Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

03.02.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Миколаївської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на 11/100 частки домоволодіння №14 по вул. Чкалова м. Миколаєва, мотивуючи тим, що вказана частина домоволодіння за документами належить [PERSON]. Починаючи з 1987 року і по теперішній час позивачка добросовісно володіє і відкрито користується вказаною часткою домоволодіння, сплачує комунальні послуги та проводить поточний ремонт. А за такого просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 11/100 частину домоволодіння №14 по вул. Чкалова в м. Миколаєві. В судове засідання позивач не зявилася, представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача до судового засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та письмові заперечення по справі. Третя особа [PERSON] та [PERSON] до судового засідання не зявилися, надали до сулу заяви про розгляд справи за їх відсутності, підтвердили, що позивач більше десяти років безперервно, відкрито, добровільно користується жилим спірним приміщенням, сплачує поточні рахунки, підтримує будівлю в належному стані. Третя особа [PERSON] також до суду не зявився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до наступного: Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 22/300 частки домоволодіння №14 по вул. Чкалова в м. Миколаєві, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого 28.04.1992 року державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори. Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано Миколаївським обласним бюро технічної інвентаризації 20.05.1992 року за реєстровим №3973 (реєстраційне посвідчення від 20.05.1992 року). Відповідно до довідки, виданої 28.07.2017 року за вих. №2-3458 станом на 28.07.2017 року співвласниками житлових будинків з господарським будівлями та спорудами за адресою: м.Миколаїв вул. Чкалова, 14 є: [PERSON] 22/300 часток; [PERSON] 11/300 часток; [PERSON] 67/100; [PERSON] 11/100; [PERSON] 11/100 часток. З 03.03.1969 року позивач [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [INFO], що підтверджується копією будинкової книги. Як вбачається з акта, який складено начальником ТОВ «Николаевдомсервис» 27.07.2017 р. за №311 [PERSON] за адресою: м. Миколаїв, вул. Чкалова, 14 ніколи не проживала, рахунки за оплату комунальних послуг на її імя не відкрито. Судом також встановлено, що з 1986 року [PERSON] проживає у спірній частині домоволодіння, сплачує комунальні послуги по розрахунковій книжці, виданій на її імя, підтримує квартиру у належному технічному та санітарному стані, проводить поточний його ремонт. Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справа та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), виданої Третьою миколаївською державною нотаріальною конторою 25.04.2017 року спадкова справа після смерті [PERSON] не виявлена. Згідно з повідомлення Державного архіву Миколаївської області від 16.05.2017 року за №А-311/03-06 рішення виконавчих комітетів Миколаївської міської Ради народних депутатів та Заводської районної Ради народних депутатів м. Миколаїв за 1986-1989 роки про перехід у власність держави 11/100 частки домоволодіння по вул. Чкалова, 14 в м. Миколаєві, що належали на праві власності [PERSON] відсутні. За такого, позивачка безперервно, добросовісно та відкрито володіючи спірною часткою домоволодіння, а саме 11/100 часткою, протягом 30 років оформити набуте право власності на спірне майно не змогла, а тому звернулась до суду з даним позовом. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч. 4 ст.334 ЦК України). У ЦК України набувальна давність розглядається, як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до п. 9, 10, 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач набула право власності на спірне майно за набувальною давністю виходячи з приписів ст. 344 ЦК України, а за такого позов підлягає задоволенню. Твердження представника відповідача як на підставу для відмови у задоволенні позову про те, що позивач знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності на спірне майном, чим нібито порушено вимоги ст. 344 ЦК України в частині добросовісності заволодіння чужим майном, суд вважає не обґрунтованими, оскільки вказані обставини судом не встановлено. Окрім цього, посилання представника відповідача на ст. 555 Цивільного кодексу УРСР стосовно переходу спадкового права за правом спадкоємства до держави у випадку відсутності спадкоємців за законом та заповітом спростовуються дослідженими судом доказами.

Outcome: approved