Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

02 березня 2015 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва Міністерства оборони України (далі КЕВ). Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 17 червня 2013 року він працював у відповідача на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування в РЕМ. 03 березня 2014 року його було призвано на навчальні збори до [INFO] (далі РВК). 19 березня 2014 року на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» його було призвано по мобілізації та зараховано до списків особового складу Очаківського РВК. Згодом він дізнався, що 18 березня 2014 року його було звільнено з роботи з підстав, передбачених п. 3 ст. 36 КЗпП України. Таке звільнення вважав незаконним, оскільки воно відбулося з грубим порушенням законодавства про працю, а саме наказ про звільнення було видано до винесення наказу про призов на військову службу. Пізніше законодавством було передбачено, що за ним мало бути збережено робоче місце та виплачено середній заробіток за час перебування на військовій службі. Вважав, що через незаконне звільнення погіршився стан здоров`я, він вимушений був вживати додаткових зусиль для організації нормального способу життя, а тому відповідачем йому заподіяно моральну шкоду. Посилаючись на викладене, просив визнати незаконним наказ про звільнення, зобов`язати відповідача видати наказ про збереження середнього заробітку на час призову на військову службу, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за період з 19 березня 2014 року по день ухвалення рішення суду, а також 10\~000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, крім того, подав письмову заяву про поновлення строку звернення до суду з цим позовом, яку обґрунтував тим, що про існування спірного наказу дізнався лише в листопаді 2014 року і отримав можливість звернутися до суду за захистом своїх порушених прав лише на початку березня 2015 року, оскільки проходив військову службу по мобілізації за ненормованим робочим днем, з обмеженою можливістю залишити місце служби. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що позивача було звільнено на законних підставах, оскільки зміни, що було внесено в ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», не застосовуються до працівників, звільнених з дня оголошення мобілізації до 01 квітня 2014 року, адже згідно з конституційно закріпленим принципом закон не має зворотної дії у часі. Крім того, відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності, в якій зазначено, що позивач одержав трудову книжку 18 березня 2014 року, а отже останнім пропущено строк звернення до суду. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідка, а також дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Як вбачається з трудової книжки (а. с. 11), 17 червня 2013 року позивача [PERSON] було прийнято до КЕВ на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування в РЕМ. Наказом військового комісара Очаківського РВК № 10 від 02 березня 2014 року позивача з 03 березня 2014 року було призвано на десятиденні навчальні збори та призначено згідно штату воєнного часу на посаду старшого офіцера мобілізаційного відділення Очаківського РВК (а. с. 12-13), а 12 березня 2014 року наказом № 11 вказані навчальні збори було продовжено (а. с. 14). 19 березня 2014 року на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 303 від 17 березня 2014 року та директиви Генерального штабу Збройних Сил України №0189 від 17 березня 2014 року військовим комісаром [INFO] було видано наказ №10, згідно з яким позивача [PERSON] з 19 березня 2014 року зараховано до списків особового складу Очаківського РВК відповідно до мобілізаційного плану (а. с. 16). Як вбачається з наказу № 22 начальника КЕВ, який датовано 18 березня 2014 року, [PERSON] звільнено з займаної посади згідно з п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу. При цьому в якості підстави звільнення відповідачем зазначено наказ Очаківського РВК № 10 від 19 березня 2014 року. Зазначене звільнення суд вважає незаконним і при цьому виходить з наступного. За змістом п. 3 ст. 36 КЗпП України (в редакції, що була чинною на момент звільнення позивача), розірвання трудового договору з підстав, передбачених цією нормою Закону, можливе лише після повідомлення роботодавця про призов робітника на військову службу. Оскільки відповідний наказ Очаківського РВК було видано 19 березня 2014 року, у відповідача не було жодних правових підстав для звільнення позивача 18 березня 2014 року. Частиною 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях. Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період. Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» № 303 від 17 березня 2014 року оголошено та проведено часткову мобілізацію на території ряду областей. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» від 27 березня 2014 року, який набрав чинності 01 квітня 2014 року, статтю 119 КЗпП України доповнено частиною 3, відповідно до якої за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на строк до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Пунктом 2 Прикінцевих положень до Закону України від 20 травня 2014 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації», який набрав чинності 08 червня 2014 року, дія вказаного вище Закону поширена на громадян України, які, починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 303 від 17 березня 2014 року. Отже, на позивача [PERSON] , який був призваний на військову службу під час мобілізації, поширюються гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП, щодо збереження за ним місця роботи, посади і компенсації з бюджету середнього заробітку в організації, в якій він працював на час призову, але не більше одного року Доводи представника відповідача про те, що до правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню положення Закону України № 1169-VII, що набрав чинності 01 квітня 2014 року, суд не бере до уваги, оскільки Закон України № 1275-VII був прийнятий пізніше в часі, ніж Закон України № 1169-VII, і ним встановлено додаткові гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України, зокрема й для осіб, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації до 01 квітня 2014 року, до яких належить і позивач. Відтак, позивач має право на збереження місця роботи, посади і право на компенсацію середнього заробітку, отримуваного на час призову на період не більше року. Цей період закінчився 19 березня 2015 року. Згідно з положеннями ст. 117 КЗпП України, та з врахуванням роз`яснень, викладених в ч. 1 п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, підприємство, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Як випливає зі змісту п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок), у випадку розрахунку середньомісячної заробітної плати, остання обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню. З довідки, наданої відповідачем на запит суду (а. с. 38), вбачається, що заробітна плата позивача у січні та лютому 2014 року складала 2 131 грн 50 коп.. У ці місяці передбачалося 21 та 20 робочих днів відповідно. Таким чином, згідно з п. 8 Порядку, середньоденна заробітна плата позивача складає 103 грн 98 коп. ((2\~131,50х2)/(21+20)). З моменту звільнення позивача по 19 березня 2015 року минуло 252 робочих дні. Відповідно середній заробіток позивача за цей періодскладає 26 202 грн 96 коп.. Визначаючи розмір компенсації моральної шкоди, що її завдано позивачеві, суд, відповідно до ст. 23 ЦК України, враховує глибину його душевних страждань та форму вини відповідача у її заподіянні. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування моральної шкоди власником або уповноваженим ним органом працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, що існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст.ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з принципів розумності та справедливості, а тому вважає, що заявлена позивачем вимога про стягнення 10000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди не відповідатиме вказаним вище засадам, адже позивачем її розмір суду не підтверджено, а тому вважає стягнення з відповідача на користь позивача 300 грн справедливою та розумною компенсацією завданої останньому моральної шкоди. Вирішуючи процесуальне питання щодо поновлення позивачеві строку звернення до суду, суд враховує наступне. Нормою ст. 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Розглянувши справу по суті, суд констатує, що відповідач свого процесуального обов`язку, передбаченого ст. 60 ЦПК України, не виконав, не надавши жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що позивачем було отримано трудову книжку саме 18 березня 2014 року, натомість позивачем надано суду достатньо доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду. Так, згідно з довідкою за підписом військового комісару [INFO] за № 1869 від 10 червня 2015 року (а. с. 55), позивач [PERSON] проходив військову службу по мобілізації за ненормованим робочим днем, з обмеженою можливістю залишити місце служби. Крім того, згідно з роз`ясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що викладені в Листі № 10-70/0/4-13 від 16 січня 2013 року «Про окремі питання застосування строків позовної давності» заява позивача про поновлення строку позовної давності не означає, що подана заява (відповідачем) про застосування позовної давності, тобто про сплив позовної давності, є наслідком відмови в позові, якщо він обґрунтований. Оскільки факт порушення трудових прав позивача [PERSON] знайшов своє підтвердження під час розгляду справи, суд, враховуючи вказану вище правову позицію, вважає, що процесуальний строк для звернення до суду за захистом порушених трудових прав підлягає поновленню. Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки від сплати судового збору при зверненні до суду із цим позовом позивач був звільнений, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 265 грн 02 коп.. На підставі викладеного,

Outcome: partial