Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

04.07.2016 позивач звернулась до Радомишльського районного суду Житомирської області із вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що із 07.11.2014 перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Від даного шлюбу сторони мають спільну дитину дочку [PERSON], [INFO]. Позивач зазначила, що вони з відповідачем вже протягом тривалого часу не проживають разом як подружжя, спільного господарства не ведуть, мають окремі бюджети. Позивач проживає окремо, сімя існує формально, що і змусило звернутися позивача до суду. Збереження шлюбу та подальше спільне проживання суперечить інтересам сторін та унеможливлює примирення між сторонами. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву, у якій позовні вимоги підтримує, просить розглянути справу за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надавав. У звязку із викладеними обставинами, ухвалою від 13.10.2016 судом вирішено по даній справі провести заочний розгляд та ухвалити заочне рішення. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Судом було встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 07.11.2014 [PERSON] та [PERSON] одружились, після чого дружина отримала прізвище чоловіка «Сарас», що підтверджується Свідоцтвом про шлюб від 07.11.2014 серії І-ТП № 119225 (а.с.5). Від даного шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження від 12.02.2015 серії І-ТП № 234438 (а.с.6). Відповідно довідки про склад сімї від 28.06.2016 № 427, дитина проживає разом із позивачем (а.с.7). Як зазначає позивач у позовній заяві, вони з відповідачем вже протягом тривалого часу не проживають разом як подружжя, спільного господарства не ведуть, мають окремі бюджети. Позивач проживає окремо, сімя існує формально, що і змусило звернутися позивача до суду. Збереження шлюбу та подальше спільне проживання суперечить інтересам сторін та унеможливлює примирення між ними. Окрім вимоги про розірвання шлюбу, позивачем у прохальній частині позовної заяви зазначено вимогу щодо залишення дитини - [PERSON], [INFO], проживати разом із нею. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно ч. 2\~ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін, а також права їх дитини, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання, при цьому, суд вважає за необхідне визначити місце проживання спільної дитини сторін разом із матірю після розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд покладає на відповідача судові витрати. Враховуючи викладене та на підставі ст.ст. 24, 112, 113, 115 СК України,

Outcome: approved