Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

02 лютого 2018 року Дніпровська міська рада звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до виконавчого комітету Дніпровської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Н.Б., департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про: - визнання недійсним свідоцтва про право власності, видане Виконкомом міської ради народних депутатів на підставі розпорядження № 1/941-1999 від 09.11.1999 на квартиру по [ADDRESS] на ім`я [PERSON] ; - визнання недійсним договору купівлі-продажу від 14.10.2014, укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кретовою Н.Б., зареєстрований в реєстрі за № 1410; - визнання недійсним договору купівлі-продажу від 02.12.2014, укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 3114; - скасування записів про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме: на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 476455212101): - за [PERSON] , номер запису про право власності № 7329273 від 14.10.2014 року та внесений приватним нотаріусом ДМНО Кретовою Н.Б. - за [PERSON] , номер запису про право власності № 7329861 від 14.10.2014 року та внесений приватним нотаріусом ДМНО Кретовою Н. Б. - за [PERSON] , номер запису про право власності № 7912233 від 02.12.2014 року та внесений приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на наступне. 04.08.2016 Дніпровській міській раді стало відомо з листа СУ ГУНП в Дніпропетровській області від 03.08.2016 № 5/7016, що в проваджені СУ ГУНП в Дніпропетровській області знаходяться матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42016040000000042 від 20.01.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Відповідно до зазначеного листа, прокуратурою встановлено, що за адресою: [ADDRESS] мешкала гр. [PERSON] , якій на підставі свідоцтва про право власності на житло № 1/941-2000 від 09.11.2000 належала вищевказана квартира. Громадянка померла [INFO] . Згідно з інформацією, наданою першою Державною нотаріальною конторою, в спадковому реєстрі відсутні відомості стосовно відкриття спадкової справи на майно, яке належало [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що 14.10.2014 за [PERSON] зареєстровано право власності на спірну квартиру на підставі розпорядження № 1/941-1999, що видане Виконкомом міської ради народних депутатів, внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. Того ж дня, 14.10.2014, на підставі договору купівлі-продажу, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б., [PERSON] набув у власність спірну квартиру. 02.12.2014 на підставі договору купівлі-продажу, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В., власником спірної квартири стала [PERSON] . Посилається на те, що відповідно до листа департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 19.12.2017 № 3/5-5144, розпорядження органу приватизації від 09.11.1999 № 1/941-1999 за вищезазначеною адресою на ім`я [PERSON] департаментом не видавалось. Права Дніпровської міської ради порушуються вказаними правочинами, оскільки відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Оскільки громадянка [PERSON] не мала спадкоємців, то Дніпровська міська рада має право звернутись до суду із заявою про визнання належного [PERSON] майна - відумерлою спадщиною. Але у зв`язку із вказаним вище Дніпровська міська рада позбавлена такої можливості, чим порушуються права територіальної громади м. Дніпра. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач-1 надав до суду заяву, у якій просив суд розглядати справу без його участі, позов визнав в повному обсязі. Відповідач-2 позов не визнав, надав до суду відзив та додаткові заперечення на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень посилається на пропуск позивачем строку позовної давності. Вважає, що можливість знати стан своїх майнових прав щодо майна особи, яка не мала спадкоємців та була похована за кошти міської ради виникла у Дніпровської міської ради ще в 2013 році. Зазначає, що поданий лист департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 19.12.2017 № 3/5-5144 не є належним та достатнім доказом, оскільки виконаний самим позивачем. Посилається на порушення приписів ч. 2, ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції щодо майна, яке належить Відповідачу-2. Відповідач-3 відзив на позовну заяву не подав. В судовому засіданні представник Відповідача-3 позов не визнав, послався на пропуск позивачем строків позовної давності, в цілому зазначив, що позовна заява є необґрунтованою та безпідставно. Відповідач-4 у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив не надав. Третя особа-1 надала до суду заяву, у якій просила суд розглядати справу без її участі. Третя особа-2 у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Третя особа-3 у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Прокуратура Дніпропетровської області надала пояснення по справі, просила задовольнити позовні вимоги Дніпровської міської ради у повному обсязі. Посилається на те, що спадщина, що відкрилась після смерті [PERSON] та складається з квартири [ADDRESS] є відумерлою та має бути передана територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Незаконність набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру вказує на невідповідність укладених у подальшому договорів її купівлі-продажу вимогам ч. 1 ст. 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу належить його власнику. Зазначає те, що спірними договорами купівлі-продажу порушуються інтереси держави в особі Дніпровської міської ради, які випливають з встановленого ст. 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою. Враховуючи викладене, договори купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладені між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] є недійсними, оскільки суперечать вимогам ст. ст. 203, 215 ЦК України. Дослідивши та оцінивши надані докази у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в заявах сторін по суті справи і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77-80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 09.11.2000, виданого згідно з розпорядженням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1/941-2000 від 09.11.2000. На підставі зазначених документів, за [PERSON] проведено державну реєстрацію права власності, про що 09.11.2000 внесено запис до реєстрової книги №362п за реєстровим номером 47-92. Вказане підтверджується інформацією, наданою комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 19.01.2018 за № 641 та Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради від. 12.12.2017 за №3/4-2827. [PERSON] померла [INFO] , про що відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області до Державного реєстру актів цивільного стану громадян 22.01.2013 внесено актовий запис про смерть за № 591. Судом встановлено, що за інформацією, наданою Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою від 22.12.2015 за №5211/01-09, після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право власності на спадщину не видавалось. В той же час, 14.10.2014 за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі розпорядження № 1/941-1999, що видане Виконкомом міської ради народних депутатів, номер запису про право власності № 7329273 від 14.10.2014 року, внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. Того ж дня, 14.10.2014, на підставі договору купівлі-продажу, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. та зареєстровано в реєстрі № 1410, [PERSON] набув у власність спірну квартиру [ADDRESS] , номер запису про право власності - 7329861. 02.12.2014 на підставі договору купівлі-продажу, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В. та зареєстровано в реєстрі № 3114, власником спірної квартири стала [PERSON] , номер запису про право власності - 7912233. Листом департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 19.12.2017 № 3/5-5144 зазначено, що розпорядження органу приватизації від 09.11.1999 № 1/941-1999 за вищезазначеною адресою на ім`я [PERSON] департаментом не видавалось. Вказане підтверджується відповіддю КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 19.01.2018 за №641, відповідно до якої у Реєстровій книзі відсутні відомості про реєстрацію права власності за [PERSON] . Відповідно до листа СУ ГУНП в Дніпропетровській області від 03.08.2016 № 5/7016, в проваджені СУ ГУНП в Дніпропетровській області знаходяться матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42016040000000042 від 20.01.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Зазначається, що невстановлені особи 14.10.2014, використовуючи підроблені документи, отримали право власності на квартиру [ADDRESS] , яку в подальшому реалізували. Листом Амур-Нижньодніпровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 17.04.2019 № 45.1/2443 повідомлено, що згідно Єдиного реєстру досудових розслідувань матеріали кримінального провадження № 42017042630000004 від 12.01.2017 для проведення подальшого розслідування 26.12.2017 передані до прокуратури Дніпропетровської області. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення: судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до положень частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкоємцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з дня відкриття спадщини. Частиною першою статті 1272 ЦК України визначено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Статтею 1277 ЦК України передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усуненні їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Вказана заява подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Правовими підставами визнання спадщини відумерлою можуть бути: відсутність спадкоємців за заповітом та (або) за законом; позбавлення їх права на спадкування або усунення від права на спадкування; відмова від прийняття спадщини спадкоємцями за заповітом та (або) за законом; неприйняття спадщини спадкоємцями за заповітом та (або) за законом (Правовий висновок Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 520/4694/15-ц). Порядок передачі відумерлої спадщини (нерухомого майна) до комунальної власності закріплений у статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до якої спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ст. 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону. З матеріалів справи судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 09.11.2000, виданого згідно з розпорядженням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1/941-2000 від 09.11.2000. На підставі зазначених документів за [PERSON] проведено державну реєстрацію права власності, про що 09.11.2000 внесено запис до реєстрової книги №362п за реєстровим номером 47-92. [PERSON] померла [INFO] , про що відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області до Державного реєстру актів цивільного стану громадян 22.01.2013 внесено актовий запис про смерть за № 591. Таким чином, в силу положень ч.2 ст.1220 ЦК України, в день смерті вказаної особи відкрилася спадщина за її останнім місцем проживання у вищевказаній квартирі (ч.1 ст.1221 ЦК України), яка належала їй на праві приватної власності. Інші особи, крім власника, на час відкриття спадщини у вказаній квартирі зареєстровані не були, у зв`язку з чим, постійно зі спадкодавцем не проживали. Відповідно до положень ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом ч.3 ст.1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За інформацією, наданою Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою від 22.12.2015 за №5211/01-09, після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право власності на спадщину не видавалось. Положеннями ст.1277 ЦК України передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Вказана заява подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Таким чином, особою, заінтересованою у визнанні спадщини відумерлою є територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Відповідно до ст.274 ЦПК України заява про визнання спадщини відумерлою у випадках, встановлених Цивільним кодексом України, подається до суду за місцем відкриття спадщини. Таким чином спадщина, яка відкрилась після смерті [PERSON] та складається з квартири [ADDRESS] , має ознаки відумерлої та підлягає передачі територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради за відповідним рішенням суду. Однак, як вбачається з матеріалів справи, 14.10.2014 за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі розпорядження № 1/941-1999, що видане Виконкомом міської ради народних депутатів, номер запису про право власності № 7329273 від 14.10.2014 року, внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. Того ж дня, 14.10.2014, на підставі договору купівлі-продажу, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. та зареєстровано в реєстрі № 1410, [PERSON] набув у власність спірну квартиру [ADDRESS] , номер запису про право власності - 7329861. 02.12.2014 на підставі договору купівлі-продажу, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. та зареєстровано в реєстрі № 3114, власником спірної квартири стала [PERSON] , номер запису про право власності - 7912233. Проте, матеріалами справи встановлено, що відповідно до листа департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 19.12.2017 № 3/5-5144, розпорядження органу приватизації від 09.11.1999 № 1/941-1999 за вищезазначеною адресою на ім`я [PERSON] департаментом не видавалось. Вказане підтверджується відповіддю КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 19.01.2018 за №641, відповідно до якої у Реєстровій книзі відсутні відомості про реєстрацію права власності за [PERSON] . Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму (ч. 1 ст. 8 Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Аналізуючи вищевказані докази та законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що свідоцтво про право власності від 09.11.1999, видане Виконкомом міської ради народних депутатів на підставі розпорядження № 1/941-1999, підлягає визнанню недійсним як таке, що суперечить зазначеним вимогам закону. Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною 1 статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно до ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є наступні: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Приписами ч.1 ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Частиною 1 ст.658 ЦК України зазначено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Отже, якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, і при цьому продавець не мав права його відчужувати, то покупець не набуває права власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Незаконність набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру вказує на невідповідність укладених у подальшому договорів купівлі-продажу вимогам ч. 1 ст. 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить її власнику Право розпоряджатися майном має власник, який набув право власності на майно на підставах, передбачених законом, [PERSON] набув право власності протиправним шляхом, не був належним власником, а отже не мав право розпоряджатися спірним нерухомим майном та укладати договір купівлі-продажу. Укладений договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] спірної квартири був вчинений з порушенням норм чинного законодавства та є недійсним з моменту його вчинення, оскільки договір суперечить вимогам ст. ст. 203, 215 ЦК України. Таким чином, здійснення [PERSON] дії щодо оформлення за ним права власності на квартиру та подальше укладення договору купівлі-продажу цієї квартири не створюють у покупця - [PERSON] прав та обов`язків щодо придбаної квартири. З урахуванням зазначеного, оскільки у [PERSON] в силу ст. ст. 203, 215 ЦК України, відсутні права та обов`язки щодо квартири, договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 02.12.2014 між [PERSON] та [PERSON] , також є недійсним. Враховуючи, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 14.10.2014, [PERSON] не мав права розпоряджатися спірною квартирою [ADDRESS] . Зазначений об`єкт [PERSON] ніколи не належав, що вказує на невідповідність укладених в подальшому договорів про відчуження такої нерухомості приписам статті 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику. Подібний правовий висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 643/84/15-ц. Суд відхиляє доводи Відповідача-2 стосовно необґрунтованості листа департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 19.12.2017 № 3/5-5144, оскільки докази, які містяться в матеріалах справи є достатніми на підтвердження факту незаконного набуття Відповідачем-2 права власності на спірний об`єкт, більш того, аналогічна інформація підтверджується листом КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 19.01.2018 за №641, відповідно до якої у Реєстровій книзі відсутні відомості про реєстрацію права власності за [PERSON] . Інших доказів на спростування зазначеного Відповідачем-2 не було надано. Оскільки [PERSON] не мала спадкоємців, то Дніпровська міська рада має право звернутись до суду із заявою про визнання належного [PERSON] майна - відумерлою спадщиною. Але у зв`язку із вказаним вище, Дніпровська міська рада позбавлена такої можливості, чим порушуються права територіальної громади м. Дніпра. Таким чином, Дніпровська міська рада має законний інтерес, який полягає в тому, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, спадщина, за заявою органу місцевого самоврядування визнається відумерлою та переходить у власність територіальній громаді. Але зважаючи на те, що на даний момент право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності іншій особі (Відповідачу-2) на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу, територіальна громада м. Дніпра не може реалізувати зазначений законний інтерес. Також, суд відхиляє доводи Відповідача-2 стосовно спливу строків подання міською радою заяви про визнання спадщини відумерлою, оскільки в даній справі відсутні зазначені вимоги, а предметом спору по даній справі є визнання недійсним свідоцтва, договорів та скасування записів про право власності. Необґрунтованими є також доводи Відповідача-2 та Відповідача-3 щодо обізнаності позивача стосовно поховання [PERSON] за кошти міської ради, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного факту до суду не було надано. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти [PERSON]» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.11.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення ст.1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування ст.1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна. Судовим розглядом та матеріалами справи достовірно встановлено, що [PERSON] померла ще у [INFO] , спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право власності на спадщину не видавалось. Отже, спадкоємців після смерті немає. Рік після смерті спадкодавця минув, таким чином, Дніпровська міська рада має законний інтерес, який полягає в тому, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, спадщина, за заявою органу місцевого самоврядування, визнається відумерлою та переходить у власність територіальній громаді. Таким чином, втручання держави (в контексті даних правовідносин-територіальної громади міста Дніпра) в право власності Відповідача-2 є законним, здійснюється з метою задоволення «суспільного» і «публічного» інтересу і є пропорційним визначеним цілям. Як вбачається із наведеного вище, оспорюваними правочинами порушуються інтереси територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, яка відповідно до вимог статті 1277 ЦК України зобов`язана подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Таким чином, наявність вказаних договорів, дійсність яких не спростована в судовому порядку, позбавляє Дніпровську міську раду можливості виконати обов`язок подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, після спливу одного року з часу відкриття спадщини, за визначених вказаною статтею ЦК України умов, та набути за територіальною громадою право власності на спадкове майно. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, є законні підстави для визнання недійсними: -свідоцтва про право власності від 09.11.1999, видане Виконкомом міської ради народних депутатів на підставі розпорядження № 1/941-1999; -договору купівлі-продажу від 14.10.2014, укладений між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б., та зареєстрований в реєстрі № 1410; -договору купівлі-продажу від 02.12.2014, укладений між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., та зареєстрований в реєстрі № 3114. Щодо позовних вимог про скасування записів про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно слід зазначити наступне. Відповідно до п.п. 1, 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав. Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів на підставі розпорядження № 1/941-1999 від 09.11.1999, за [PERSON] було зареєстровано право приватної власності на спірне нерухоме майно. На підставі договору купівлі-продажу від 14.10.2014 з реєстровим номером 1410 право приватної власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу від 02.12.2014 з реєстровим номером 3114 право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] . Частиною 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію цих прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора здійснюються у порядку, передбаченому для державної реєстрації прав (ч. 5 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до ч. 1 ст. 311 Закону України «Про державну реєстрацію речових на нерухоме майно та їх обтяжень», реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником. В ході розгляду справи суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача в частині визнання недійсними свідоцтва про право власності та договорів купівлі-продажу нерухомого майна, тому з огляду на положення ст. 216 Цивільного кодексу України дані правочини не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. За таких обставин, вимоги про скасування записів про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно також підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, суд приходить що висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved