Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-08 00:00:00

02.10.2017 позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, де зазначала, що знаходячись у трудових відносинах з КУ «Путивльська центральна районна лікарня» та працюючи лікарем, у період з 18.03.2015 по 17.04.2015 (згідно наказу від 18.03.2015 № 52), з 06.09.2016 по 05.10.2016 (згідно наказу від 16.09.2016 № 165 Адм), з 06.04.2017 по 11.05.2017 (згідно наказу від 06.04.2017 № 63 Адм) та 25.05.2017 (згідно наказу від 25.05.2017 № 90 Адм.) направлялась відповідачем у відрядження, однак ій не було виплачено кошти на відрядження з урахуванням індексу інфляції в загальному розмірі 5887 грн. 96 коп., згідно наданого розрахунку. Посилаючись на ці обставини просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по витратах на відрядження. Заявою від 06.11.2017 свої позовні вимоги збільшила та просила стягнути з відповідача 7958,25 грн. компенсації витрат на відрядження з урахуванням індексу інфляції згідно наданого розрахунку. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала. Представник відповідача відзив на позов не надала, у судовому засіданні позов визнала частково та не оспорювала того, що в зазначені в позові періоди на підставі відповідних наказів позивач перебувала в службових відрядженнях, витрати на які їй не відшкодовувалися з причин відсутності коштів. Не погодилася з рорахунками позивача та вважала підставним відшкодування 3466 грн. 99 коп. витрат на ці відрядження без урахування індексу інфляції. Заслухавши усні пояснення учасників справи та дослідивши докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та визнається учасниками справи, позивач працює лікарем-хірургом і перебуває в трудових відносинах із відповідачем, у звязку з чим направлялася у відрядження : на курси по хірургії до СОКЛФД м. Суми з 18.03.2015 по 17.04.2015 (згідно наказу від 18.03.2015 № 52), на курси планового циклу тематичного удосконалення до СОКЛ м. Суми з 06.09.2016 по 05.10.2016 (згідно наказу від 16.09.2016 № 165 Адм), на курси планового виїзного передатестаційного циклу до СОДКЛ м. Суми з 06.04.2017 по 11.05.2017 (згідно наказу від 06.04.2017 № 63 Адм) і на обласну науково-практичну конференцію до м. Суми 25.05.2017 (згідно наказу від 25.05.2017 № 90 Адм.) (а.с. 3-7). Не оспорюється учасниками справи та достовірно підтверджується довідкою від 04.12.2017 № 565 те, що понесені витрати на вказані періоди відрядження позивачу не відшкодовувалися (а.с. 28). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, визнані учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Частинами 1, 2 статті 121 КЗпП України встановлено, що працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовим відрядженням. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлених законодавством. Пунктом 1 розділу І Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 № 59 у редакції наказу Міністерства фінансів України 17.03.2011 № 362 (далі - Інструкція), службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади (поїздка державного службовця - за розпорядженням керівника державної служби), підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв'язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства). Підприємство, що відряджає працівника, забезпечує його коштами для здійснення поточних витрат під час службового відрядження (авансом). Аванс відрядженому працівникові може видаватися готівкою або перераховуватися у безготівковій формі на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжних карток (п. 4 розділу І Інструкції). Згідно п.п. 8-11 розділу І Інструкції на працівника, який перебуває у відрядженні, поширюється режим робочого часу того підприємства, до якого він відряджений. Замість днів відпочинку, не використаних за час відрядження, інші дні відпочинку після повернення з відрядження не надаються. Якщо працівник спеціально відряджений для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, то компенсація за роботу в ці дні виплачується відповідно до чинного законодавства. Якщо працівник відбуває у відрядження у вихідний день, то йому після повернення з відрядження в установленому порядку надається інший день відпочинку. Якщо наказом про відрядження передбачено повернення працівника з відрядження у вихідний день, то працівникові може надаватися інший день відпочинку відповідно до законодавства у сфері регулювання трудових відносин. Пунктом 15 розділу І Інструкції визначено, що окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв'язку з таким відрядженням). Суми добових витрат для працівників підприємств затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98. Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 р. N 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» гранична норма добових витрат для відряджень у межах України встановлена в розмірі 30 грн., а з 19.04.2017 (в редакції постанови від 05.04.2017 N 241 ) 60 грн. Для підтвердження своїх доводів позивачка посилається на цю постанову в редакції чинній на момент звернення до суду та не взяла до уваги те, що до цієї постанови вносились зміни. Як зазначено в листі Міністерства фінансів України від 12.10.2009 р. №31-18030-07-21/27231, у разі оформлення поїздки працівника строком на один день як службового\~відрядження\~(видання відповідного наказу, наявність оформленого в установленому порядку посвідчення про відрядження)\~відшкодування добових такому працівнику\~здійснюється як за повну добу, незалежно від того, що працівник має змогу повернутися на робоче місце протягом робочого дня. Таким чином, суд вважає, що на користь позивача підлягали виплаті такі витрати на відрядження : - з 18.03.2015 по 17.04.2015 - добові в сумі 930 грн. ( 30 грн. х 31 день); - з 06.09.2016 по 05.10.2016 - добові в сумі 900 грн (30 грн. х 30 днів); - з 06.04.2017 по 11.05.2017 - добові в сумі : 30 грн. х 13 днів (з 06.04.2017 по 18.04.2017) = 390 грн. + 60 грн. х 23 дні (з 19.04.2017 по 11.05.2017) = 1380 грн., а разом 1770 грн.; - за 25.05.2017 - добові в сумі 60 грн. (60 грн. х 1 день) та витрати на автобусні квітки на загальну суму 106,99 грн., які відповідачем не оспорюються. Тобто всього на суму 3766 грн. 99 коп. Також суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 цього Закону, входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ч. 3 ст. 2 Закону України «Про оплату праці»). Згідно з підпунктами 2.1.6, 3.15 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату України від 13.01.2004 N 5, не належать до фонду оплати праці витрати на відрядження: добові (у повному обсязі), вартість проїзду, витрати на наймання житлового приміщення. Тому згідно з нормою ч. 1 ст. 233 КЗпП України на зазначені вимоги позивачки, які стосуються виплат, що не входять до структури заробітної плати, поширюється норма ч. 1 ст. 233 КЗпП України щодо обмеження строку звернення до суду. Тобто, до правовідносин з приводу витрат на відрядження підлягають застосуванню положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України щодо права працівника звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Саме такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 11.10.2017 в справі № 311/136/16-ц. З огляду на викладене та те, що заявлена сума невиплачених витрат на відрядження не входить до фонду оплати праці, а позивачу стало відомо про порушення свого права на отримання витрат на відрядження з часу їх неотримання, вона пропустила строк на звернення до суду за вирішенням трудового спору, оскільки з позовом про стягнення витрат на відрядження звернулася 02.10.2017. В той же час, як розяснено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 3 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки представником відповідача підтверджено те, що нарахування витрат на відрядження у вказані періоди позивачу роботодавцем не здійснювалося, не проведено таке нарахування цьому працівникові і під час судового розгляду справи, суд вважає можливим поновити позивачці строк звернення до суду, який вона пропустила з поважних причин - через відсутність документального підтвердження заборгованості. У задоволенні позову в інший частині слід відмовити за безпідставністю вимог, оскільки будь-яких доказів у розумінні п. 12 розділу ІІ Інструкції на підтвердження понесених витрат на проїзд до місця призначення і назад за період відрядження з 18.03.2015 по 17.04.2015, з 06.09.2016 по 05.10.2016 і з 06.04.2017 по 11.05.2017, позивачкою не надано, а застосування індексів інфляції до виплат повязаних з відрядженням (добові, вартість проїзду) не ґрунтується на вимогах Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», виходячи з наступного. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст.ст. 1-4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, під якими слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обовязкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться); виплата громадянам суми компенсації проводиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Отже витрати на відрядження: добові (у повному обсязі), вартість проїзду, витрати з найму житлового приміщення до складу фонду оплати праці, з мотивів зазначених у рішенні, не належать, тобто не є доходами в розумінні вказаного закону та не підлягають індексації. В силу ч. 6 ст. 141 ЦПК України підлягає стягнення з відповідача на користь держави судовий збір. Виходячи з наведеного та

Outcome: partial