою кількістю достовірних та повних доказів порушення відповідачем [PERSON] її земельних прав. За розясненням Пленуму Верховного суду України в п. 25 Постанови № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних прав», суд сприяє сторонам у виконанні їх обов'язку подати свої докази. Для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, суд відповідно до статей 143, 144 ЦПК призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Проте, під час розгляду справи, позивачі та їх представники заявляли клопотання до суду про призначення земельно-технічної експертизи, але 02.12.2010 року [PERSON] відмовився від проведення експертизи, у звязку із чим експерт повернув матеріали справи без виконання експертизи (т.1 а.с.123). Висновок даної експертизи міг би повністю відобразити технічне розташування земельних ділянок та їх правовий стан. Судова експертиза призначається виключно за заявою осіб, які беруть участь у справі та не може ініціюватись судом. У відповідності до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст. 213 ЦПК). Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставин, які мають значення для вирішення справи. Крім того, відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України та п. 7 постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Зі змісту ст.3 Цивільного процесуального кодексу України та ст.15 Цивільного кодексу України вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року по справі № 6-94ц13, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права. Між тим, як встановлено під час розгляду справи та було вищезазначено, матеріали справи не містять, а позивачами не представлено до суду доказів, які б свідчили про порушення їх прав зі сторони відповідача, які вони просять захистити. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України). Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про недоведеність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог [PERSON] та [PERSON], у зв'язку з чим в їх задоволенні слід відмовити. Частиною 1 статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Outcome: dismissed