Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

02 липня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за законом. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 21 жовтня 2017 року помер її чоловік [PERSON]. Після смерті останнього відкрилася спадщина, в тому числі і на земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,04 га та для ведення особистого селянського господарства площею, 0,42 га, розташовані за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Товста, вул. Шевченка, 33, які належали померлому на підставі договору дарування. Звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок, що знаходиться за вказаною вище адресою. В той же час їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищезгадані земельні ділянки, оскільки за життя чоловік не переоформив їх на своє імя після дарувальника. У звязку з викладеним, позивач просить визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, [PERSON], який помер 21 жовтня 2017 року, право власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,04 га та для ведення особистого селянського господарства площею, 0,42 га, розташовані за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Товста, вул. Шевченка, 33. Ухвалою від 04 липня 2018 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (а. с. 20-21). У підготовче судове засідання позивачка [PERSON] не зявилась, подала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує (а. с. 71). Представник відповідача Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області в підготовче судове засідання не зявився. Селищний голова надіслав листа про розгляд справи у відсутність їх представника, позов визнають (а. с. 25). Третя особа приватний нотаріус Білопільського районного нотаріального округу [PERSON] надіслала листа про розгляд справи в її відсутність (а. с. 30). У звязку з неявкою сторін, третьої особи суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних доказів, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. За змістом ч. 3 та ч. 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частиною четвертою статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з абз. 3 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до абз. 6 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Таким чином, Цивільний процесуальний кодекс України допускає ухвалення рішення в підготовчому засіданні в правовідносинах, що виникли між сторонами. Відповідач позов визнав, визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, отже у суду наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому засіданні. Перешкод для здійснення розгляду справи у підготовчому засіданні та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами судом не встановлено. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозвязку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. За загальними правилами про спадкування, передбаченими ст. ст. 1216, 1218, 1220 Цивільного кодексу України 2003 року, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця та той з подружжя, який його пережив. В силу положень ст. ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за законом має право прийняти спадщину шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини чи подачі до нотаріальної контори або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяви про прийняття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що 21 жовтня 2017 року у с. Воронівка Білопільського району Сумської області помер чоловік позивача - [PERSON] (а. с. 7-8). За інформацією Воронівської сільської ради [PERSON] з 26 січня 2015 року по день смерті був зареєстрований та проживав [INFO] разом із дружиною, [PERSON] (а. с. 26). На підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого державним нотаріусом Улянівської державної нотаріальної контори [PERSON] 14 листопада 2003 року, [PERSON] отримав у дар земельну ділянку площею 0,46 га, з яких 0,04 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та 0,42 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Товста, вул. Шевченка, 33. Вказані земельні ділянки належали дарителю на підставі державних актів серії СМ №023212 та СМ №023213, виданих Товстянською сільською радою Білопільського району Сумської області та зареєстрованих у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №7 відносно земельної ділянки з кадастровим номером 5920688901:00:001:0008 та за №8 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5920688901:00:001:0007 відповідно (а. с. 9-12). 11 червня 2018 року приватним нотаріусом Білопільського районного нотаріального округу [PERSON] за заявою [PERSON] заведена спадкова справа №61986523 після померлого 21 жовтня 2017 року [PERSON] На імя позивача видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями і спорудами під номером 33 по вулиці Шевченка у с. Товста Білопільського району Сумської області, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності внесені відомості за №26563537 (а. с.13-15, 31-70). Постановою приватного нотаріуса від 11 червня 2018 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства, розташовані за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Товста, вул. Шевченка, 33, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на них (а. с. 17). Відповідно до підпункту «ґ» пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2) при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 Земельного кодексу (2001 року) на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. За змістом ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Тобто, зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України №6-253цс від 13 квітня 2016 року. Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація прав проводиться, в тому числі, на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до роз'яснень, які містяться в абзаці 3 пункту 23 вказаної постанови, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з роз'ясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року №7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Таким чином, судом встановлено, що на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого 14 листопада 2003 року державним нотаріусом Улянівської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON], який помер 21 жовтня 2017 року на праві власності належала земельна ділянка загальною площею 0,46 га, з яких 0,04 га - для будівництва та обслуговування жилого будинку та 0,42 га для ведення особистого селянського господарства, розташована за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Товста, вул. Шевченка, 33, проте, за життя останній у встановленому законом порядку не отримав державний акт та не зареєстрував про право власності них, що не позбавляє його означеного вище права, а відтак позивач [PERSON], як спадкоємець померлого за законом має право на означені земельні ділянки, але не може отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з нормами ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями п. «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається на підставі прийняття спадщини. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved