Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

04.04.2018 р. до Енергодарського міського суду Запорізької області звернулась [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) в особі свого представника за письмовим дорученням про надання безоплатної вторинної правової допомоги (а.с.15) адвоката Сірко Людмили Петрівни (далі - представник позивача, Сірко Л.П .) з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] (далі - відповідач [PERSON] , відповідач [PERSON] ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Територіальний сервісний центр №2346 Регіонального сервісного центру МВС у Запорізькій області (далі - третя особа: ТСЦ №2346 РСЦ МВС України), в обґрунтування якої зазначає, що 20.10.2015 р. позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб, який було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Енергодарського МУЮ у Запорізькій області та видано відповідне свідоцтво серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають сина: [PERSON] , [INFO] . Шлюбний договір між ними не укладався. В період шлюбу, а саме 03.02.2017 р. сторони по справі, за спільні кошти подружжя, придбали транспортний засіб: автомобіль марки ВАЗ 21150 державний номер: [NUMBER] , 2001 року випуску та зареєстрували на відповідача [PERSON] , а отже даний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з погіршенням відносин між позивач [PERSON] та відповідачем [PERSON] , в червні 2017 року відповідач зібрав свої речі та переїхав жити до своїх батьків, з того часу сторони спільного господарства не вели, сімейного бюджету не мали та з грудня 2017 р. в Енергодарському міському суді Запорізької області розглядалась цивільна справа про розірвання шлюбу між ними. Неодноразові звернення позивача до відповідача [PERSON] про добровільне вирішення питання щодо розподілу сумісно нажитого майна подружжя - автомобіля, виявилися безрезультатними. Сторона позивача також зазначає, що з відповіді Територіального сервісного центру №2346 регіонального сервісного центру МВС у Запорізькій області на адвокатський запит, була отримана відповідь 29.12.2017 р. відповідно до змісту якої 07.03.2017 р. автомобіль сторін по справі марки ВАЗ 21150 державний номер: [NUMBER] 2001 р.в. зареєстрований на відповідача [PERSON] був перереєстрований на нового власника батька відповідача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] на підставі договору купівлі-продажу №2346/2017/360087 від 07.03.2017 р., вартість продажу автомобіля склала 45111 грн. 00 коп. Про дану угоду позивач дізналась лише з відповіді Територіального сервісного центру, оскільки відповідач [PERSON] до позивача за дозволом на її вчинення не звертався, а самостійно здійснив відчуження транспортного засобу та його перереєстрацію на іншу особу, що є підставою для визнання договору купівлі-продажу №2346/2017/360087 від 07.03.2017 р. недійсним. Крім того, сторона позивача вважає, що вищезазначений автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, розподіл якого добровільно не відбувся, а отже відповідно до норм Сімейного кодексу України позивачка має право на половину тобто 1/2 частину спірного майна як дружина, а враховуючи те, що автомобіль є неподільною річчю, позивачка має право на грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля. Просить суд: - Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 07.03.2017 р. автомобіля марки «ВАЗ 21150» державний номер: [NUMBER] , 2001 року випуску, кузов [NUMBER] , укладений між [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] , відновивши становище, яке існувало до його укладання; - Визнати право спільної сумісності [PERSON] та [PERSON] на автомобіль марки «ВАЗ 21150» державний номер: [NUMBER] , 2001 року випуску, кузов [NUMBER] ; - Припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на автомобіль марки «ВАЗ 21150» державний номер: [NUMBER] , 2001 року випуску, кузов [NUMBER] ; - Визнати право спільної часткової власності за [PERSON] та [PERSON] на автомобіль марки «ВАЗ 21150» державний номер: [NUMBER] , 2001 року випуску, кузов [NUMBER] в рівних частинах по 1/2 за кожним; - Припинити право спільної часткової власності [PERSON] на 1/2 частину автомобіля «ВАЗ 21150» державний номер: [NUMBER] ; - Визнати право приватної власності за [PERSON] на автомобіль марки «ВАЗ 21150» державний номер: [NUMBER] , 2001 року випуску, кузов [NUMBER] ; - Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частини вартості автомобіля марки «ВАЗ 21150» державний номер [NUMBER] , 2001 року випуску бежевого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] номер кузова [NUMBER] , в сумі - 37525 грн. 00 коп.; - Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. Ухвалою судді Енергодарського міського суду Запорізької області Бульби О.М. від 18.04.2018 р. (а.с.26), після усунення стороною позивача недоліків визначених ухвалою суду від 06.04.2018 р. (а.с.21), по справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 26.10.2018 р. підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до розгляду по суті (а.с.88). В судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача: адвокат Сірко Л.П., не з`явились, заяв або клопотань про відкладення слухання справи до суду не надали. Стороною позивача надано до суду 12.06.2019 р. письмову заяву про розгляд справи у відсутності, позовні вимоги підтримують та просить суд їх задовольнити (а.с.109). Відповідач [PERSON] його представник: адвокат Сухенко Юлія Миколаївна, яка діє в на підставі письмового ордеру (а.с.43), в судове засідання не з`явились, заяв або клопотань про відкладення слухання справи до суду не надали. 11.05.2018 р. до суду представником Сухенко Ю.М. в заперечення вимог позову було надано відзив (а.с.35-36). Відповідачем [PERSON] 12.06.2019 р. до суду надано письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає частково, не заперечує щодо грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля в сумі 22555 гривень (а.с.110). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, 12.06.2019 р. надав до суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с.111). Представник третьої особи: ТСЦ №2346 РСЦ МВС України - Урсауленко О.В., який діє на підставі письмової довіреності (а.с.47), не з`явився, надав до суду письмові пояснення (а.с.46) та письмову заяву (а.с.69), відповідно до змісту яких, враховуючи, що позивач не оскаржує правомірність дії третьої особи, просить розглядати справу у відсутності представника. У зв`язку з тим, що явка учасників справи судом не визнавалась обов`язковою (п.3 ч.2 ст.43 ЦПК України), клопотань або заяв про відкладення справи до суду не надійшло, учасниками справи надані письмові заяви про розгляд без участі, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності учасників справи на підставі наявних у справі матеріалах. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 20.10.2015 р. позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб, який було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Енергодарського МУЮ у Запорізькій області, про що видано відповідне свідоцтво серії [NUMBER] (а.с.7). Шлюбний договір між ними позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] не укладався. Згідно інформаційних повідомлень з ТСЦ №2346 РСЦ МВС України в Запорізькій областівід 29.12.2017 р. - абзац перший (а.с.9), від 10.05.2018 р. (а.с.81), заяви №112350669 від 03.02.2017 р. (а.с.83-84), власником транспортного засобу - автомобіля марки «ВАЗ 21150», державний номер: [NUMBER] , 2001 року випуску, кузов: [NUMBER] (далі - спірний автомобіль), з 03.02.2017 р. був [PERSON] (відповідач по даній справі). Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області по справі №316/2108/17 від 23.04.2018 р. шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано (а.с.79-79зворот). Отже, судом встановлено, що спірний автомобіль було придбано в період перебування відповідача [PERSON] та позивача [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. Згідно приписів стаття 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Наявності між сторонами будь-яких угод з приводу спірного автомобіля судом не встановлено. Згідно ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.2 ст.60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Визначена ст.60 СК України презумпція спільності права власності на майно подружжя може бути спростована одним із подружжя, в тому числі в судовому порядку, при цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. (Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17). Однак, відповідачами не спростовано посилань позивача на те, що спірний автомобіль було придбано за спільні кошти подружжя [PERSON] та [PERSON] , доказів наявності рішень якими б спростовувалась презумпція спільної власності [PERSON] та [PERSON] на спірний автомобіль матеріали справи не містять. Згідно приписів ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Враховуючи зазначене вище, судом встановлено, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р.«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Судом, з абзаців другого та третього інформаційного повідомлення з ТСЦ №2346 РСЦ МВС України від 29.12.2017 р. (а.с.9), з повідомлення ТЦС №2346 РСЦ МВС України від 01.03.2018 р. (а.с.12), зі змісту договору купівлі-продажу 2346/2017/360087 (а.с.13-14зворот), абзацу другого письмових пояснень з ТСЦ №2346 РСЦ МВС України (третьої особи по справі) (а.с.46), встановлено, що власник спірного автомобіля [PERSON] (відповідач по справі) 07.03.2017 р., тобто під час перебування у шлюбі з позивачем, продав спірний автомобіль [PERSON] , 1961 року народження (відповідачу по даній справі) за 45111 грн. 00 коп., та цього ж дня, спірний автомобіль було перереєстровано на нового власника - [PERSON] (відповідача по справі). Доказів в обґрунтування посилань сторони відповідача на те, що грошові кошти з продажу спірного автомобіля були використані на потреби сім`ї [PERSON] та [PERSON] (ч.4 ст.65 СК України) - суду надано не було. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Однак ця презумпція наявності згоди другого з подружжя може бути спростована у разі пред`явлення дружиною чи чоловіком позову про визнання договору недійсним як такого, що був укладений без її чи його згоди. За положеннями ст.65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Однак, наявності такої письмової згоди позивача судом не встановлено. Згідно правових позицій викладених Верховним судом України у справах за №6-7цс15 від 08.04.15 р., №1622цс15 від 07.10.15 р., №6-1568цс15 від 21.10.2015 р., №6-1912цс15 від 27.01.16 р., у справі №6-1743цс16 від 05.07.2017 р., укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого подружжя. Враховуючи, що відчуження спірного автомобіля за договором купівлі-продажу відбулось відповідачем [PERSON] на користь його батька - відповідача [PERSON] 07.03.2017 р., під час перебування відповідача [PERSON] у шлюбі з позивачем, а відповідачам було достеменно відомо, що цей автомобіль належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя, суд вважає, що при укладанні 07.03.2017 р. договору купівлі-продажу 2346/2017/360087 відповідачі діяли недобросовісно, у зв`язку з чим, дійшов висновку, що зазначений договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним. Згідно ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч.2 ст.372 ЦК України, положень ст.70 СК України, в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Виходячи зі змісту ст.ст.316, 317, 319, 358, 361, 364 ЦК України, право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи. Відповідно до ч.2 ст.367 ЦК України, у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. А отже, враховуючи вищенаведене, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню розмір компенсації вартості 1/2 частини спірного автомобіля. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації, з урахуванням того, що матеріали справи не містять доказів експертної оцінки орієнтованої вартості спірного автомобіля на час розгляду справи судом, договором купівлі-продажу 2346/2017/360087 спірного автомобіля підтверджено його вартість в сумі 45111 грн. 00 коп. (а.с.9, 13), відповідач [PERSON] не заперечує сплатити позивачу компенсацію вартості спірного автомобіля в розмірі 22555 гривень, тим самим, на думку суду, відповідач визнає право позивача на частину спірного автомобіля як дружини, не заперечуючи щодо сплати на її користь суми компенсації яка фактично становить 1/2 частину вартості спірного автомобіля сплаченого за договором купівлі-продажу. Отже, суд, виходячи з засад розумності та справедливості, вважає можливим стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частини спірного автомобіля, виходячи від розміру у 45111 грн., що становить 22555 грн. 50 коп., а отже в цій частині вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до положень ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Аналізуючи встановлені у справі обставини та доведеність їх суду належними, допустимими та достатніми доказами, норми матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Про розподіл судових витрат зазначається також у резолютивній частині рішення (п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України). Судом встановлено, що загальний розмір судового збору, який було сплачено стороною позивача становить 2160 грн. 40 коп. (а.с.1, 23, 24) Враховуючи пропорційність розподілу судового збору визначеного положеннями ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1080 грн. 20 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial