Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

04.09.2015р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до банку про визнання договору поруки припиненим та в подальшому, 16.12.2015р. позивачкою було уточнено позовні вимоги. 25.02.2016р. позивачкою подано заяву про зміну підстави позову, яка і є предметом розгляду по даній справі (а.с. № 59-62). Ухвалою суду від 01.02.2016р., постановленою без виходу до нарадчої кімнати, до участі у справі в якості третьої особи залучено [PERSON] (а.с. № 46 ). Ухвалою суду від 21.03.2016р. провадження по справі було зупинено, а ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 12.10.2016р. провадження по справі було відновлено (а.с. № 103, 113). Позивачка в обґрунтування своїх вимог в позовній заяві, з урахуванням заяви від 25.02.2016р. про зміну підстави позову, посилалася на те, що 29.07.2005р. між нею та відповідачем ЗАТ КБ «ПриватБанк» (в подальшому найменування банку було змінено на ПАТ КБ «ПриватБанк») було укладено договір поруки № НАС0GF01270025 відповідно до якого, позивачка зобовязувалася солідарно і повному обсязі відповідати перед відповідачем за виконання зобовязань за кредитним договором № НАС0GF01270025 від 29.07.2015р., укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (в подальшому найменування банку було змінено на ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] Відповідно до п.1.1. кредитного договору позичальник за користуванням кредиту сплачує відсотки у розмірі 0,92% на місяці на суму залишку заборгованості за кредитом і сплати комісії у розмірі 1,00% від суми виданого кредиту початково в момент надання кредиту за розрахункове-касове обслуговування і комісію у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п.3.11 договору. Внаслідок вчинення банком дій, повязаних зі зміною процентної ставки, відбулося збільшення обсягу відповідальності поручителя без згоди останнього. Такі обставини спричинили припинення поруки позивачки на підставі ст. 559 ЦК України. Крім того, відповідно до висновку судового експерта [PERSON] від 06.11.2015р. №1-11 задекларована ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість позичальника за кредитним договором № НАС0GF01270025 від 29.07.2015р. нормативно та документально не підтверджується. Станом на 26.06.2015р., з підстав описаних у дослідницькій частині, відслідковується не заборгованість позичальника, а його переплата банку коштів, сумарно у розмірі 3\~304,96 доларів США. Крім того, з експертного розрахунку можливо зробити висновок, що замість 11,04 % річних, відсоткова ставка на рік за кредитним договором складає 13,2%. Таким чином, у зобовязаннях , в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без зголи поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобовязань перед банком. Позивачка в судове засідання, призначене до розгляду на 09.11.2016р. не з,явилась, про день та час слухання справи була повідомлена належним чином, про що в матеріалах справи є поштове повідомлення (а.с. № 115), в матеріалах справи мається заява позивачки, в якій вона просить визнати поруку за договором № НАС0GF01270025 від 29.07.2015р. припиненою, а також розглядати справу за її відсутності (а.с. № 59-62). Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 06.08.2014р. - а.с. № 84) в наданих до суду 31.03.2016р. письмових запереченнях позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила відмовити, посилаючись на те, що закон повязує припинення договору поруки зі зміною основного зобовязання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не із зміною будь-яких умов основного зобовязання забезпеченого порукою. Крім того, представник відповідача заперечував проти прийняття судом як належного та допустимого доказу по справі наданий позивачкою висновок експертного економічного дослідження №1-11 від 06.11.2015р. щодо розрахунку заборгованості за кредитним договором № НАС0GF01270025 від 29.07.2015р, оскільки дослідження було проведено експертом з вивченням дуже вузького кола документів, ґрунтується виключно на припущеннях та здійснено поза рамками судової справи. В наданій суду 09.11.2016р. заяві представник відповідача [PERSON] (діє на підставі довіреності від 18.10.2016р. - а.с. № 119) просила в задоволенні позову відмовити, з підстав зазначених в письмових запереченнях від 31.03.2016р. та розглядати справу за її відсутності та без фіксування процесу технічними засобами, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України (а.с. № 118). Третя особа [PERSON] в судове засідання 09.11.2016р. не з,явилася, про дату та час слухання справи була повідомлена належним чином, про що в матеріалах справи є поштове повідомлення (а.с.№ 117), про причини неявки суд не сповістила. За таких обставин, суд відповідно до ст. 169, ч. 2 ст. 197 ЦПК України, розглянув справу за відсутністю сторін (їх представників) та без фіксації судового процесу технічними засобами. З урахуванням тих обставин, що стороною відповідача по справі надані письмові заперечення проти позову, отже позиція відповідача по справі відома, суд розглянув справу на загальних підставах, встановлених ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, відповідно до норм ст.ст. 3, 6, 11, 627 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договір. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Різновидом договору є кредитний договір, договір поруки, які обовязково укладаються в письмові формі (ст.ст. 553, 1054, 1055 ЦК України). Нормою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст.ст. 546, 547 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватись порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі. Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобовязання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна або кілька осіб. Статтею 554 ЦК України зазначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 29.07.2005р. між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») було укладено договір поруки № НАС0GF01270025 (а.с. № 7). Порукою забезпечувалося виконання зобовязань боржником [PERSON] (в подальшому прізвище було змінено на «Білик») за кредитним договором від 29.07.2005р. № НАС0GF01270025 , укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] ([PERSON]Б.). Відповідно до п. 12 договору поруки, порука припиняється після закінчення пяти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Пунктом 5.2. кредитного договору, встановлений термін дії кредитного договору, а саме до повного виконання сторонами зобовязань за цим договором. Відповідно до п.1.1. кредитного договору кредитні кошти надаються позичальнику на строк до 28.07.2025р. Таким чином, посилання позивачки на припинення поруки у звязку із закінченням строку для предявлення вимоги до поручителя, судом оцінюються критично з тих підстав, що термін повернення кредиту, встановлений в кредитному договорі, а саме 28.07.2025р. не сплинув та строк дії поруки також не припинився, оскільки в договорі встановлений пятирічний строк дії договору від дня настання терміну повернення кредиту.\~ Відповідно до п.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Як вбачається, із наданого позивачкою до позовної заяви розрахунку, за користування кредитних коштів , відсоткова ставка за кредитним договором, складає 11,04 %. Позивачка стверджує, що банком було вчинено дії, повязані зі зміною процентної ставки, через що відбулося збільшення обсягу відповідальності поручителя без згоди останнього, що спричинило припинення поруки позивачки, на підтвердження чого надала копію висновку судового експерта [PERSON] від 06.11.2015р. №1-11, відповідно до розрахунку якого, замість 11,04 % річних відсоткова ставка на рік за кредитним договором складає 13,2 %. Позивачка стверджує, що збільшення відсоткової ставки, згідно з експертним розрахунком, виникло через те, що комісійні у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту щомісячно не повинні були спрямовуватись на оплату комісії. Дані твердження суд не приймає до увагою оскільки вони спростовуються самим текстом, як договору поруки, так і кредитного договору, де сплата комісії в розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту щомісяця, передбачена умовами договору. Відповідно до п. 3 договору поруки, поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений, що свідчить про те, що позивачка погодилась з його умовами. Крім того, судом не може бути прийнятий до уваги висновок судового експерта [PERSON] від 06.11.2015р. №1-11 , як належний та допустимий доказ збільшення відсоткової ставки, з тих підстав, що експертне дослідження було проведено поза межами даної цивільної справи, в рамках даної справи будь-яких клопотань, щодо призначення експертизи, до суду не надходило, крім того, відсутні відомості, чи в повному обсязі були надані документи, для надання експертного висновку. Відповідно до ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У відповідності до положень ст.. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. В даному випадку, з аналізу наданих доказів, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» ( третя особа [PERSON]) про визнання договору поруки припиненим слід відмовити. При прийнятті такого рішення, судом також враховано, те, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.09.2016р. в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійним кредитного договору було відмовлено, отже зобовязання за кредитним договором, яке забезпечене порукою, є дійсним. Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, з огляду на те, що позивачці в задоволені позову відмовлено та з урахуванням того, що позивачка при предявленні позову була звільнена від сплати судового збору, суд вважає за можливе судові витрати компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed