Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-14 00:00:00

04.12.2017 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно, витребування майна та виселення та розподілена на суддю [PERSON]. . Під час слухання справи як третю особу було залучено [PERSON] . У зв`язку з припиненням повноважень судді [PERSON] на підставі розпорядження керівника апарату від 06.11.2018 року було проведено повторний розподіл справи та справа надійшла в провадження судді Притули Н.Г. В позовних вимогах позивач просить: визнати право власності позивача на квартиру [ADDRESS] ; витребувати квартиру [ADDRESS] з володіння [PERSON] на користь [PERSON] ; витребування здійснити шляхом виселення [PERSON] з квартири без надання іншого житлового приміщення. Вимоги обгрунтовані тим, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] , який помер [INFO] . Після його смерті квартира була успадкована державою на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.10.1996 року. Потім на торгах вказана квартира була продана 14.07.1997 року [PERSON] згідно договору купівлі-продажу. На підставі договору купівлі-продажу від 03.01.2007 року [PERSON] продала квартиру позивачу. Позивач зазначає, що 23.11.2017 року виявив, що вхідні двері його квартири були пошкоджені, а замки зламані та замінені. Стороння особа яка перебувала у вказаній квартирі заявила що вона придбала квартиру та є її власником. Як стало відомо позивачу, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] згідно з договором купівлі-продажу від 02.11.2017 року укладеним з [PERSON] Як вбачається, квартира належала [PERSON] на підставі рішення Петровського районного суду м.Донецька від 16.08.2007 року у справі №2-1977/2007. Право власності [PERSON] було зареєстроване 04.08.2017 року. Позивач зазначає, що рішення суду не могло бути ухвалене за участі [PERSON] , так як він помер в 1992 році. Перевірити законність і достовірність ухваленого рішення не має можливості так як суд та архів справ знаходиться на непідконтрольній Україні території. А тому позивач вважає, що на підставі вказаного рішення суду у [PERSON] не могло виникнути право власності. Неправомірність набуття [PERSON] права власності на квартиру виключає його право на відчуження квартири на законних підставах. 07.05.2018 року до суду надійшов відзив представника [PERSON] на заявлені вимоги в яких він просить відмовити в задоволенні позовних вимог так як право власності [PERSON] було зареєстроване за ним на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 36481577 від 04.08.2017 Комунального підприємства «Благоустрій Шевченківського району». Вказане рішення не скасоване, його чинність не оскаржується. Крім того, не оспорюється чинність правовстановлюючого документу на підставі якого [PERSON] отримала у власність квартиру. А тому суд не має законом передбачених підстав для визнання права власності на квартиру за позивачем. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення заявлених вимог так як вони не обґрунтовані на вимогах закону. Третя особа в судове засідання не з`явився, представника не направив, пояснення чи заперечення на заявлені вимоги не надійшли. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Вислухавши сторони, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог на підставі наступного. Як встановлено в судовому засіданні, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.10.1996 року держава в особі Державної податкової інспекції Радянської районної державної адміністрації м.Києва як спадкоємець померлого [INFO] року [PERSON] отримала у власність квартиру [ADDRESS] Пізніше на підставі Договору купівлі-продажу нерухомості від 14.07.1997 року укладеного на універсальній біржі, Державна податкова інспекція Радянської районної державної адміністрації м.Києва продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] . За договором купівлі-продажу від 03.01.2007 року [PERSON] продала [PERSON] вказану квартиру. Перехід права власності на вказану квартиру та реєстрація права власності підтверджується інформацією, наданою Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації». 02.11.2017 року між [PERSON] (далі - Продавець ) та [PERSON] (далі - Покупець ) було укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Як вбачається з Договору, квартира належить на праві власності [PERSON] на підставі рішення Петровського районного суду м.Донецька справа №2-1977/2007, виданого 16.08.2007 року, яке набрало законної сили 21.09.2007 року. Право власності на квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.08.2017 року державним реєстратором Соколовським Д.В. державним реєстратором Комунального підприємства «Благоустрій Шевченківського району» м.Київ. Сторони здійснили продаж квартири за 147 193,00 грн. Згідно з договором купівлі-продажу від 02.11.2017 року квартира належить [PERSON] на підставі рішення Петровського районного суду м.Донецька справа №2-1977/2007. З копії рішення вбачається, що судом розглядалась справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на квартиру. З тексту рішення вбачається, що між сторонами була досягнута домовленість про покупку квартири [ADDRESS] [PERSON] за 5 500,00 грн. [PERSON] передав зазначену суму коштів, а [PERSON] написав відповідну розписку. Так як до цих пір договір купівлі-продажу не посвідчено нотаріально в зв`язку з хворобою відповідача, тому позивач просив визнати договір дійсним та визнати за ним право власності на квартиру. Крім того в рішенні суду зазначено, що відповідач в судовому засіданні погодився із позовом. В судовому засіданні було оглянуто зазначене рішення суду з повним доступом до Єдиного державного реєстру судових рішень. Судом було встановлено, що 16.08.2007 року Петровським районним судом м.Донецька проголошено рішення у справі №2-1977/2007 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на квартиру. Предметом даного позову була квартира [ADDRESS] . Отже, вбачається що судом не розглядався позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на квартиру. Судом під час розгляду справи не встановлено що дійсно вказаний спір розглядався судами України. Крім того, як встановлено судом Печерським управлінням поліції ГУНП в м.Києві проводиться розслідування у кримінальному провадженні №12018100060000514 за ч.4 ст.358 КК України щодо шахрайського заволодіння [PERSON] (напевне описка у прізвищі) квартирою [ADDRESS] , використовуючи підроблене рішення Покровського (описка) районного суду м.Донецька. Стаття 41 Конституції України та стаття 321 ЦК України передбачає, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з положеннями статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (стаття 319 ЦК України). Згідно з положеннями статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 388 ЦК України визначає, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК України). Отже, так як в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не мав права відчужувати квартиру, так як в нього право власності не виникало, чим він протиправно позбавив позивача права власності на квартиру, квартира вибула з володіння позивача не з його волі та відповідач не визнає права власності позивача, наполягаючи, що вона є власником квартири, договір укладений між [PERSON] та [PERSON] є нікчемним, тому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] та витребування квартири з володіння [PERSON] Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР). У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (пункти 42, 43). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, підпункт «1» пункту 148 та пункт 155). Отже, так як [PERSON] самоправно займає спірну квартиру, у неї відсутні правові підстави для проживання у ній, тому вона відповідно до статті 109 ЖК Української РСР підлягає виселенню із займаного житлового приміщення як особа, що порушує права позивача на користування житловим приміщенням. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved