Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

04.06.2020 року позивач, [PERSON] , звернувся до суду з позовом до відповідача, Прокуратури Полтавської області, третя особа Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що в провадженні слідчого відділу прокуратури Полтавської області перебуває кримінальне провадження № 42013180190000035, внесене до ЄРДР 05.06.2013 року за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч.1 ст. 384 КК України, а саме внесені такі відомості: за фактом грубих порушень прав [PERSON] та нелюдського ставлення до нього з боку працівників ІТТ Кобеляцького РВ УМВС України в Полтавській області під час досудового розслідування кримінальної справи № 04580007; стосовно працівників ІТТ Кобеляцького РВ УМВС України в Полтавській області підробили підпис [PERSON] в журналі первинного обстеження і реєстрації медичної допомоги особам, які утримуються в ІТТ. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва Генеральну прокуратуру України зобов`язано внести відомості до ЄРДР за фактом надання окремими працівниками органів внутрішніх справ Полтавської області завідомо неправдивих показань щодо умов утримання [PERSON] в ІТТ Кобеляцького РВ УМВС України в Полтавській області. 11.12.2013 року, 10.08.2015 року, 16.06.2016 року, 07.09.2016 року, 05.12.2017 року, 06.06.2019 року постанови про закриття кримінального провадження № 42013180190000035 були скасовані. 06.03.2018 року задоволено заяву про відвід слідчого Безцінного І.В. у кримінальному провадженні № 42013180190000035. 18.02.2020 року скасовано постанову про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 42013180190000035. На думку позивача, дані факти свідчать про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача, надмірну тривалість досудового розслідування та завдають позивачу моральних страждань. Дані обставини унеможливлюють встановлення непричетності позивача до інкримінованих злочинів, викликають у нього дискомфорт та почуття несправедливості, як громадянина України, він змушений у судовому порядку захищати свої конституційні права, що забирає у нього багато часу, завдає шкоди його здоров`ю, порушує життєві ритми та зв`язки, для поновлення яких йому необхідний додатковий час та зусилля, він постійно перебуває в напруженому психологічному стані, з`явилось відчуття постійної тривоги, хвилювання, нервові розлади, безсоння, і найголовніше, що внаслідок незаконного тримання стався розлад у його сім`ї. Позивач просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди на його користь 100 000,00 грн. Ухвалою суду від 05.06.2020 року відкрито провадження у справі, призначено справу на 02.07.2020 року до підготовчого судового засідання в порядку загального позовного провадження, надано відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву. 02.07.2020 представником відповідача наданий суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого він позовні вимоги не визнав, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що зі змісту ухвал слідчого судді, що прийняті в межах кримінального провадження не вбачається встановлення вчинення відповідачем та будь-якими іншими особами неправомірності дії (бездіяльності) відносно позивача та наявності вини у заподіянні моральної шкоди позивачеві. Процедура розгляду скарги та форма прийнятого слідчим суддею рішення не передбачає встановлення у ньому протиправності поведінки та вини органу досудового розслідування (елементів (складових) деліктної відповідальності). Отже, на даний час відсутні будь-які судові рішення або висновки компетентних органів, окрім іншого, прокурора вищого рівня, до компетенції якого згідно ст. 308 КПК України відноситься розгляд скарг щодо недотримання слідчим або прокурором розумних строків або допущення будь - яких інших процесуальних порушень, якими б встановлено факт невиконання або неналежного виконання своїх службових обов`язків уповноваженими особами прокуратури під час досудового розслідування у кримінальному провадженні. Тобто ухвали судів у кримінальному судочинстві не є преюдиціальними для даного суду цивільної юрисдикції, а всі складові елементи цивільно-правової відповідальності підлягають доведенню позивачем на загальних підставах. 17.07.2020 позивачем надана відповідь на відзив, відповідно до якої він наполягав на тому, що надані ним до позовної заяви судові рішення беззаперечно доводять незаконні дії та бездіяльності слідчих прокуратури Полтавської області, які виявилися у винесенні незаконних процесуальних рішень про закриття кримінального провадження, не вчиненні процесуальних дій у межах досудового розслідування, тощо. Наслідком таких дій та бездіяльності стало невиправдано тривале розслідування кримінального провадження, ініційованого за його заявою. Ухвалою суду від 31.08.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду на 20.10.2020 року. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові, представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час і місце слухання справи, причини своєї неявки суду не повідомив. У встановлений судом строк пояснення на позовну заяву та відзив суду не надав. Учасники справи не заперечували проти розгляду справи у відсутність третьої особи. За таких обставин суд вважає, що справа на підставі пункту 1 частини 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) може бути розглянута у відсутність третьої особи. Суд під час судового розгляду справи здійснював повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані сторонами належні та допустимі докази окремо та в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що в провадженні слідчого відділу прокуратури Полтавської області перебуває кримінальне провадження № 42013180190000035, внесене до ЄРДР 05.06.2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч.1 ст. 384 КК України, за заявою [PERSON] . Ухвалами слідчого судді від 11.12.2013 року, 10.08.2015 року, 16.06.2016 року, 07.09.2016 року, 05.12.2017 року, 06.06.2019 року постанови про закриття кримінального провадження № 42013180190000035 були скасовані. Ухвалою слідчого судді від 06.03.2018 року задоволено заяву позивача про відвід слідчого Безцінного І.В. у кримінальному провадженні № 42013180190000035. Ухвалою слідчого судді від 18.02.2020 року скасовано постанову про відмову у визнанні потерпілим [PERSON] у кримінальному провадженні № 42013180190000035. Позивач вважає, що внаслідок вказаних незаконних дій відповідача йому завдано моральної шкоди. Статтею 56 Конституції України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно з ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Частиною 1 статті 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, та не свідчить про протиправність дій органів досудового слідства та завдання такими діями позивачу моральної шкоди. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Фактичною підставою для відшкодування моральної шкоди є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1176 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно п. 3 та п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Жодної з переліченої у ч. 2 ст. 23 ЦК України виключних способів заподіяння моральної шкоди та підстав, з якими закон пов`язує виникнення моральної шкоди, у тому числі будь-якої протиправної поведінки, відповідачем не допущено. Посилання позивача на численні звернення до суду є процесуальною дією учасника кримінального провадження в межах наданих повноважень, що не передбачає визнання дій або бездіяльності слідчого незаконними та винними. За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно вимог ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. Ураховуючи те, що стороною позивача не надано суду належних доказів заподіяння діями відповідача позивачу моральної шкоди та протиправної поведінки відповідача, внаслідок чого позивачу могло б бути завдано моральної шкоди, підстави для задоволення позову відсутні. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Outcome: dismissed