Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

04.07.2019 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до ФОП [PERSON] про розірвання договору, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, у якому просить розірвати договір № 4.12.2017 (1), укладений 04.12.2017 р. між нею та відповідачем, а також сягнути з відповідача на свою користь заборгованість (авансований платіж) в сумі 60000,00 грн., три проценти річних в сумі 2588,00 грн., інфляційні втрати в сумі 8939,00 грн., пеню у порядку ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в сумі 944478,00 грн., пеню у вигляді подвійної облікової ставки НБУ в сумі 29995,00 грн., витрати на відправлення рекомендованих листів в сумі 36,00 грн. та на відшкодування моральної шкоди 50000,00 грн. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 04.12.2017 р. між нею та відповідачем укладено договір № 4.12.2017 (1), згідно з яким відповідач зобов`язався у строк до 25.01.2018 р. виконати роботи по виготовленню меблів, а позивачка зобов`язалась сплатити за виконання вказаних робіт 82200,00 грн. (70 % - авансований платіж, 20 % - по факту доставки товару перед встановленням, 10 % - після встановлення). Разом з тим, позивачка свої зобов`язання зі сплати авансованого платежу виконала в повному обсязі, сплативши 60000,00 грн., однак відповідач у визначений вказаним договором строк жодних робіт по виготовленню меблів не виконав та сплачений авансований платіж не повернув. Таким чином, оскільки відповідач взяті на себе за договором зобов`язання не виконав, позивачка звернулась до суду з даним позовом про розірвання договору, стягнення з відповідача на свою користь заборгованості (авансованого платежу) в сумі 60000,00 грн., трьох процентів річних в сумі 2588,00 грн., інфляційних втрат в сумі 8939,00 грн., пені у порядку ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в сумі 944478,00 грн., пені у вигляді подвійної облікової ставки НБУ в сумі 29995,00 грн., витрат на відправлення рекомендованих листів в сумі 36,00 грн. та на відшкодування моральної шкоди 50000,00 грн. Ухвалою від 12.08.2019 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 06.08.2020 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі, проти проведення заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач в судове засідання не з`явився, свого представника до суду не направив, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомив та відзиву не подав. Враховуючи, що представник позивачки не заперечив проти проведення заочного розгляду справи, при цьому належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву не подав, а тому відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення сторони позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, врахувавши покази свідка, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 04.12.2017 р. між позивачкою та відповідачем укладено договір № 4.12.2017 (1), згідно з яким відповідач зобов`язався у строк до 25.01.2018 р. виконати роботи по виготовленню меблів, а позивачка зобов`язалась сплатити за виконання вказаних робіт 82200,00 грн. (70 % - авансований платіж, 20 % - по факту доставки товару перед встановленням, 10 % - після встановлення), що підтверджується копією вказаного договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Статтею 903 ЦК України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч.1). У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.2). Судом встановлено, що позивачка свої зобов`язання зі сплати авансованого платежу виконала в повному обсязі, сплативши відповідачу 60000,00 грн., однак відповідач у визначений вказаним договором строк жодних робіт по виготовленню меблів не виконав та сплачений авансований платіж не повернув, що підтверджується письмовими поясненнями відповідача від 02.03.2018 р., наданими на звернення ГУ Держпродспоживслужби в м.Києві. Вказані обставини також підтверджуються показаннями допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON] . Крім того, приписом ГУ Держпродспоживслужби в м.Києві про усунення порушень вимог законодавства від 10.04.2018 р. № 36, встановлено порушення відповідачем строків виконання умов договору № 4.12.2017 (1), укладеного 04.12.2017 р. між ним та позивачкою, а також зобов`язано відповідача сплатити на користь позивачки пеню у порядку ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно зі ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Iстотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Таким чином, оскільки судом встановлено, що між сторонами був укладений договір про надання послуг з виготовлення меблів, умови якого позивачкою були виконані, шляхом сплати грошових коштів у вигляді авансованого платежу в розмірі та строки, передбачені умовами вказаного договору, при цьому відповідач взяті на себе за договором зобов`язання не виконав, а саме жодних робіт по виготовленню меблів не виконав, чим істотного порушив його умови, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, суд вважає необхідним розірвати договір № 4.12.2017 (1), укладений 04.12.2017 р. між позивачкою та відповідачем, а також стягнути з відповідача на користь позивачки сплачені нею грошові кошти у вигляді авансованого платежу в сумі 60000,00 грн. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з розрахунку позивачки, наведеного у позовній заяві, за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання в сумі 60000,00 грн. (авансованого платежу) за період з 25.01.2018 р. по 04.07.2019 р., інфляційні втрати становлять 8939,00 грн., а три проценти річних складають 2588,00 грн. Враховуючи, що відповідачем порушено взяті на себе за договором зобов`язання та не повернуто сплачений позивачкою авансований платіж, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 60000,00 грн. за період з 25.01.2018 р. по 04.07.2019 р. підлягає стягненню інфляційні втрати в сумі 8939,00 грн. та три проценти річних в сумі 2588,00 грн. Крім того, відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Так, відповідно до викладеного позивачкою розрахунку пені, згідно з вказаним законом, за прострочення відповідачем виконання робіт з виготовленню меблів, які мали бути виконанні у строк 25.01.2018 р., розмір пені за період з 25.01.2018 р. по 04.07.2019 р. становить 944478,00 грн. При цьому, суд приймає до уваги, що ч.3 ст. 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, ч.3 ст. 551 ЦК України, з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст. 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Таким чином, оскільки судом встановлено, що розмір неустойки за період з 25.01.2018 р. по 04.07.2019 р., який становить 944478,00 грн., значно перевищує розмір збитків позивачки у зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором про виконання робіт по виготовленню меблів, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки з 944478,00 грн. до розміру завданих збитків, а саме до 60000,00 грн. Разом з тим, звертаючись до суду з даним позовом, позивачка заявила вимогу про стягнення з відповідач на свою користь пеню не тільки у порядку Закону України «Про захист прав споживачів», а також й відповідно до положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» в сумі 29995,00 грн. Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Положеннями пп.2.1 п.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» від 17.12.2013 р. № 14, визначено, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», статтею 36 Закону України «Про телекомунікації», статтею 1 Закону України «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій». У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов`язань», а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання. Таким чином, оскільки умовами укладеного між позивачкою та відповідачем договору про виконання робіт по виготовленню меблів не визначено розміру та бази нарахування пені за порушення їх виконання, а отже нарахування пені повинно здійснюватись виключно на підставі положень Закону України «Про захист прав споживачів», який є спеціальним законодавчим актом, що регулює правовідносини, які склались між сторонами у даному випадку, суд вважає, що позов у частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки пені у порядку Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» в сумі 29995,00 грн. задоволенню не підлягає. Разом з тим, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову в частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки 36,00 грн., витрачених нею на відправлення рекомендованих листів, оскільки такі витрати на є збитками з тих підстав, що не мають обов`язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ст. 23 ЦК України). Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч.1 ст. 1167 ЦК України). Таким чином, оскільки внаслідок невиконання з вини відповідача умов укладеного з позивачкою договору, остання позбавлена можливості користуватись сплаченими коштами та отримати замовлену послугу, у зв`язку з чим позивачка, яка є пенсіонером, малозабезпеченою особою та інвалідом І групи була тривалий час позбавлена можливості вести звичний спосіб життя, були суттєво порушені її життєві плани, так як, сплачені за договором кошти є досить великою сумою та були вкрай необхідні для забезпечення належного рівня життя, а також відновлення порушеного права у позасудовому та судовому порядку вимагало значних додаткових зусиль та часу, суд,

Outcome: partial