Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

04.06.2019 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між нею та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори від 27.02.1996 року №2-755. Свої вимоги мотивувала тим, що кв. [ADDRESS] належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 26.10.1995 року Житлово-комунальним управлінням ДП Чорноморського суднобудівного заводу. Вказана квартира є її єдиним місцем для проживання. На підставі договору дарування від 27.02.1996 року вона подарувала, а [PERSON] прийняла в дар спірну квартиру. На момент оформлення даного договору вона хворіла на алкогольний галлюциноз, хронічний алкоголізм, алкогольний делірій та перебувала на обліку у Миколаївському наркологічному диспансері. За станом свого здоров`я на момент оформлення правочину не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, оскільки постійно знаходилась в алкогольному сп`янінні та в цей стан її заводила відповідача та її знайомі. У зв`язку з чим, звернулась до суду із зазначеним позовом. Ухвалою суду від 05.07.2019 року відкрито провадження та справу призначено до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 26.11.2019 року призначено судову-психіатричну експертизу та зупинено провадження у справі. 16.01.2020 року до суду експертом було направлено клопотання та поверненні матеріали цивільної справи. Ухвалою суду від 20.01.2020 року поновлено провадження у справі. Ухвалою суду від 30.01.2020 року на виконання клопотання експерта з Миколаївського обласного наркологічного диспансеру та з Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 Миколаївської обласної ради витребувано медичну документацію. Ухвалою суду від 27.03.2020 року направлено матеріали цивільної справи разом з медичною документацією до Філії «Центр судово-психіатричної експертизи» Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» в Миколаївській, області для проведення експертного дослідження та зупинено провадження у справі. 25.06.2020 року ухвалою суду поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 11.09.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила про їх задоволення. До судового засідання відповідач не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась вчасно та належним чином у відповідності до положень ч.11 ст.128 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомила, відзиву до суду не надала. У відповідності до положень ст. 280-281 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. Суд, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до положень ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Судом встановлено, що [PERSON] перебуває на обліку в ОНД з 19.02.1990 р. (арк.спр. 8). Відповідно до інформації з ОНД, викладеної у листі від 27.05.2019 №2587, позивач систематично перебувала на стаціонарному лікуванні в МОНД (арк. спр.6). 27.02.1996 р. [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №2-755, відповідно до якого позивач подарувала, а відповідач прийняла у дар квартиру [ADDRESS] (арк. спр. 4-5). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. За нормою ч.1 ст. 722 Цивільного кодексу України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Відповідно до п. 2. ст. 719 Цивільного кодексу України, договір дарування нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню. За положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 17 вересня 2014 року в справі №6-131цс14). Згідно з ч. 4 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України (чинний на момент винесення постанови) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України (чинний на момент винесення постанови). Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Інформаційному листі № 10 від 27 вересня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов`язань, що виникають із договорів та інших правочинів» наголосив, що підставою для визнання правочину недійсним за вказаної ст. 225 ЦК України підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Аналогічна правова позиція міститься й у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, а саме, виходячи з вимог норми ч. 1 ст. 225 ЦК України, висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №97 від 09.06.2020 р. [PERSON] на момент оформлення оскаржуваного договору дарування страждала на психічне захворювання - розлад психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю. Синдром залежності. Постійне вживання (F 10.26). Даний розлад істотно впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (арк. спр.70-75). Згідно зі ст. ст. 76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Проаналізувавши викладене вище, дослідивши документи, суд дійшов висновку, що укладення спірного договору особою, яка не мала вільного волевиявлення на таке відчуження, суперечить нормам цивільного законодавства. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, беручи до уваги докази, що містяться в матеріалах справи, які протягом розгляду справи не були спростовані відповідачами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved