Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

03.02.2021 року [PERSON] - представник позивача [PERSON] , звернулася до Радехівського районного суду Львівської області із позовною заявою до Радехівської міської об`єднаної територіальної громади про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на спадщину, в порядку спадкування за законом. Згідно клопотання від 01.03.2021 року підтримала позовну вимогу лише в частині про визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за законом, яку просила задовольнити. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що [PERSON] до дня смерті [INFO] проживала однією сім`єю із позивачем - [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Після смерті матері позивач отримала Державний акт на право приватної власності на землю серії IV -ЛВ №011466, який був виданий Ястубичівською сільською радою Радехівського району Львівської області [PERSON] , на підставі рішення Х- сесії ІІІ - го демократичного скликання Яструбичівської сільської ради від 25.04.2000 р. та зареєстровано 11.06.2001 р. №15466 Протягом тривалого часу позивач із сім`єю користувалися та обробляли земельну ділянку, тобто фактично вступили в управління та володіння майном. Позивачу після звернення до Радехівської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) для відкриття спадщини та отримання Свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку було відмовлено (Лист-відповідь від 09.12.2020 р. №440/02-14). Просить суд визнати право власності на спадщину в порядку спадкування за законом на спадкове майно у виді земельної ділянки загальною площею 2,2664 га у межах згідно з планом, яка розташована на території Яструбичівської сільської ради Радехівського району Львівської області, цільове призначення: ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка складається з двох земельних ділянок: ділянка № 1 розміром 0,4255 га та ділянка № 2 - 1,8409 га за [PERSON] [INFO] , яке залишилось після смерті її матері [PERSON] [INFO] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2021 р. вищезазначену справу передано до розгляду судді Патинок О.П . Ухвалою судді від 08.02.2021 р. позовну заяву залишено без руху, запропоновано позивачу протягом п`яти днів з дня отримання ухвали усунути зазначені в ній недоліки. 24.02.2021 р. від представника позивача [PERSON] надійшла заява про продовження строку для усунення недоліків, у зв`язку з встановленням Кабінетом Міністрів України карантину з метою запобігання поширенням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, строком на 5 днів з моменту вручення копії ухвали про продовження строку на усунення недоліків. Ухвалою судді від 26.02.2021 р. процесуальні строки продовжено. Ухвалою судді від 02.03.2021 р. цивільна справа прийнята до провадження, визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Позивач в підготовче засідання не з`явився, ії нтереси згідно договору про надання правової допомоги представляє [PERSON] ( а.с.27-28). Від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності на підставі наявних матеріалів справи (а.с.53). Представник відповідача Радехівської міської ради в підготовче засідання не з`явився, через канцелярію суду було подано заяву, де просять суд розглядати справу без участі представника. Позовні вимоги визнають в повному обсязі (а.а.52). Водночас, у зв`язку з неявкою в судове засідання сторін у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснюється. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. ст. 13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст. ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 01.09.1999 р. спадкодавець - [PERSON] померла [INFO] (а.с.11). Батьками [PERSON] - позивача у справі є [PERSON] та [PERSON] - спадкодавець, відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.10). Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , після укладення шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.34). На день смерті [PERSON] [INFO] разом з нею була зареєстрована [PERSON] [INFO] та інші відповідно до довідки, яка видана Яструбичівською сільською радою Вих. №600 від 27.11.2020 р. (а.с.13). Як видно з Державного акта на право приватної власності на землю серії IV-ЛВ 011466, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 11 червня 2001 року за № 15466, [PERSON] , передано у приватну власність земельну ділянку площею 2,2664 га (а.с.12). Яструбичівська сільська рада 25.04.1996 р. затвердила схеми 1 проекту передачі земельних часток (паїв) у приватну власність та вирішила проводити наділ земельних паїв, згідно списку, затвердженого в проекті роздержавлення, у вказаному списку значиться спадкодавець - [PERSON] , з площею земельної ділянки 2,38 га (а.с.37-38). Відповідно до копії Витягу з проекту передачі земельних часток (паїв) у приватну власність гр.. Яструбичівської сільської ради, відповідно до списку, затвердженого Рішенням згідно проекту роздержавлення, у даному проекті спірні земельні ділянки, які були виділені та належали [PERSON] , зазначені під кодом 466 і відповідають площі, яка вказана у державному акті серії IV-ЛВ №011466 №15466 (а.с.27-32). На підтвердження факту користування [PERSON] спірною земельною ділянкою старостою с. Яструбичі було подано заяву, де вказано, що позивач після смерті матері користувалася спірними земельними ділянками (а.с.33). [PERSON] - в.о. завідувача Радехівської державної нотаріальної контори відмовлено в оформленні спадкових прав на спірну земельну ділянку в нотаріальному порядку, після смерті [PERSON] , оскільки державний акт на вказану ділянку був виданий після смерті спадкодавця, відповідно до листа від 09.12.2020р. №440/02-14 (а.с.14). Відповідно до абз. 3 п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Суд вважає, що на час смерті [PERSON] , яка померла [INFO] діяв Цивільний Кодекс УРСР (в редакції 1963 року). Дані правовідносини регулюються розділом VІІ «Спадкове право» ЦК УРСР 1963 року, статтею 524 якого визначено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно зі статтями 549, 554 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Відповідно до ст. 550 ЦК УРСР 1963 року, якщо спадкоємець в установлений ст. 549 цього Кодексу строк вступив в управління або володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання не про продовження пропущеного строку, а про визнання права на спадкове майно (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Вирішуючи позовні вимоги позивача про визнання за нею права власності на спадкове майно, суд виходив з наступних мотивів та положень закону. Відповідно до частини першої статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві. Відповідно до частини 4 зазначеної норми у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Пленумом Верховного Суду України у п. 24 постанови № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» висловлена правова позиція, згідно з якою, ухвалення рішення про задоволення позову у зв`язку з визнанням його відповідачем можливе у разі, якщо таке визнання є безумовним, не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача). Органи місцевого самоврядування, відповідно до ст.144 Конституції, в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Згідно п.5, 6 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації. Отже, суб`єктивне право власності на землю виникає на підставах та у порядку, визначеному законами України, що регулюють земельні відносини. Підставою виникнення права власності на землю є юридичний факт, з яким закон пов`язує виникнення такого права. Згідно з Земельним кодексом України до юридичних фактів, на підставі яких виникає право приватної власності на землю, належать: 1) рішення органу влади про передачу земельної ділянки громадянинові у приватну власність; 2) цивільно-правова угода; 3) успадкування земельної ділянки. Особливістю зазначених юридичних фактів є те, що за змістом вони являють собою активні дії органів влади та осіб, які набувають право власності на землю. Ці дії є складними за змістом, їх вчинення регулюється правовими нормами, які в сукупності становлять порядок набуття права приватної власності на землю. Відповідно до Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України від 26 лютого 1993 р. за N 7 передача у приватну власність земельних ділянок, що були раніше надані громадянам, провадиться відповідними Радами народних депутатів за місцем розташування цих ділянок. Зазначені земельні ділянки передаються безплатно у приватну власність на підставі матеріалів, що підтверджують їх розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо), і заяв громадян кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо), і заяв громадян. Відповідні Ради народних депутатів перевіряють обгрунтованість заяв громадян та матеріалів у місячний строк і приймають відповідне рішення. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для вищезазначених цілей, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-обліковому документі - Книзі реєстрації громадян, яким безплатно передано земельні ділянки у приватну власність. Порядку, виконують землевпорядні органи за замовленням Рад народних депутатів. Після встановлення меж земельних ділянок, що передаються у приватну власність, громадяни одержують Державний акт на право приватної власності на землю, який видається і реєструється відповідною Радою народних депутатів. Із системного аналізу зазначених правових норм суд приходить до висновку, що спадкодавцем [PERSON] за життя було вчинено увесь обсяг дій та волевиявлень для набуття у передбаченому законом порядку у власність спірної земельної ділянки. Отже з часу прийняття рішення Х сесії ІІІ демократичного скликання Яструбичівської сільської ради від 25.04.2000 р. про передачу у приватну власність спадкодавцю - [PERSON] земельної ділянки яка перебувала у її користуванні з відповідним цільовим призначенням, ця земельна ділянка вибула з державної та колективної власності і повторній приватизації не підлягала. Із системного аналізу зазначених норм, суд приходить до висновку, що Державний акт про право приватної власності на землю є актом, що засвідчує набуття права власності, яке виникло на підставі рішення уповноваженого органу влади чи місцевого самоврядування. Така позиція суду також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-57цс13 від 19 червня 2013 року, де зазначено, що частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України). Таким чином, державний акт на право власності на земельну ділянку є документом, що посвідчує право власності й видається на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Згідно із вимогами ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне залишити судові витрати на стороні позивача.

Outcome: approved