Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

02 квітня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить усунути Товариству з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» перешкоди у користуванні власністю, а саме: квартирою під [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] , дата народження - [INFO] , [PERSON] , 2002 року народження із вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення із зняттям їх з реєстрації місця проживання за зазначеною адресою. Стягнути з відповідачів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп. судових витрат. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 04.02.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (АКІБ «УкрСиббанк») та [PERSON] , як позичальником, був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 11293459000, відповідно до умов якого позичальник отримала кошти в розмірі 91 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом. В забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення кредиту, між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] як іпотекодавцем було укладено Договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку квартиру під [ADDRESS] . 15 листопада 2019 року між АТ «Дельта банкета ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» був укладений Договір № 2083/К купівлі-продажу прав вимоги, згідно яких право вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № 11293459000 від 04.02.2008 року, за Договором іпотеки, перейшло до ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС». Позивач вказує, що у зв`язку з порушенням позичальником умов Договору про надання споживчого кредиту № 11293459000 від 04.02.2008 року, Позивачем як іпотекодержателем було прийнято рішення звернути стягнення на предмет іпотеки, та на підставі поданих Позивачем як іпотекодержателем документів, державним реєстратором Виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської обл. Голубенко А.В. було зареєстровано право власності від 30.11.2020 року. Позивачем також вказує, що у відповідності до чинного законодавства було направлено Відповідачам вимоги про добровільне виселення з житлового приміщення протягом місяця з дня отримання даної вимоги. Проте, зі спливом місяця з моменту отримання вимоги Відповідачі не звільнили майно, що належить Позивачу. Позивач стверджує, що проживання та реєстрація Відповідачів у зазначеній Квартирі перешкоджає на сьогодні Позивачу володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Що в свою чергу і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 15.04.2021 року провадження у справі було відкрито та призначено підготовче засідання. 22 червня 2021 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» відмовити в повному обсязі. В подальшому, ухвалою суду від 22.07.2021 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. У судове\~засідання з`явилась\~представник позивача\~Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«Укрдебт Плюс» Галайчук Ганна Сергіївна, яка позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідачі [PERSON] та\~ [PERSON] в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, представник [PERSON] [PERSON] втретє! надав заяву про відкладення розгляду справи. Перш за все, суд звертає увагу на те, що встановлення «червоного» рівня епідемічної небезпеки поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, в тому числі на території Одеської області не зупиняє роботи судів, а відповідач та/або її представник не позбавлені можливості взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщенням суду відповідно до частин 1, 2, 7\~ст. 212 ЦПК України, проте не скористався своїм правом, у клопотанні про відкладення розгляду справи не зазначив причин, які безпосередньо перешкоджають їм взяти участь у судовому засіданні. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 04.02.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (АКІБ «УкрСиббанк») та [PERSON] як позичальником був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 11293459000, відповідно до умов якого позичальник отримала кошти в розмірі 91 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом. В забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення кредиту, сплаті відсотків за користування кредитом, можливих штрафних санкцій, а також відшкодування збитків, пов`язаних із порушенням умов кредитного договору, між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] як іпотекодавцем було укладено Договір іпотеки, посвідчений 04.02.2008 року Дєордієвою І.В. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстровим № 366 (далі - Іпотечний договір) відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку квартиру під [ADDRESS] . 15 листопада 2019 року між АТ «Дельта банк» та ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» був укладений Договір № 2083/К купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений Шевченко І.Л., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 2019, згідно яких право вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № 11293459000 від 04.02.2008 року, за Договором іпотеки, посвідчений 04.02.2008 року Дєордієвою І.В. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстровим № 366 перейшло до ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС». Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, 30.11.2020 року державним реєстратором виконавчого округу Южненської міської ради Одеської області Голубенко А.В. було зареєстровано право власності за ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» на квартиру квартиру під [ADDRESS] . Згідно довідки № 170 від 13.02.2020 року з місця проживання про склад сім`ї і реєстрацію за адресою \~ [ADDRESS] , у спірній квартирі зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] . 12 грудня 2020 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» на адресу [PERSON] про звільнення приміщення протягом одного місяця з дня отримання даної вимоги. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що відповідачі не виконали вимогу про виселення, продовжують користуватися спірною квартирою та створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватися та розпоряджатися нерухомим майном. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за - винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку тжитловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки ( ст. 36 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ст. 109 Житлового кодексу Української РСР, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Зі змісту постанови Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду віл 18 грудня 2018 року, справа № 355/689/16-ц: - «За змістом зазначеної норми права вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового птшішення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в разі звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до підпунктів 5.2.1., 5.2.2., пункту 5.2. договору іпотеки від 04 лютого 2008 року АКБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , узгодили наступне позасудове врегулювання: - передача Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; - отримання Іпотекодержателем права передати предмет іпотеки будь - якій особі на підставі договору купівлі - продажу від імені Іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Пунктом 6.5.\~договору іпотеки\~від 04\~лютого 2008\~року,\~сторони узгодили\~порядок повідомлення,\~який здійснюється\~у письмовій\~формі,\~а підтвердженням\~Факту відправлення\~повідомлення (рекомендованого\~листа) є поштова квитанція або поштовий документ, що підтверджує факт відправки або вручення або отримання повідомлення. Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо вручення письмової вимоги про виселення відповідачів, наявність відомостей про відправлення зазначених вимог не може свідчити про їх вручення. Згідно з ч. 1, 2, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на Підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, в тому числі, письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування ( ч. 1, ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 2, ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ( ч. 1, ст. 81 ЦПК України). За змістом\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 317 ЦК України\~встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями\~статті 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 9 ЖК Української РСР\~передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України). Усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями\~статті 109 Житлового кодексу Української РСР. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення\~\~\~статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма\~статті 109 ЖК УРСР\~(постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15). Такий правовий висновок підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року по справі № 643/18788/15-ц, провадження № 14-93цс19. У цій постанові, зокрема зазначено, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню вказані норми. Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі\~статті 109 ЖК УРСР\~та\~статті 40 Закону України «Про іпотеку»\~є передбачуваними. Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом. Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня\~\~2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19). Подібні висновки висловлені Верховний Судом у постанові від 06 травня\~\~2020 року у справі № 640/15833/16-ц, провадження № 61-44536св18 та у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 335/6482/19. Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову, суд враховує, що позивачем не надано доказів того, що реєстрація відповідачів по адресі належного їм майна перешкоджає позивачеві у користуванні належним їй майном, порушує права позивача, вони не можуть розпорядитись вказаною квартою, вимушені сплачувати надлишкові кошти тощо. Згідно зі\~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~та частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 761/22755/18, зроблено висновок, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна зазначити, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа має право сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, крім відповідачів, у спірній квартирі проживають та зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідками Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 01.06.2020 року, однак, позивач не залучає у справі вказаних осіб в якості відповідачів. Зважаючи на вказані обставини, суд приходить до висновку, що вибірковий вибір відповідачів не усуне позивачу перешкод щодо володіння та користування спірною квартирою, оскільки інші особи проживають та зареєстровані у спірній квартирі. Отже, з огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України, відсутні наявні підстави для задоволення позовних вимог. Згідно\~ ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності\~до ч.ч.\~1-3\~ст.\~13\~ЦПК України\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Суд має\~право збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи лише\~у випадках,\~коли це\~необхідно для\~захисту малолітніх\~чи неповнолітніх\~осіб або\~осіб,\~які визнані\~судом недієздатними\~чи дієздатність\~яких обмежена,\~а також\~в інших\~випадках,\~передбачених цим\~Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~\~ При поданні позовної заяви та протягом тривалого розгляду цивільної справи позивач не скористався своїм процесуальним правом та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. З точки зору закону, при вирішенні спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема,\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача Реалізуючи передбачене\~ст. 64 Конституції України\~право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.\~\~ \~Відповідно до\~ч. 1 ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі\~ч. 1 ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«Укрдебт Плюс» задоволенню не підлягають, через їх безпідставність та необґрунтованість. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed