Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

04.11.2020 року позивач [PERSON] , через свого представника, звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначив, що 10.10.2018 року він передав, а [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 8300 Дол. США. Вказані грошові кошти передавалися з метою купівлі транспортного засобу. Проте, ні в момент передачі коштів, ні у подальшому, жодного договору між позивачем та відповідачем не було укладено, при цьому, останній ухиляється від повернення таких грошових коштів. Вважає, що кошти у розмірі 8300 дол. США були набуті [PERSON] та збережені без достатньої правової підстави. На підставі викладеного, просить суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 250794,48 грн., з яких: 236140,91 грн. - сума коштів, набутих та збережених без достатньої правової підстави та 14653,67 грн. - 3% річних, нарахованих у порядку ч. 2 ст. 625 ЦПК України, а також судові витрати по справі з урахуванням витрат на правничу допомогу. 30.11.2020 року від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого заявлені позовні вимоги він не визнає у повному обсязі, виходячи з наступного. Зазначає, що у даному випадку існували договірні правовідносини між сторонами, які полягали у тому, що відповідач - [PERSON] , згідно досягнутих домовленостей з позивачем, 10.10.2018 року передав останньому у користування автомобіль VOLKSWAGEN Golf, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , технічний паспорт на нього серії [NUMBER] , виданий 12.09.2018 року ТСЦ 0741 та довіреність на вказаних позивачем осіб [PERSON] та [PERSON] з правом відчуження зазначеного транспортного засобу, натомість отримавши 8300 дол. США. Тобто, отримавши кошти, [PERSON] виконав у повному об`ємі свої договірні зобов`язання щодо передачі автомобіля VOLKSWAGEN Golf, д.н.з. [NUMBER] позивачу. Крім цього, на підставі переданої [PERSON] довіреності останньому надано право на розпорядження даним транспортним засобом, який наразі разом із технічним паспортом на нього знаходяться у позивача. Також вказує, що хоча автомобіль зареєстрований на [PERSON] , такий фактично придбав його за свої кошти відповідач, а тому останній являється володільцем даного рухомого майна. Таким чином, [PERSON] отримав від [PERSON] 8300 дол. США на підставі договірних правовідносин, що виключає можливість застосування судом до них положень ст. 1212 ЦК України. На підставі викладеного, у задоволенні позову просить відмовити (а.с. 61-63). В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, які викладені у позовній заяві та просив їх задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснив, що [PERSON] з метою придбання для себе транспортного засобу передав [PERSON] спірні грошові кошти під розписку. Однак, ані автомобіль, ані надані відповідачу кошти на даний час його довіритель не отримав. При цьому, жодної документації на транспортний засіб VOLKSWAGEN Golf, д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] позивачу не передавав, оскільки відповідач не був власником даного автомобіля, який [PERSON] мав намір придбати. В свою чергу, такі особи як [PERSON] та [PERSON] позивачу невідомі. Вказав, що під час спроби здійснення перереєстрації на себе автомобіля, позивач довідався, що такий належить особі, яка на той момент вже померла. Де наразі знаходиться транспортний засіб VOLKSWAGEN Golf, д.н.з. [NUMBER] йому не відомо. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив суду, що між сторонами даного спору існували договірні правовідносини з приводу відчуження транспортного засобу VOLKSWAGEN Golf, д.н.з. [NUMBER] . Титульним власником даного автомобіля був [PERSON] , однак фактичним володільцем такого являвся відповідач. В свою чергу, [PERSON] , який на даний час помер, видав довіреність на [PERSON] та [PERSON] , яких назвав сам [PERSON] . Надалі позивач почав користувався даним автомобілем та продовжує ним розпоряджатися й по даний час. Враховуючи наведене, з урахуванням викладених у відзиві обставин, у задоволенні позову просив відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 10.10.2018 року [PERSON] передав [PERSON] 8300 доларів США з метою придбання автомобіля VOLKSWAGEN Golf, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Зазначена обставина підтверджується відповідною власноруч написаною [PERSON] розпискою від 10.10.2018 року (а.с. 71). Заявлені позовні вимоги сторона позивача обгрунтовує тим, що вищевказані кошти відповідачем були набуті та збережені без достатньої правової підстави, оскільки, ні в момент передачі коштів, ні у подальшому, жодного договору з приводу купівлі-продажу транспортного засобу між позивачем та відповідачем не було укладено. В свою чергу, заперечуючи щодо позову, сторона відповідача зазначає, що [PERSON] отримавши від [PERSON] 8300 доларів США передав у повне розпорядження останнього вищевказаний транспортний засіб, а відтак між сторонами існували договірні правовідносини, які виключає можливість застосування судом до них положень ст. 1212 ЦК України. Надаючи правову оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами з приводу виникнення даного спору, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Згідно до ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Частиною 1 ст. 571 ЦК України передбачено, що якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, в рішенні від 13.02.2013 року по справі № 6-176цс12, оскільки норми чинного законодавства передбачають, що у разі, якщо договором не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом, то у разі, якщо сторони хочуть щоб передплата за договором здійснювалася у формі завдатку необхідно дотримуватися наступних вимог законодавства: 1) сторони мають прямо зазначити у договорі, що кошти, які сплачуються покупцем у рахунок майбутніх платежів є завдатком; 2) договір, який містить положення про завдаток має обов`язково укладатися у письмовій формі, при чому такі положення можуть бути включені до основного договору (договору купівлі-продажу), або сторони можуть укласти окремий письмовий договір (договір про завдаток). 3) між сторонами має бути укладений договір, яким передбачаються зобов`язання сторін (сплата коштів покупцем та передання майна продавцем). Тобто, договір про наміри або попередній договір (договір відповідно до якого сторони зобов`язуються укласти основний договір у майбутньому) не може містити положень про завдаток. Зазначена позиція Верховного суду України свідчить про те, що у тому випадку коли сторони лише домовилися укласти договір (уклали попередній договір), але не оформили основний договір, сплачені в рахунок виконання договору платежі є авансом, а не завдатком. Отже, як встановлено судом, між сторонами у справі не було оформлено основний договір купівлі-продажу транспортного засобу, а тому сплачені [PERSON] на користь [PERSON] кошти в розмірі 8300 доларів США не можливо вважати складовою відповідного правочину. Із наведеного, в свою чергу, слідує, що будь-які договірні правовідносини, які виключали б можливість застосування судом до них положень ст. 1212 ЦК України, між сторонами не існували. При цьому, факт отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів в сумі 8300 дол. США представником відповідача в судовому засіданні не заперечувався. Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. У разі, якщо на виконання юридично ще неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України). Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру (не договірного) безпосередньо між власником та володільцем майна. Так, в ході розгляду даної справи, представником відповідача належними не було спростовано тієї обставини, що з моменту отримання його довірителем грошових коштів в розмірі 8300 дол. США та станом на день розгляду даної справи, між [PERSON] від [PERSON] виникли будь-які договірні правовідносини з приводу купівлі-продажу транспортного засобу. Враховуючи наведене у своєму взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що факт отримання [PERSON] від [PERSON] не може вважатися правовою підставою для отримання таких грошових коштів у розмірі 8300 доларів США, так як не є попереднім договором чи правочином, а тому дані кошти являється майном, яке отримане відповідачем безпідставно в розумінні ст. 1212 ЦК України, а відтак й підлягає поверненню. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. На переконання суду, будь-які інші доводи сторони відповідача в жодній мірі не спростовують та не ставлять під сумнів встановлені в ході судового розгляду обставини, а тому такі до уваги не приймаються. За таких обставин, суд доходить висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягнення грошові кошти в розмірі 8300 доларів США, що (згідно даних курсу НБУ - 28,4507 грн. за 1 долар США) становить 236140,81 грн., які були набуті та збережені відповідачем без достатньої правової підстави. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. З огляду на зазначене, з урахуванням того, що станом на 02.11.2020 року у відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем на суму 8300 доларів США, які повернутими не були, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає також стягненню 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов`язання та розмір яких складає 515,0548 дол. США та (згідно даних курсу НБУ - 28,4507 грн. за 1 дол. США) становить 14653,67 грн. (Розрахунок 3% річних: період розрахунку - з 10.10.2018 року по 02.11.2020 року = 755 календарних днів; сума простроченого зобов`язання - 8300 доларів США; відсоткова ставка 3 % річних). Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, набутих та збережених без достатньої правової підстави та стягнення 3 % річних. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Частинами 3 та 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У своєму позові [PERSON] зазначив, що у зв`язку з розглядом даної справи попередній орієнтовний розмір витрат становить 13000 грн. Послуги, що надаються полягають у консультації з-приводу правовідносин, написання позовної заяви, участь у судових засіданнях, написання відповіді на відзив, доповнень, судових дебатів та інших послуг, які зазвичай надаються під час виконання аналогічних договорів. Документи, що стосуються витрат на правову допомогу, підтвердження повноважень представника будуть надані до суду під час розгляду справи. Однак, ані позивач, ані його представник жодних доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу суду не надали, а тому підстав для стягнення на користь позивача зазначених коштів у даному випадку немає. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача. Як встановлено судом, [PERSON] при зверненні з даним позовом було сплачено 2508 грн. судового збору (а.с. 1). Крім того, позивачем разом із позовною заявою було подано заяву про забезпечення позову, за яку останнім було сплачено 420,40 грн. судового збору та яка ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04.11.2020 року була задоволена. Враховуючи наведене, з урахуванням задоволення позову та заяви про забезпечення позову, суд вважає за необхідне сплачений позивачем судовий збір компенсувати йому за рахунок відповідача. На підставі ст.ст. 11, 15, 16, 625, 1212 ЦК України,

Outcome: partial