Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

03 травня 2018 року, [PERSON] звернулася з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки виплати сум, що належать від підприємства з 13 квітня 2017 року по 03 травня 2018 року. Позивач посилається на те, що з 08 липня 2016 року була прийнята згідно наказу від 07 липня 2016 року № 1/ОС на посаду бухгалтера 2 категорії у виробничий підрозділ «Донецька дистанція зв'язку» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». 12 квітня 2017 року, позивач була звільнена із займаної посади, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. На день звільнення позивача їй була нарахована, але не виплачена, заробітна плата з березня 2017 року по 12 квітня 2017 року та грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку що у сумі складає: 4 582 грн. 57 коп. Позивач вказує, що зазначена заборгованість із заробітної плати та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку є досі невиплаченою, вважає дії відповідача незаконними, так як згідно з вимогами ч.1 ст. 47 та ч. 1 ст.116 КЗпП України, виплата усіх сум, що належать працівнику від підприємства, проводяться у день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, згідно з вимогами ч.1 ст.117 КЗпП України, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тому просить стягнути з відповідача - Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» заборгованість із заробітної плати та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в загальному розмірі 4 582 грн. 57 коп. та середній заробіток за період затримки виплати з 13 квітня 2017 року по 03 травня 2018 року у розмірі, згідно наведеного у позовній заяві розрахунку - 73 282 грн.10 коп. з проведенням донарахування по день фактичного розрахунку. Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, проти позову заперечував, вказував на те, що у зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області шляхами залізничного та автомобільного сполучення, відповідно до Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року № 62/2017 та відсутністю первинних документів бухгалтерського обліку нарахування заробітної плати було припинено. Вказує, що унеможливлення виконання обов'язків передбачених статтями 47, 83, 115 та 116 КЗпП України, перед працівниками, що вивільнені, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин, а саме актами тероризму на території міста Донецьк та Донецької області, що є обставинами, які не залежать від волі сторін за трудовим договором, а також мають надзвичайний і невідворотній характер та є підставами для звільнення заявника від відповідальності. На підтвердження своєї позиції надає Науково-практичний висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Також, представник відповідача не погоджується із наданим позивачем розрахунком середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, вважає його завищеним з причини безпідставного обрахунку строк прострочення в календарних днях, надає свій власний розрахунок з використанням робочих днів, а також вказує на те, що позивач при розрахунку позовних вимог не врахував положення норм щодо оподаткування доходів фізичних осіб. 04 червня 2018 року представник відповідача подав клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 08 травня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами позовного (спрощеного) провадження та призначено судове засідання на 21 червня 2018 року у приміщенні Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою суду від 21 червня 2018 року клопотання представника відповідача від 04 червня 2018 року про зміну порядку розгляду справи із спрощеного провадження в загальне позовне провадження було задоволено, змінено судове засідання по суті на підготовче засідання. Ухвалою суду від 19 липня 2018 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті 28 вересня 2018 року. 27 вересня 2018 року до суду, електронною поштою, надійшло клопотання представника відповідача про проведення розгляду справи без участі представника ПАТ «Укрзалізниця». Дослідивши матеріали справи, та пояснення сторін, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач працювала на посаді бухгалтера 2 категорії у виробничому підрозділі «Донецька дистанція зв'язку» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». 12 квітня 2017 року, позивач була звільнена із займаної посади, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Дані обставини справи підтверджуються копією трудової книжки позивача [NUMBER] (а.с. 10 -14) та копією наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 12 квітня 2017 року № 15/ОС (а.с. 15). Відповідно до наявних в матеріалах справи копій розрахунку заробітної плати позивача за березень - квітень 2017 року (а.с. 17-18) та заявлених позовних вимог: за березень 2017 року - сума до виплати з врахуванням виплаченого авансу у розмірі 1 800 грн. складає 1 618 грн. 71 коп.; за квітень 2017 року - сума до виплати становить 2 963 грн. 86 коп. (складається із заробітної плати за квітень та грошової компенсації за 11 днів невикористаної щорічної відпустки). Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначеної суми заборгованості перед позивачем із заробітної плати та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку не спростовує, доказів, що заборгованість була погашена повністю чи частково не надав, свого розрахунку заборгованості не наводить, а лише посилається на обставини, які ускладнили проведення розрахунку з позивачем. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява №38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно ст.2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців), додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій) та інші заохочувальні та компенсаційні виплати до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. За ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Однак, як вбачається з матеріалів справи і не спростовується відповідачем, останній, як роботодавець, до теперішнього часу, порушуючи вимоги ст. 116 КЗпП України не виплатив позивачу [PERSON] заборгованість по заробітній платі з березня 2017 року по квітень 2017 року та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в загальному розмірі 4 582 грн. 57 коп. Тому, заявлені позовні вимоги про стягнення зазначеної заборгованості в загальному розмірі 4 582 грн. 57 коп. підлягають задоволенню. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки, за період з 13 квітня 2017 року по день звернення до суду 03 травня 2018 року. Суд критично оцінює посилання представника відповідача на існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які унеможливили здійснити розрахунок з позивачем, оскільки така позиція повністю спростовується вивченими доказами у справі, зокрема наявністю належним чином заповненої трудової книжки позивача (а.с. 10-14) та виданого наказу (розпорядження) про її звільнення з роботи від 12 квітня 2017 року № 15/ОС (а.с. 15). Наявність роздрукованих розрахунків заробітної плати, виданих позивачу, яка використовувала їх як доказ існуючої заборгованості із заробітної плати (а.с. 17-18), свідчить та розцінюється судом як обізнаність відповідача про існуючий обов'язок та його невиконання, що тягне за собою відповідне відшкодування у вигляді нарахування середнього заробітку. Наданий відповідачем Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 не є сертифікатом в розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні». Відповідно до ст.10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Тому наданий відповідачем Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/21-10.2 не свідчить про наявність законних підстав щодо невиплати заробітної плати позивачу. При розрахунку сум середнього заробітку, суд погоджується з позицією представника відповідача, викладеною у відзиві, стосовно необхідності при розрахунку середнього заробітку, який підлягає стягненню в порядку ст. 117 КЗпП України, використовувати кількість робочих днів замість календарних. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за ч. 3 п. 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно розрахунку середньоденної заробітної плати, наданого позивачем в позовній заяві, з яким погодився відповідач, розмір середньоденної заробітної плати за останні два календарні місяці роботи, що передували дню звільненню позивача становить 189 грн. 85 коп. Позивач у позовній заяві вказувала період невиплати належної заробітної плати з 13 квітня 2017 року по 03 травня 2018 року та визначає період затримки, що складає 386 календарних днів. Оскільки, період затримки виплати заробітної плати за який нараховується середній заробіток згідно ст.117 КЗпП України повинен вираховуватися у робочих днях, суд визначає наступне. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 р. № 11535/0/14-6/13 «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2017 рік» у період з 13 квітня 2017 року по 31 грудня 2017 рік було 180 робочих днів. У періоді з 01 січня по 03 травня 2018 року було 82 робочих дні. Таким чином, для визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 13 квітня 2017 року по 03 травня 2018 року слід використовувати період, який становить 262 робочих днів. Враховуючи викладене, виходячи з розміру середньоденного заробітку позивача, який становить 189 грн. 85 коп., та періоду затримки виплати заробітної плати у 262 робочих днів, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України становить (189,85 грн. х 262) - 49 740 грн. 70 коп. Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 13 квітня 2017 року по 03 травня 2018 року, суд вказує, що позивач не позбавлений права додатково звернутися до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку після проведення відповідачем фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 81 УПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно із ст.141 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Позивач звільнений від сплати судового збору за подання заяви про стягнення заробітної плати на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до положень ч. 2 ст.141 ЦПК України, з урахуванням того, що суд задовольнив позовні вимоги частково, на користь держави підлягає стягненню з відповідача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн. При таких обставинах, позов підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial