Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

02.10.2014 відповідач отримала від позивача гроші в сумі 16 000,00 грн. в рахунок орендної плати за землю за 2 роки 2015-2016 роки, що підтверджується розпискою відповідача та визнається сторонами у заявах по суті справи. Починаючи з 02.10.2014, та потягом 2015-2016 років договір оренди землі між сторонами не укладався, а отримані за розпискою гроші в сумі 16 000,00 грн. відповідач позивачу не повернув, що визнається сторонами у заявах по суті справи та додатково підтверджується наявністю розписки від 02.10.2014 у позивача. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилом ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частиною четвертою статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При кваліфікації правовідносин сторін, що виникли внаслідок складання відповідачем розписки від 02.10.2014, суд враховує висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 02.10.2019 по справі № 296/9084/15-ц (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР 85354677), та зазначає таке. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, слід установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору виявляє справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, робить відповідні правові висновки. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Отже, твердження позивача про укладення сторонами 02.10.2014 усного договору позики на суму 16 000,00 грн. не відповідають дійсності, оскільки відповідач надала позивачу розписку, що є підтвердженням дотримання сторонами письмової форми правочину (ст. 207 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України), відтак будь-які усні домовленості сторін не мають значення і не впливають на зміст письмового договору та судом до уваги не беруться. Проте, зі змісту наявної в матеріалах справи копії розписки від 02.10.2014 не вбачається отримання відповідачем грошей у сумі 16 000,00 грн. саме в борг, а натомість випливає що ці кошти отримані нею від позивача в якості плати за оренду землі у 2015-2016 роках, що виключає умову про їх повернення як позичених коштів. З огляду на викладене, зміст розписки від 02.10.2014 не свідчить про укладення між сторонами по даній справі договору позики у зв`язку з чим, до правовідносин сторін не можуть бути застосовані норми статей 1046 - 1053 ЦК України. Отже, враховуючи відсутність між сторонами по даній справі договірних відносин як позики, так і оренди землі, розписка від 02.10.2014 є доказом набуття відповідачем грошей в сумі 16 000,00 грн. без достатньої правової підстави, а тому відносини між сторонами регулюються нормами ст.ст. 1212 - 1215 ЦК України. Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12.06.2019 по справі № 487/10128/14-ц, реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР 85541621). Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 по справі № 917/1739/17, реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР 86310237). Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За приписами ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки між сторонами по справі не було укладено ані договору позики 02.10.2014, ані в подальшому договору оренди землі, про порушення свого права та про особу, яка його порушила, позивач повинен був дізнатися вже 01.01.2015, не маючи укладеного договору оренди землі, за який він передав гроші відповідачу. Направлення позивачем відповідачу вимоги про повернення зазначеної грошової суми у 2019 році не має правового значення для обчислення строку позовної давності. Отже, трирічний строк позовної давності за вимогою про стягнення безпідставно набутих відповідачем коштів за розпискою від 02.10.2014 в сумі 16 000,00 грн. розпочався 02.01.2015 та закінчився 02.01.2018. Будь-яких поважних причин пропуску строку позовної давності позивач не навів. Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення отриманих відповідачем за розпискою від 02.10.2014 без достатньої правової підстави грошових коштів в сумі 16 000,00 грн., проте з огляду на заяву відповідача про застосування позовної давності, позов у цій частині не підлягає задоволенню, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, у зв`язку зі спливом позовної давності. Щодо позовної вимоги про стягнення процентів в сумі 7 604,38 грн., яку позивач обґрунтував посиланням на норму ст. 1048 ЦК України, суд враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 10.04.2018 по справі № 910/10156/17 (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР 73627931), та зазначає таке. Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні. Таким чином, частина друга статті 1214 ЦК України та стаття 536 цього Кодексу, в питанні визначення розміру процентів за користування безпідставно одержаними грошима, відсилають до норми статті 625 ЦК України, у той час як можливість застосування положень статті 1048 цього Кодексу за аналогією у цьому випадку виключається. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 проценти річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК. Отже позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування безпідставно набутими відповідачем грошовими коштами в розмірі 7 604,38 грн., обчислені позивачем за обліковою ставкою Національного банку України, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України, суд враховує висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 12.02.2020 по справі № 917/1421/18 (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР 87559766), та зазначає таке. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами у розумінні положень статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом правові висновки виклав Верховний Суд у постановах від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц. Відповідач не надав суду доказів на спростування обґрунтованості розрахунку позивача щодо визначення трьох процентів річних та інфляційних збитків за період з 03.12.2016 по 02.12.2019. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення трьох процентів річних за період з 03.12.2016 по 02.12.2019 у розмірі 1 439,90 грн. та інфляційних збитків за цей самий період у розмірі 4 838,40 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню на суму 1 439,90 + 4 838,40 = 6 278,30 грн. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. До позовної заяви додано квитанцію від 09.12.2019 № 59251, якою підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 768,40 грн., отже, враховуючи часткове задоволення позову на суму 6 278,30 грн., що становить 21% від заявленої позивачем суми, розмір судових витрат, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить: 768,40*21% = 161,36 грн. Щодо витрат на правову допомогу суд виходить з такого. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач сплатив за договором про надання правової допомоги від 15.10.2019 № 15/2019 суму в розмірі 8 168,40 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 32 від 09.12.2019. Водночас, згідно з наданим позивачем остаточним розрахунком суми судових витрат від 17.01.2020, розмір витрат на професійну правничу допомогу склав 5 400,00 грн., отже сума витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню на користь позивача становить: 5 400,00*21% = 1134,00 грн. Інші судові витрати, понесені учасниками справи, відсутні. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: partial