Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

02.12.2013 року позивачка звернулася з позовом до відповідача про визнання удаваним та недійсним договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться по [ADDRESS], укладеного нею з відповідачем 16.08.2005 року та посвідченого нотаріально. Позов обґрунтовує тим, що в дійсності сторонами був учинений договір застави вказаного будинку. Зазначає, що, на початку серпня 2005 року, через скрутне фінансове становище, вона звернулася до свого сина [PERSON], відповідача у справі з проханням позичити їй гроші в сумі 2500 доларів СІІІА, які обіцяла повністю повернути не пізніше, ніж до кінця 2012 року. Син [PERSON] погодився, але наполягав на тому, щоб договір позики був укладений у письмовій формі і в забезпечення виконання договору позики вона має укласти з ним договір застави купленого нею будинку [ADDRESS] Вона не заперечувала проти цього і вранці,16 серпня 2005 року зустрілась з сином у смт. Нові Санжари, де син передав їй гроші у сумі 2500 доларів СІІІА,після чого вони підписали підготовлені сином, у двох примірниках договори позики і застави, копії яких додані до позову. На той час її син працював майстром у товаристві «Євробудсервіс» і так як він поспішав на роботу, то вона з ним домовились зустрітися опівдні біля нотаріальної контори приватного нотаріуса Новосанжарського районного нотаріального округу [PERSON] , для нотаріального засвідчення договору застави будинку [ADDRESS] Відповідно до домовленості вона і син зустрілись біля нотаріальної контори. З особистих причин, з певною метою і користю для обох сторін, син запропонував, а вона погодилась, приховати факт письмового укладання договорів позики і застави, які насправді вчинили, а замість нотаріального засвідчення договору застави будинку [ADDRESS] домовились укласти договір дарування вказаного будинку: - син не хотів, щоб його дружина [PERSON] знала про наявність у нього грошей, накопичених до шлюбу, укладеного з нею 11 червня 2005 року; -син і вона не хотіли, щоб нотаріусу було відомо про письмові договори позики і застави, укладені між сином і матір'ю, що свідчило б про недовірливі стосунки між рідними людьми і бажанням сина підстрахуватись нотаріальним засвідченням договору застави будинку на випадок неповернення нею боргу; вона також не хотіла, щоб кому-небудь було відомо про її скрутне матеріальне становище і про те, що змушена займати гроші в борг у свого сина, який не довіряє своїй матері і наполіг на письмовому оформленні договорів позики і застави. В свою чергу вона запропонувала, а син погодився на те що, після повернення нею боргу в 2500 доларів СІІІА, повернути їй назад будинок [ADDRESS] , шляхом розірвання договору дарування. Відповідна Додаткова угода була складена, підписана сином і нею,копія якої додана до позовної заяви. Вказана Додаткова угода включала в себе умови можливої в майбутньому купівлі [PERSON] у неї вказаного будинку [ADDRESS] за суму, еквівалентну 7000 (сім тисяч) доларів США. Після підписання Додаткової угоди вона і її син [PERSON] звернулись до нотаріальної контори для оформлення договору дарування будинку [ADDRESS]. Але нотаріус [PERSON] роз'яснила, що вона не може самостійно (без письмової згоди мого чоловіка) оформити договір дарування будинку, тому до нотаріальної контори був викликаний [PERSON], який дав письмову згоду на оформлення договору дарування вказаного будинку. Цей договір дарування посвідчений 16.08.2005 р. приватним нотаріусом Новосанжарського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 779, копія якого додається до справи. Далі позивачка зазначає що, таким чином сторони умисно оформили договір дарування будинку [ADDRESS] але між ними, насправді, були встановлені інші правовідносини - відповідно до укладених договору застави вказаного будинку, в забезпечення виконання договору позики. 26 грудня 2012 року відповідно до умов договору позики від 16.08.2005 року вона повністю повернула сину [PERSON] борг 2500 доларів США, про що зроблений відповідний запис у договорі позики, а через тиждень після цього він повідомив її про те, що вважає себе обдарованим на законних підставах і не збирається розривати договір дарування будинку [ADDRESS] від 16.08.2005 року, не збирається повертати їй вказаний будинок. У зв'язку з цією заявою сина, відносини між ними погіршились, спілкування стало не частим і носило на людях показний характер. Зазначає що,відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Правочин, який сторони насправді вчинили (договір застави будинку від 16.08.2005 року нікчемним, його недійсність встановлена законом (частина перша статті 220, стаття 577 ЦК України). Ухвалою суду від 28.05.2014 року до участі у справі, в якості третьої особи, без самостійних вимог щодо предмету спору залучена [PERSON], за її письмовим клопотанням. В судове засідання сторони не з'явилися, надали письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують і не заперечують проти їх задоволення. Треті особи, її представник, вважають, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. В обґрунтування своїх заперечень [PERSON] посилається на те, що ? частина зазначеного будинку подарована їй її чоловіком [PERSON], відповідачем у даній справі, а також, що в даний час в провадженні суду знаходиться цивільна справа за її позовом до чоловіка про розподіл спільного майна подружжя, провадження у якій зупинене до вирішення цієї справи. Заслухавши пояснення третьої особи, її представника, дослідивши матеріали справи та давши належну оцінку доказам у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 16.08.2005 року [PERSON], позивачка у справі, подарувала своєму сину [PERSON], відповідачу у справі, житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] Даний договір засвідчений приватним нотаріусом Новосанжарського районного нотаріального округу [PERSON] та внесений до реєстру за № 779. Як зазначено в самому договорі (п. 4) дарувальник гарантує, що вказаний житловий будинок з господарськими будівлями, на момент укладення цього договору, нікому іншому не проданий, не подарований, не заставлений, в спорі і під забороною не перебуває. В пункті 8 договору зазначено також, про підтвердження того, що цей договір не носить характер уявного та удаваного правочину (а. с. 9). 14.09.2005 року відповідачем [PERSON] проведена державна реєстрація права власності на це домоволодіння. 11.02.2008 року відповідач [PERSON] подарував ? частину зазначеного житлового будинку своїй дружині [PERSON], третій особі у справі. Даний договір засвідчений приватним нотаріусом Новосанжарського районного нотаріального округу [PERSON], за реєстровим №138, де також зазначено, що майно не перебуває під заставою чи забороною і договір не носить характеру уявного чи удаваного правочину. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як визначено ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як убачається із матеріалів справи, відсутні передбачені законом підстави для визнання договору дарування між позивачем та відповідачем удаваним та недійсним, оскільки позивачкою не надані належні та допустимі докази щодо цього, а саме визнання відповідачем позову не може бути покладене в основу рішення, оскільки воно протирічить закону та порушує законні права та інтереси третьої особи у справі. Надані позивачкою договір позики від 16.08.2005 року та договір застави від 16.08.2005 року, додаткову угоду, суд вважає такими, що не спростовують фактичних обставин справи, оцінює їх критично, та не вважає належними та допустимими доказами у справі.

Outcome: dismissed