Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

04.09.2017 вказана справа надійшла до Печерського районного суду м. Києва та передано судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження. Після отримання відповідей на судові запити від 04.09.2017 про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачів, ухвалою судді від 13.09.2017 у справі відкрито провадження /а. с. 41/. 10.10.2017 представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано суду письмові заперечення на позов, у яких він просив відмовити у задоволенні позову [PERSON], заперечуючи втрату права користування квартирою № 49 у буд. № 49 по вул. Чигоріна у м. Києві, вказуючи на відсутність підстав, визначених ст. 72 ЖК УРСР, те, що за вказаною адресою зареєстрований неповнолітній [PERSON] ([INFO]), а також, що на час подання до суду письмових заперечень розглядалося питання щодо порушення кримінальної справи на протиправні дії позивача /а. с. 136/. Від третьої особи у справі Служби у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації 30.11.2017 до суду подано письмові заперечення на позов, у яких представник просив відмовити у позовних вимогах у повному обсязі, посилаючись на те, що заселялися відповідачі до квартири [ADDRESS] як члени колишнього власника, припинення сімейних відносин з яким не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням, а також те, що доказів не проживання відповідачів за вказаною адресою позивач не надав, неприпустимим є зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення правочинів щодо жилих приміщень /а. 146-148/. На підставі норми пункту 9 частини 1 Розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15.12.2017), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 16.05.2018 від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, позов підтримує у повному обсязі і просить задовольнити, проти постановлення заочного рішення заперечень немає /а. с. 190/. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, будучи повідомленими належним чином про призначене судове засідання, відзивів на позов або інших заяв з процесуальних питань не надходили до суду. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідачі, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з'явилися у судове засідання, про причини неявки не повідомили, не подали відзивів і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивач є одноосібним власником квартири [ADDRESS] на підставі договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 16.06.2017, укладеного з ТОВ «Фінансова компанія «ГОВІНГ СТЕЙТ», за яким останній як первісний іпотекодержатель відступив (передав) належне йому право вимог новому іпотекодержателю ([PERSON]) за кредитними договорами, у тому числі по кредитному договору № 6-055/07Р, укладеному 30.11.2007 та за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом [PERSON] 30.11.2007 за № 1229у. 30.11.2007 між [PERSON] та АКБ «ПРАВЕКС-БАНК» було укладено кредитний договір № 6-055/07Р, предметом якого було надання банком позичальникові кредит в національній валюті на загальну суму 909000 грн., що було збоку позичальника забезпечено переданням в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно: квартира [ADDRESS], згідно з договором іпотеки № 6-055/07Р від 30.11.2007, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 30.11.2007 за № 1228у та зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів за реєстраційним № 2535231 /а. с. 61-63, 69-72/. Як вбачається з договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами № 1 від 31.05.2017, укладеного ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» і ТОВ «Фінансова компанія «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», позикодавець-іпотекодержатель відступив (продав) право вимоги за кредитами ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» /а. с. 73-96/. Згідно з витягом з Реєстру боржників до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами № 1 від 31.05.2017, до переліку кредитних договорів, право вимоги за якими банк відступив ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», належить і кредитний договір № 6-055/07Р від 30.11.2007, зобов'язання позичальника у якому було забезпечено договором іпотеки № 6-055/07Р від 30.11.2007 /а. с. 92/. Надалі 02.06.2017 ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» як кредитор відступив новому кредитору - ТОВ «Фінансова компанія «ГРОВІНГ СТЕЙТ» право вимоги, а останній набув його, згідно з договором про відступлення права вимоги від 02.06.2017 /а. с. 98-100/. Згідно з переліком прав вимог до відступлення, що міститься у Додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги за кредитами від 02.06.2017, позивачу як новому кредитору було відступлено право вимоги у тому числі за кредитним договором № 6-055/07Р від 30.11.2007, зобов'язання позичальника у якому було забезпечено договором іпотеки № 6-055/07Р від 30.11.2007 /а. с. 108/. Відповідно до договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 16.06.2017, посвідченому приватним нотаріусом Київського нотаріального округу [PERSON] зареєстрованому у реєстрі № 5881, у порядку та на умовах, визначених цим договором, і у зв'язку із укладенням сторонами договору про відступлення прав вимоги від 16.06.2017, предметом якого є відступлення прав вимоги за іпотечними договорам, ТОВ «ФК «ГРОВІНГ СТЕЙТ» як первісний іпотекодержатель відступив та передав, а новий іпотекодержатель - позивач - прийняв та набув всіх прав, належних первісному іпотекодержателю за іпотечними договорами, які забезпечують виконання зобов'язань за кредитними договорами та перелічені у додатку № 1 до цього договору /а. с. 110, 111/. Згідно з сформованим 31.07.2017 витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № [NUMBER], відомості про право власності позивача на квартиру [ADDRESS] у формі приватної власності у розмірі частки 1 внесено до зазначеного Реєстру /а. с. 112/. Відповідно до Витягу № 6500438 від 28.08.2017 з реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS], значаться зареєстрованими відповідачі: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] /а. с. 8/. Відділом з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб Печерської районної в м. Києві державної адміністрації на судові запити від 08.09.2017 у порядку, передбаченому ст. 122 ЦПК України (у редакції Закону чинній на час вчинення процесуальної дії), надано відповіді, якими підтверджено перебування відповідачів на реєстраційному обліку за адресою: [ADDRESS] /а. с. 24, 27, 30, 33, 36, 39/. У позовній заяві представник позивача вказав, що реєстрація у квартирі відповідачів перешкоджає їй реалізувати своє право власності на нерухомість, у тому числі на відчуження. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Оскільки, як встановлено, відповідачі не були та не є членами сім'ї позивача, положення Житлового кодексу Української РСР до спірних правовідносин не можуть застосовуватися, при вирішенні спору слід керуватися нормами Цивільного кодексу України. Статтями ст. ст. 317, 319 Цивільного кодексу України передбачено, що поняття власності, передбачає право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, яке він реалізує на власний розсуд. За частиною 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-709цс16). Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником, як передбачено приписами частини 1 статті 405 ЦК України. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», надав роз'яснення, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно з правовою позицією, висловленою Верховного Суду України 05.11.2014 під час розгляду справи № 6-158цс14, аналіз правових норм статей 383, 391, 405 ЦК України та 156 ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. З огляду на встановлені судом обставини, слід дійти до висновку, що колишній власник [PERSON], який передав квартиру банку як іпотекодержателю в якості забезпечення грошового зобов'язання за кредитним договором, втратив право власності на неї. Відповідно, одночасно з припиненням права власності на квартиру члени сім'ї колишнього власника також втрачають право користування цим жилим приміщенням. Суду стороною відповідача не було надано доказів того, що кредитний договір, договір іпотеки були визнані недійсними або розірваними, що в якості наслідків застосування недійсності правочинів чи з інших підстав визнавалися недійсними договори про відступлення прав вимоги, окрім того копія судової повістки не є належним доказом вирішення питання про порушення кримінальної справи, набуття права власності [PERSON] незаконним шляхом тощо. Відповідно позов про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою № 49 будинку № 49 по вул. Чигоріна у м. Києві, підлягає задоволенню, оскільки її одноосібним власником є позивач, членами сім'ї якого відповідачі не являються, а їх реєстрація за цією адресою становить перешкоди у реалізації позивачем її права власності на об'єкт нерухомого майна. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, тому у рівних долях з відповідачів, які станом на день постановлення рішення, є повнолітніми, на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у сумі 640 грн. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved