Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

04.09.2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] , [INFO] 19725 доларів США боргу та 3 % річних на суму заборгованості у розмірі 983,41 доларів США. В обґрунтування позову зазначив, що 04 травня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики на суму 1575 доларів США. Строк повернення суми було встановлено 05 травня 2018 року. 06 червня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики № 4/17 на суму 3000 доларів США. Строк повернення суми становив 1 місяць з моменту отримання коштів, а саме до 06 липня 2017 року. 22 червня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики № 5/17 на суму 2500 доларів США. 01 грудня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики (без номера) на суму 8000 доларів США. Строк повернення суми становив 3 місяці з моменту отримання коштів, а саме 01 березня 2018 року. 04 травня 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики (без номера) на суму 4500 доларів США. Строк повернення суми становив 2 місяці з моменту отримання коштів, а саме 04 липня 2018 року. В підтвердження передачі коштів відповідач також власноручно написав розписки. Але станом на день подачі позову відповідач не виконав жодного із взятих на себе зобов`язань перед позивачем. Не дивлячись на давні приязні відносини відповідач всіляко уникає позивача і не відповідає на його листи, телефонні дзвінки, смс. Позивач не отримав будь-якої відповіді на свою вимогу про повернення коштів від 02.04.2018. Станом на день складання позовної заяви сума заборгованості складає 19725 доларів США. Разом з тим у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України просив стягнути три відсотки річних, загальна сума яких складає 983,41 доларів США. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи сповіщався завчасно і належним чином. Повістка відповідачу надсилалася за останнім відомим зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання та відповідно ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідно до п. 2. ч. 11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 04 травня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики на суму 1575 доларів США. Строк повернення суми було встановлено 05 травня 2018 року. В підтвердження передачі коштів відповідач власноручно написав розписку (а.с. 37). 06 червня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір позики № 4/17 на суму 3000 доларів США. Строк повернення суми становив 1 місяць з моменту отримання коштів, а саме до 06 липня 2017 року. В підтвердження передачі коштів відповідач власноручно написав розписку (а.с. 31). 22 червня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір позики № 5/17 на суму 2500 доларів США (а.с. 29). Строк повернення суми становив 1 місяць з моменту отримання коштів, а саме до 22 липня 2017 року. 01 грудня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір позики (без номера) на суму 8000 доларів США. Строк повернення становив 3 місяці з моменту отримання коштів, а саме 01 березня 2018 року. В підтвердження передачі коштів відповідач власноручно написав розписку (а.с. 34). 04 травня 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики (без номера) на суму 4500 доларів США. Строк повернення суми становив 2 місяці з моменту отримання коштів, а саме 04 липня 2018 року. В підтвердження передачі коштів відповідач також власноручно написав розписку (а.с. 36). Відповідач не виконав жодного із взятих не себе зобов`язань перед позивачем. Позивач направив відповідачу вимогу про повернення коштів від 02.04.2018. Станом на день складання позовної заяви сума заборгованості складає 19725 Доларів США. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Крім того, відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст.193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. З огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Розрахунок 3% річних проводився з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Загальна сума нарахованих штрафних санкцій складає 983,41 доларів США. Враховуючи вище викладене, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір.

Outcome: approved