Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

04 березня 2020 року позивач [PERSON] звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя з позовною заявою до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилалася на те, що вони з відповідачем 17 лютого 1956 року зареєстрували шлюб. Від шлюбу дітей не мають. Шлюбні відносини припинені фактично через відсутність взаєморозуміння, несумісність характерів і різних поглядів на сімейне життя та сімейні обов`язки. Сумісне господарство не ведеться, разом не мешкають з грудня 1978 року, зазначає, що нічого спільного з відповідачем, як членом подружжя, не залишилось. Просила суд розірвати шлюб, після розірвання шлюбу прізвище залишити без змін. Позивач [PERSON] та її представник. до судового засідання не з`явилася, надали заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення суду не заперечували. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся за останньою відомою адресою реєстрації, але повістки про виклик до суду були повернуті без отримання адресатом. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17 лютого 1956 року, який був зареєстрований виконавчим комітетом Кам`янсько-Слобідської сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , яке видане повторно Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 25 січня 2020року, актовий запис № 03. Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ч.1 ст. 24 Сімейного Кодексу України, шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч. 2 ст. 18, п. 3 ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч.1 ст.110 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин суд дійшов до висновку, що сім`я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, тому подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін. Відповідно до ч.1 ст. 110 СК України, один із подружжя має право на звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст. 110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. У відповідності до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч.8 ст. 294 ЦПК України, після розірвання шлюбу, прізвище дружині залишити без змін. Згідно із ч. 1 ст. 136 ЦПК України, ч.2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», суд звільнив позивачку від сплати судового збору . Зокрема, відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 840,80 гривень.. На підставі ст. ст. 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved