Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

04.12.2020 позивачі через свого представника звернулися до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди та з урахуванням уточнених позовних вимог просять суд визнати протиправним та скасувати наказ № 41-ВК від 07.09.2020 «Про тимчасове відсторонення (усунення) від виконання повноважень», стягнути з відповідача на користь кожного з позивачів моральну шкоду в сумі 1 000,00 грн та судові витрати в сумі 4 181,60 грн, мотивуючи тим, що 07.09.2020 відповідачем без наявності на те будь-яких законних підстав було видано Наказ № 41-ВК «Про тимчасове відсторонення (усунення) від виконання повноважень», яким позивачів було відсторонено (усунуто) від виконання повноважень з 07 вересня 2020 року «до закінчення перевірки окремих питань господарської діяльності та прийняття рішень за її результатами» без збереження заробітної плати (згідно з наказом відповідача № 42-ВК від 17.09.2020 «Про внесення змін до наказу № 41-ВК від 07.09.2020 року»). Підставою для видання відповідачем Наказу про відсторонення (згідно до преамбули наказу) зазначене відкриття «кримінального провадження внесеного до ЄДР за № 12019050000000566 від 01.01.2019 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України, у зв`язку з необхідністю проведення перевірки окремих питань господарської діяльності (правильності і своєчасності приходу, списання матеріальних цінностей та співставлення фактичних залишків матеріальних цінностей з даними бухгалтерського обліку, перевірка кадрових питань, договірної роботи, тощо за період з 01.12.2019 по 01.09.2020 року) філії «Автодор № 4» дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Автомобільні дороги України». Наказом відповідача № 218 від 24.09.2020 терміни проведення перевірки було продовжено. Не погоджуючись з наказом № 41-ВК від 07.09.2020, позивачі 12.11.2020 звернулися до відповідача з письмовою вимогою скасувати наказ про відсторонення, допустити їх до виконання повноважень (обов`язків) та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. 17.11.2020 заяву позивачів від 12.11.2020 було частково задоволено відповідачем - наказом відповідача № 43-ВК від 16.11.2020 було поновлено з 17.11.2020 виконання повноважень (обов`язків) позивачів, однак середній заробіток за час вимушеного прогулу сплачено не було, через що позивачі були змушені звернутися до суду. Після відкриття провадження у справі відповідачем було виплачено позивачам середній заробіток за час вимушеного прогулу, через що позивачами через представника було уточнено позовні вимоги. Протиправним відстороненням позивачів від займаних посад було принижено їх честь і гідність, що призвело до моральних страждань та відчуття постійної тривоги за своє майбутнє. Протиправна поведінка відповідача деморалізувала позивачів та призвела до душевних страждань, які спричинені втратою впевненості у тому, що гарантоване Конституцією України право на труд є непорушним та охороняється державою. Тому позивачі просять стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 1000,00 грн на користь кожного. Позивачі в судове засідання не з`явилися, надали суду клопотання, в яких просили розглянути справу без їхньої участі, за участі представника - адвоката Майської А.В. Представник позивачів у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі з урахуванням раніше наданих уточнень. На задоволенні позову наполягала з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог. Представник відповідача Склярова І.О. в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог з підстав, аналогічних тим, що викладені у відзиві на позовну заяву та зазначила, що наказом не порушено прав позивачів. Наказ № 41-ВК від 07.09.2020 «Про тимчасове відсторонення (усунення) від виконання повноважень» було видано директором дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Автомобільні дороги України» у межах наданих йому повноважень, а саме відповідно до п. 6.6. Положення філії «Автодор № 4» ДП «Донецький облавтодор», яким визначено, що «У разі перевищення начальником Філії службових повноважень чи посадових обов`язків, допущення порушень господарсько-фінансової діяльності чи інших обставин, директор Підприємства може тимчасово обмежити права начальника Філії щодо управління Філією та частково делегувати їх іншій посадовій особі з обов`язковим інформуванням про це Компанію. Відсторонення від посади здійснюється згідно вимог чинного законодавства України». Тому, з урахуванням наданих повноважень, директор ДП «Донецький облавтодор» у спосіб, що передбачений законом, з урахуванням достатніх підстав, має право на відсторонення працівника від виконання повноважень до прийняття відповідного рішення. Обставинами, які слугували підставою для тимчасового відсторонення позивачів від виконання повноважень, є: 1) відкриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12019050000000566 від 01.01.2019 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України; 2) проведення обшуку в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12019050000000566 від 01.01.2019 року та виїмки документів слідчою групою з розслідування, які стосуються укладених договорів, виконаних робіт тощо, та які стосуються господарської діяльності філії «Автодор № 4», особових справ позивачів; 3) проведення підприємством перевірки окремих питань господарської діяльності філії «Автодор № 4». У зв`язку з зупиненням перевірки окремих питань господарської діяльності філії «Автодор № 4», з 17.11.2020 позивачі були допущені до виконання повноважень (обов`язків) відповідно до займаних посад із поновленням заробітної плати. Щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу зазначив, що середній заробіток за час відсторонення від виконання обов`язків виплачений позивачам у повному обсязі 11.12.2020, 16.12.2020, 24.12.2020. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди заперечує, оскільки вважає, що відкриття кримінального провадження за ознаками вчинення кримінального правопорушення відноситься до компетенції правоохоронних органів, обшук та виїмка документів у рамках кримінального провадження відбувалися на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя, тому пов`язувати моральні страждання позивачів зі слідчими діями правоохоронних органів та просити стягнути з відповідача моральну шкоду є недоречним. Вважає, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди позивачам, тому що ними не доведено характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у їх життєвих та виробничих стосунках, час та зусилля, які потрібні для відновлення попереднього стану, характер та обсяг конкретних страждань. Ухвалою судді від 08.12.2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку загального позовного провадження. 05.02.2021 відповідачем подано відзив на позовну заяву, 23.04.2021 позивачами надано заяву про уточнення позовних вимог. 24.06.2021 задоволено клопотання представника позивачів, витребувано у відповідача копії платіжних доручень, якими було здійснено виплату позивачам середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою від 24.06.2021 року справу призначено до судового розгляду по суті. Суд, заслухавши пояснення сторін, та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, статтею 2 КЗпП України передбачено, що кожному працівнику гарантується право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Відповідно до ч. 1ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є працівниками ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України, що підтверджується доданими до позовної заяви копіями наказів щодо особового складу та трудових книжок. 07.09.2020 відповідачем було видано Наказ № 41-ВК «Про тимчасове відсторонення (усунення) від виконання повноважень», яким позивачів було відсторонено (усунуто) від виконання повноважень з 07 вересня 2020 року «до закінчення перевірки окремих питань господарської діяльності та прийняття рішень за її результатами». Наказом відповідача № 42-ВК від 17.09.2020 «Про внесення змін до наказу № 41-ВК від 07.09.2020 року» було уточнено, що відсторонення (усунення) Позивачів від виконання повноважень (обов`язків) відбувається без збереження заробітної плати. Підставою для видання відповідачем спірного наказу зазначене відкриття «кримінального провадження внесеного до ЄДР за № 12019050000000566 від 01.01.2019 року за ознаками злочину передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України, у зв`язку з необхідністю проведення перевірки окремих питань господарської діяльності (правильності і своєчасності приходу, списання матеріальних цінностей та співставлення фактичних залишків матеріальних цінностей з даними бухгалтерського обліку, перевірка кадрових питань, договірної роботи, тощо за період з 01.12.2019 по 01.09.2020 року) філії «Автодор № 4» дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Автомобільні дороги України». На підставі наказу відповідача № 218 від 24.09.2020 терміни проведення перевірки було продовжено. 12.11.2020 позивачі звернулися до відповідача з письмовою заявою про скасування спірного наказу, поновлення виконання повноважень (обов`язків), виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Листом відповідача вих. № 01-24/2214 від 18.11.2020, який отриманий був отриманий позивачами 26.11.2020, в задоволенні заяви відмовлено.Наказом відповідача № 43-ВК від 16.11.2020 виконання повноважень (обов`язків) позивачів було поновлено з 17.11.2020. Натомість, виплату позивачам середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідач здійснив лише після відкриття провадження у даній справі 11.12.2020, 16.12.2020, 24.12.2020, про що свідчать надані відповідачем та досліджені у судовому засіданні платіжні доручення № 9871 від 11.12.2020; № 9874 від 16.12.2020; № 9879 від 24.12.2020, а також відомості про розподіл виплат до цих платіжних доручень. Отже, судом встановлено, що остаточну виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу було здійснено відповідачем на користь позивачів 24.12.2020. Перелік підстав, за наявності яких допускається відсторонення від роботи, визначений статтею 46 КзпП України: поява на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмова або ухилення від обов`язкових медичних оглядів;, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених чинним законодавством. Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. За змістом вищеназваної статті допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, повинні бути також передбачені певним нормативним документом. Оскільки законом визначено виключні підстави відсторонення, які не підлягають вільному тлумаченню, таке відсторонення можливе лише в межах закону, який регулює відповідні правовідносини. Отже, відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку. Правовий висновок про те, що статтею 46 КЗпП України встановлений вичерпний перелік випадків відсторонення працівника від роботи висловлено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18). Зі спірного наказу, копію якого дослідженно судом в судовому засіданнівбачається, що підставою для відсторонення позивачів від виконання повноважень (обов`язків) є відкрите кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12019050000000566 від 01.01.2019 року та проведення у зв`язку з цією обставиною перевірки. Проте, підстави відсторонення, передбачені, нормами статті 46 КЗпП України, так само як і будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би надавав право роботодавцю відсторонювати від посади працівника, відповідачем у наказі не зазначено. Відповідач мав керуватися нормами статті 46 КЗпП України, яка містить вичерпний перелік підстав відсторонення працівника від роботи. Натомість, із змісту спірного наказу убачається, що він прийнятий лише на підставі інформації про наявність відкритого кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12019050000000566 від 01.01.2019, за відсутності підтвердження того, що слідчим суддею під час досудового розслідування чи судом під час судового провадження було ухвалено рішення (постановлено ухвалу) про відсторонення позивачів від посад. За наведених обставин, які було досліджено в ході судового розгляду, суд приходить до висновку про те, що спірний наказ був виданий відповідачем за відсутності підстав, передбачених чинним законодавством, через що є протиправним, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Такий висновок суду ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає про таке. Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин). Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.2371 КЗпП, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону (ст.2371 КЗпП) містить перелік юридичних фактів, які можуть бути підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст.2371 КЗпП є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст.2371 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.2371кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин. З позовної заяви вбачається, що моральна шкода, завдана відповідачем [PERSON] , полягає в тому, що відстороненням його від займаної посади принижено його честь і гідність, через що він відчуває свою безпорадність перед відповідачем, що призводить до моральних страждань. Він почав відчувати постійну тривогу за своє майбутнє. Це руйнує його сімейні стосунки та заважає у звичному режимі підтримувати соціальні зв`язки. За таких обставин, суд вважає розумним та справедливим стягнення з відповідача на користь [PERSON] моральної шкоди в сумі 1 000,00 грн. З позовної заяви вбачається, що моральна шкода, завдана відповідачем [PERSON] , полягає в тому, що протиправне відсторонення його від роботи призвело до душевних та психологічних страждань, деморалізувало його та призвело до втрати впевненості у тому, що гарантоване Конституцією України право на труд є непорушним та охороняється державою. За таких обставин, суд вважає розумним та справедливим стягнення з відповідача на користь [PERSON] моральної шкоди в сумі 1 000,00 грн. При вирішенні питання про стягнення з відповідача на користь позивачів моральної шкоди, суд критично ставиться до заперечень відповідача, які полягають в тому, що відкриття кримінального провадження за ознаками вчинення кримінального правопорушення відноситься до компетенції правоохоронних органів, обшук та виїмка документів у рамках кримінального провадження відбувалися на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя, тому пов`язувати моральні страждання позивачів зі слідчими діями правоохоронних органів та просити стягнути з відповідача моральну шкоду є недоречним. З позовної заяви та з наданих представником позивачів пояснень вбачається, що моральної шкоди було завдано позивачам саме виданням наказу № 41-ВК «Про тимчасове відсторонення (усунення) від виконання повноважень», яким позивачів було відсторонено (усунуто) від виконання повноважень. Тобто, спричинення моральної шкоди позивачі пов`язують саме зі спірним наказом відповідача, а не з проведенням слідчих дій правоохоронними органами. У частині вимог про стягнення з відповідача понесених судових витрат суд приходить до наступного. Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. З матеріалів справи вбачається, що 01.12.2020 року між позивачем [PERSON] та Адвокатським об`єднанням «Правекс» укладено Договір № б/н про надання професійної правничої допомоги у цивільній справі. Відповідно до п. 1.1. вищевказаного договору, предметом договору є надання адвокатським об`єднанням професійної правничої допомоги в підготовці цивільного позову і матеріалів до нього, а також ведення цивільної справи за позовом [PERSON] , [PERSON] до Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про визнання протиправним та скасування Наказу від 07.09.2020 № 41-ВК «Про тимчасове відсторонення (усунення) від виконання повноважень», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в якості представника позивача. Відповідно до п. 4.1. Договору, за роботу, зазначену у п. 1.1. Договору, [PERSON] сплатив адвокатському об`єднанню «Правекс» гонорар в розмірі 2 500,00 грн, що підтверджується наданою банківською випискою. Факт надання правової допомоги за вказаним договором підтверджується наданим актом виконаних робіт від 02.08.2021. 01.12.2020 позивачем [PERSON] також був укладений Договір з Адвокатським об`єднанням «Правекс» № б/н про надання професійної правничої допомоги у цивільній справі, згідно до п. 1.1. якого предметом договору є надання адвокатським об`єднанням професійної правничої допомоги в підготовці цивільного позову і матеріалів до нього, а також ведення цивільної справи за позовом [PERSON] , [PERSON] до Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про визнання протиправним та скасування Наказу від 07.09.2020 № 41-ВК «Про тимчасове відсторонення (усунення) від виконання повноважень», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в якості представника позивача. Відповідно до п. 4.1. Договору, за роботу, зазначену у п. 1.1. Договору, [PERSON] сплатив адвокатському об`єднанню «Правекс» гонорар в розмірі 2 500,00 грн, що підтверджується наданою банківською випискою. Факт надання правової допомоги за вказаним договором підтверджується наданим актом виконаних робіт від 02.08.2021. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За вимогами частини 1, пункту 3 частини 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно до ч. 3 ст. 142 ЦПК України, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. Отже, не зважаючи на те, що після пред`явлення позову частину позовних вимог було задоволено відповідачем шляхом виплати 24.12.2020 середнього заробытку за час вимушеного прогулу, судові витрати підлягають стягненню з відповідача. У зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі, питання про розподіл судових витрат суд вирішує у відповідності до ст. 141 ЦПК України та покладає їх на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: approved