Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

04.12.2017 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (на далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 96 224,26 грн. Свій позов банк обґрунтував тим, що 06.12.2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого він надав відповідачу кредит у сумі 9 600,00 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Але відповідач не дотримувалася строків погашення заборгованості за кредитним договором, тому станом на 31.10.2017 року утворилась заборгованість в розмірі 96 224,26 грн., яка складається з наступного: - 9 194,73 грн. - сума за кредитом; - 78 898,39 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 3 310,94 грн. - заборгованість за пенею та комісією; - 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); - 4 570,20 грн. - штраф (процентна складова); Оскільки відповідач не виконує належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, позивач просив стягнути з неї зазначену заборгованість. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва Павлової Ж.П. від 06.12.2017 року відкрито провадження в даній справі. 07.05.2018 року та 04.09.2018 року відповідач надала до суду заперечення на позовну заяву, в якому просила суд відмовити в задоволенні позову вважаючи, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки невідомі особи 28.12.2014 року шляхом вчинення шахрайських дій зняли кредитні кошти з її кредитної картки № [NUMBER] у сумі 9 194,73 грн., а сама відповідач жодних дій з цією карткою для вчинення грошових переказів з використанням кредитних коштів не вчиняла, даних картки (в тому числі ПІН-коду) нікому не розголошувала, одразу повідомила Банк про вчинення шахрайських дій, попросила заблокувати картку, з`ясувати куди поділися кошти та відновити стан рахунку, а також звернулася до органів поліції з повідомленням про злочин. Крім того, в запереченні відповідач просила суд застосувати строки позовної давності. 06.08.2018 року позивач надав до суду відповідь на відзив, в якому вважав заперечення відповідача безпідставними та не обґрунтованими, а за такого позов просив задовольнити в повному обсязі, оскільки саме клієнт банку несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви про блокування коштів на картрахунку. 04.09.2018 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду. 08.10.2018 року позивач надав до суду пояснення, в яких просив суд позовну заяву задовольнити в повному обсязі. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. В судове засідання відповідач не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила суд відмовити у задоволенні позову. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що 06.12.2007 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 9 600,00 грн., а відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що відповідач [PERSON] свої зобов`язання за даним договором не виконувала, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість, яка станом на 31.10.2017 року становить 96 224,26 грн., яка складається з наступного: - 9 194,73 грн. - сума за кредитом; - 78 898,39 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 3 310,94 грн. - заборгованість за пенею та комісією; - 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); - 4 570,20 грн. - штраф (процентна складова). За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав. В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Зокрема, цивільні права та обов`язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. В силу ст. ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи. Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб`єктів. Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст. 627 ЦК України, яка з посиланням на ст. 6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв`язку. Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті), так і договір, не передбачений у законодавстві (не пойменовані), проте породжує права та обов`язки його учасників. Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов`язання під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. В силу ст. 525-526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов`язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами. Принцип належного виконання припускає, що зобов`язання має бути виконане належними суб`єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Під порушенням зобов`язання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації. Порушенням зобов`язання є його невиконання і неналежне виконання. Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобов`язання могли утримуватися від їх вчинення. За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди. При цьому, відповідно до ст. ст. 622, 625 ЦК України боржник, не звільняється від обов`язку виконати зобов`язання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду. В силу статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість. Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77-78, ч. ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача. За ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Його істотними умовами є предмет, сума кредиту, строк повернення, розмір відсотків та належна форма укладення. Так, відповідно до виписки з рахунку боржника [PERSON] станом на 31.10.2017 року заборгованість перед банком дійсно становить 96 224,26 грн. Проте, у витязі з кримінального провадження внесеного 31.12.2014 року слідчим Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області за №12014150030006057 вказано, що 28.12.2014 року із заявою звернулась [PERSON] щодо прийняття заходів до невстановленої особи, яка 28.12.2014 року близько 15.30 год., шахрайським шляхом, через мережу Інтернет, заволоділа її грошовими коштами у сумі 9 194,00 грн., завдавши матеріального збитку на вказану суму. 28.12.2014 року о 15.52 год. відповідач зателефонувала до Банку за телефоном [NUMBER] та повідомила про шахрайські дії щодо картки № [NUMBER] та висловила прохання заблокувати картку і повернути кошти на рахунок, оскільки мною жодних операцій по карті в цей день нею не здійснювалось. 28.12.2014 року о 15.52 год. відповідач отримала на свій мобільний телефон [NUMBER] смс-повідомлення з Банку про блокування картки. 04.03.2015 року Відповідачем направлено листа Позивачу з проханням відмінити шахрайську операцію по вищевказаній картці. У відповіді на даний лист Банк відмовив останній у задоволенні вимог. В подальшому, слідчим СВ Заводського ВП ГУ НП в Миколаївській області за наслідками досудового розслідування вищезазначеного кримінального провадження 22.10.2016 року винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Однак, постановою Миколаївської місцевої прокуратури №1 від 28.11.2018 року постанова про закриття кримінального провадження скасована. Тобто, судом встановлено, що за даним фактом, на даний час триває досудове розслідування. За такого, в судовому засіданні не було доведено належними, допустимими та достатніми доказами, що відповідачка, вчиняла 28.12.2014 року (момент виникнення заборгованості) будь-які розпорядження про списання грошових коштів із своїх рахунків, також як і нічим не підтверджено, що вона вчиняла будь-які дії, що могли б призвести до списання грошових коштів. Відповідачка розголошення персональних даних третім особам категорично заперечує. Той факт, що відповідачка продовжила користуватися карткою не свідчить про визнання споживачем факту отримання даних кредитних коштів. Відповідно до ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно з ч. 3 ст. 1068 ЦК України, банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом. Частиною 1 ст. 1071 ЦК України встановлено, що банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Частиною 2 згаданої статті встановлено, що грошові кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його розпорядження лише на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Враховуючи, що судовому засіданні не доведено, що відповідачка вчиняла розрядження щодо списання/перерахунку коштів, та вчиняла будь-які інші дії, що могли б призвести до списання грошових коштів з його рахунків, а враховуючи викладені обставини справи, (блокування SIM-карти відповідачки), слід дійти висновку про те, що несанкціоновані електронні платіжні операції здійснені без фізичного пред`явлення позивачем ідентифікації електронного платіжного засобу та самого користувача, тоді як позивачем не надано належного підтвердження того факту, що саме [PERSON] своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті чи незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати електронні платіжні операції. Статтею 1073 ЦК України встановлено, що у разі безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунку банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Частиною 3 ст. 1092 ЦК України передбачено, якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону. У відповідності до ст. 39 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» суб`єкти переказу зобов`язані виконувати встановлені законодавством України та правилами платіжних систем вимоги щодо захисту інформації, яка обробляється за допомогою цих платіжних систем. Еквайр та емітент повинні проводити моніторинг з метою ідентифікації помилкових та неналежних переказів. У відповідності до п. 32.3.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором. Відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Згідно з Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежний платник - особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів; Згідно зі ст. 7 та п. 38.1 і 38.4 ст. 38 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», режим обслуговування клієнта банків полягає у зберіганні коштів, здійсненні розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів та створенні системи захисту інформації, яка повинна забезпечувати безперервний захист інформації щодо переказу коштів на усіх етапах її формування, обробки, передачі та зберігання. Аналіз наведених вище норм вказує, що крім функцій розрахунково-касового обслуговування клієнта, банк також виконує й функцію зберігання його грошових коштів, які перебували на поточному рахунку, і несе відповідальність за безпеку власної платіжної системи, а значить і грошових коштів. Відповідно до п. 18.3 статті 18 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», при прийманні електронних документів на переказ має бути дотримана відповідна процедура перевірки електронного цифрового підпису, що дає можливість пересвідчитися у цілісності та достовірності електронного документу. У разі недотримання зазначених вимог, банк або інша установа - член платіжної системи, несуть відповідальність за шкоду, заподіяну суб`єктам переказу. Згідно з п. 39.2.3 ст. 39 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» відповідач не забезпечив дотримання вимог законодавства та не виконав зобов`язань перед позивачем, як володільцем банківського рахунку. Згідно зі ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Оскільки з рахунків відповідачки списання коштів було вчинено незаконно, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню,

Outcome: dismissed