Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-21 00:00:00

02 червня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом, відповідно до вимог якого просить стягувати аліменти із відповідача на її користь на утримання доньки [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 гривень щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви та до закінчення навчання 30.06.2020 року. В обґрунтування позову посилається на те, що шлюб із відповідачем [PERSON] розірвано 23 вересня 2005 року. Від шлюбу у них із відповідачем є дочка [PERSON], [INFO], на утримання якої відповідач сплачував аліменти відповідно до рішення суду до повноліття дитини. 27 травня 2017 року дочка досягнула повноліття і виплата аліментів припинилася. Однак з 01 вересня 2017 року дочка [PERSON] навчається на денній формі навчання наукового юридичного інституту Національного авіаційного університету, строк закінчення навчання 30 червня 2020 року. Поряд з цим позивач зазначає, що вона витрачає на потреби доньки не менше 5000 гривень для того, щоб дитина могла успішно навчатися та вести нормальний спосіб життя. Просить стягувати з відповідача на утримання доньки [PERSON] аліменти в розмірі 2500 гривень щомісячно на весь період навчання останньої, тобто до 30.06.2020 року. Сторони в судове засідання не зявилися. Однак позивач, надавши письмову заяву, просила розгляд справи проводити за її відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задоволити. В свою чергу відповідач також надав в адресу суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити без його участі. Позовні вимоги визнає частково та погоджується сплачувати аліменти в розмірі 1500 гривень. Із врахуванням наведеного, на підставі ч.4 ст.169 та ч.2 ст.197 ЦПК України розгляд справи проведено без участі сторін і застосування технічних засобів фіксації судового засідання та на підставі представлених суду доказів. Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, судом встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі (а.с.1,5), у них 27.05.1999 року народилася донька [PERSON] (а.с.4) яка навчається на денній формі навчання наукового юридичного інституту Національного авіаційного університету (а.с.6). Розглянувши заяви позивачки та заяву відповідача, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступних міркувань. У відповідності до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обовязків і не звільняє від обовязків щодо дитини. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому вказаний обовязок утримання дитини покладений на обох батьків та є однаковим для них обох. У п.20 постанови Пленуму від 15 травня 2006 року Про застосування окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів Верховний Суд України розяснив, що обовязок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обовязкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але не менше 23 років; продовження ними навчання; потреба у звязку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Відтак, за змістом ст.199 СК України обовязок утримати повнолітнього сина, який продовжує навчання, покладено на обох батьків. За змістом ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 Сімейного кодексу України, а саме: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Крім цього, суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При цьому розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ст.184 СК України). Виходячи із принципу диспозитивності, закладеному у ст.ст.11,60 ЦПК України, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, піддавши аналізу матеріали справи, суд приходить до висновку, що стан здоровя [PERSON] задовільний, їй не заподіяне каліцтво та джерел самостійного доходу вона не має. Окрім цього, суд вважає, що у відповідача стан здоровя, задовільний. Дані обставини судом враховані при визначенні розміру аліментів. Таким чином, приймаючи до уваги вищенаведене та рекомендації, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими, відтак підлягають до задоволення частково із зменшенням розміру аліментів. У відповідності до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тобто, слід зауважити, що при наявності у позивачки доказів про одержання відповідачем доходів у більшому розмірі, а також документального підтвердження додаткових витрат на особливі потреби дитини, вона не позбавлена у майбутньому заявити вимогу про збільшення розміру аліментів. Також, у свою чергу, при наявності у відповідача доказів щодо погіршення стану його здоровя, а також документального підтвердження зміни свого матеріального становища, він не позбавлений у майбутньому заявити вимогу про зменшення розміру аліментів. У відповідності із вимогами ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне із відповідача стягнути судові витрати.

Outcome: approved