Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

03 березня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» ( надалі ПАТ «АТ НДІРВ») про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 26.03.2007 року по 08.12.2014 року вона працювала в ПАТ «АТ НДІРВ» і 08.12.2014 року його було звільнено у зв'язку зі скороченням штату працівників за п.1 ст. 40 КЗпП України. При звільненні їй не було виплачено остаточного розрахунку по заробітній платі, на усні звернення щодо отримання довідки про заборгованість відповіді не було. Просить остаточно стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 21595 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі виходячи з розміру середнього заробітку, розрахованого відповідачем, моральну шкоду в розмірі 3000 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 500 грн. В обґрунтування моральної шкоди посилається на те, що у зв'язку з невиплатою належної їй заробітної плати вона страждала, не могла розраховувати на зароблені грошові кошти, а оскільки є інвалідом та потребує лікування, то з вини відповідача припинила лікування, оскільки не було грошей на покупку ліків, через що стан її здоров'я погіршився. Також вказувала, що через відсутність грошей у неї виникла заборгованість по сплаті комунальних послуг. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Сумська О.М., яка діє на підставі довіреності від 18.02.2015 року, в судовому засіданні з позовними вимогами погодилась частково, зазначаючи про те, що з розміром заборгованості по заробітній платі погоджується, а з розміром середньоденного заробітку погоджується частково у розмірі 1118 грн. 67 коп., виходячи з того, що загальна сума робочих днів складає 7 днів, а не 73, як зазначає позивач. Крім того заперечувала проти задоволення вимог щодо відшкодування моральної шкоди у сумі 3000 грн. з огляду на їх недоведеність позивачем. Щодо вимоги про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 500 грн. просила суд прийняти рішення на свій розсуд. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, [PERSON] працювала в ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» та була звільнена 08.12.2014 року у зв'язку зі скороченням штату працівників за п.1 ст. 40 КЗпП України. (а.с.10). Відповідно до вимог ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вигляді, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. При звільненні позивачу [PERSON] не було здійснено остаточного розрахунку, у зв'язку з чим утворилась заборгованість по заробітній платі в розмірі 21595 грн., що не заперечується відповідачем. На підставі викладеного, суд вважає, що своїми діями відповідач порушивши вимоги законодавства про працю, що, в свою чергу, потягло порушення законних прав позивача при звільненні. За таких підстав, суд вважає, що доводи позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі у розмірі 21595 грн. слід задовольнити у повному обсязі. Вирішуючи питання стосовно виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день винесення рішення суду, суд виходить з наступного. У відповідності до ст.117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП. При відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.2 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки, виданої відповідачем, середній заробіток [PERSON] за два останніх місяці роботи складає 159,81 грн. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах із ПАТ «АТ НДІРВ» і була звільнена 08.12.2014 р. у зв'язку з скороченням штату. Заборгованість по заробітній платі товариства перед [PERSON] яка становить 21595грн. 00 коп., на час звільнення їй не виплачена. Як роз'яснено у п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»№13 від 24.12.1999р., непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Крім того, згідно Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в аспекті конституційного звернення положення частини 1 статті 233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями ст.237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого починається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Виходячи з встановлених по справі обставин, наведених законодавчих норм права та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку є підставними. Враховуючи викладене, суд стягує середньомісячний заробіток входячи з наступних розрахунків. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки виданої ПАТ «АТ «НДІРВ» №05/64 від 24.03.2015 року середній заробіток позивача за два останніх місяця перед звільнення становить 159,81 грн. Виходячи з цього та кількості робочих днів за період з 08.12.2014 року по 24.03.2015 року складають відповідно 73 робочих днів (згідно з листами Мінпраці на кожний рік), а у відповідності до цього розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку складає 11666 грн. 13 коп.(159 грн. 81 коп.*73 робочих днів), який слід стягнути з відповідача на користь [PERSON] Суд не погоджується з розрахунком середнього заробітку, зробленого відповідачем, оскільки підстав для застосування при розрахунку кількість робочих днів безпосередньо на підприємстві з 08.12.2014 року по 24.03.2015 року не має, бо в цій частині суд повинен керуватися лише загальною кількістю робочих днів, визначених нормами тривалості робочого часу на кожний рік. В частині стягнення моральної шкоди, суд вважає, що дана вимога підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України. Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, у статті 23 якого встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга); моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини четверта, п'ята). Аналіз чинного законодавства дає підстави суду робити висновок, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237-1 Кодексу, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті не встановлено. Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором. У Цивільному кодексі України гарантується право особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу і встановлюється відшкодування моральної (немайнової) шкоди як один із способів захисту цивільних прав та інтересів (частина перша, пункт 9 частини другої статті 16). Виходячи з цього, суд вважає, що в аспекті конституційного звернення визначені Цивільним кодексом України і Кодексом підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв'язку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. Звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. Виходячи з наведеного суд дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Оскільки відповідачем фактично не оскаржується факт існування заборгованості з виплати заробітної плати перед [PERSON], то суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення компенсації за моральну шкоду підлягають задоволенню. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер та ступень моральних страждань позивача. Дійсно невиплатою відповідачем належних позивачу коштів, їй спричинена моральна шкода, яка полягає в порушенні її законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, ситуація яка склалася дійсно вимагала від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Разом з тим, суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування на його користь моральної шкоди, хоча і ґрунтуються на діючому законодавстві України, але вони не можуть бути задоволені в повному обсязі, оскільки суд не може погодитись із запропонованим позивачем розміром відшкодування моральної шкоди, бо він не підтверджений належними та допустимими доказами. Але приймаючи до уваги ті обставини, що позивач мав незручності з приводу порушення відносно нього законодавства, що обумовлюється тим, що позивач, хвилювався, зазнав моральних страждань, враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що буде доцільним та справедливим стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн. Щодо вимог позивача про стягнення на її користь витрат, понесених нею у зв'язку з отриманням правової допомоги у розмірі 500 грн., то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані із оплатою правової допомоги адвоката несуть сторони. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», від 20.12.2011року, передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається з матеріалів справи, журналу судового засідання від 24.03.2015 року, судом не вбачається, що представник позивача за довіреністю або за договором приймав участь у судовому засіданні, вчиняв окремі процесуальні дії поза судовим засіданням, знайомився з матеріалами справи після відкриття провадження по справі, а тому підстав для вирахування розміру витрат, відповідно до Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011року для їх подальшого стягнення з відповідача, не має. Суд зазначає, що квитанція №631 від 03.02.2015 року на суму «200+300 грн.», долучена позивачем до матеріалів справи, не є належним доказом в розумінні вищезазначених норм закону, оскільки передбачає в собі вчинення робітником юридичної консультації дій ще до звернення позивачем до суду, що не підлягає компенсації за рахунок відповідача по справі. У зв'язку з чим вимоги позивача про стягнення з відповідача пронесені нею витрати на отримання правової допомоги у розмірі 500 грн. задоволенню не підлягають. Згідно ч.3 ст.6 ЗУ «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Пунктом 1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно від задоволеної частини позовних вимог. Виходячи з цього, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати, а саме судовий збір в сумі 576 грн. 21 коп.

Outcome: partial