Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

03.12.2019 року позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] (про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна шляхом визнання права власності на частку майна. В обґрунтування позовних вимог, які були уточнені 11.06.2020 року, [PERSON] послався на те, що він та [PERSON] , проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2010 року до 14.10.2019 року. За цей період між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю: вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство. [INFO] у них народився син, [PERSON] . Від попередніх відносин у [PERSON] є також дві доньки - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які також проживали разом з нами. [PERSON] ніколи не працювала та свого прибутку не мала крім грошей, що отримувала від держави на утримання дітей. У 2018 році його батько, [PERSON] , продав належну йому квартиру за адресою: [ADDRESS] , де він був зареєстрований та проживав разом із [PERSON] та дітьми до 31.07.2018 р. Для того, щоб купити будинок для їх сім`ї, він попросив батька продати належну йому квартиру за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з цим 31.07.2018 р. він знявся з реєстрації, про що свідчить копія паспорту з відміткою про зняття з реєстрації 31.07.2018 р. Гроші від продажу квартири у розмірі 85000 (вісімдесят п`ять тисяч) доларів США, що в еквіваленті у 2018 році складали 2370650 (два мільйона триста сімдесят тисяч шістсот п`ятдесят) гривень, батько надав мені, щоб я міг купити будинок. Решту ј частину грошей - 883586 гривен, що в еквіваленті складало 32000 доларів США. надав я та ј частину грошей - 883586 гривен, що в еквіваленті складало 32000 доларів США, було надано [PERSON] 28 серпня 2018 року, під час нашого спільного проживання, за гроші, що складалися з тих, що надав мій батько та він разом з [PERSON] , був придбаний за договором купівлі-продажу будинок за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] площею 0,0452 га з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Право власності на будинок та земельну ділянку було оформлено на [PERSON] . З цього часу він, [PERSON] та діти стали проживати спільно у будинку за адресою: [ADDRESS] . Після продажу 31.07.2018 р. квартири за адресою: [ADDRESS] іншого житла у нього немає. [PERSON] як власник житла зареєструвалась за цією адресою сама та зареєструвала всіх дітей. Його [PERSON] не зареєструвала, однак він продовжував жити в будинку однією сім`єю з нею та дітьми. 14.10.2019 р. між нами виник побутовий конфлікт, [PERSON] забрала дітей, покинула домівку та стала проживати в іншому місці. Він хотів примиритися, але [PERSON] відмовляється спілкуватися, змінила замки у будинку. Також просить поділити грошові кошти у розмірі 128000, які були заставою в Приморському районному суді м. Одеси та були повернені [PERSON] , посилаючись на те, що гроші збирали його батьки та знайомі. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16.12.2019 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18.09.2020 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового засідання. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник підтримали уточнений позов та, посилаючись на викладені в ньому обставини, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник відзиві на позовну заяву та поясненнях під час розгляду справи проти позову заперечували, просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Наголошували, що, дійсно, вона та позивач з кінця 2010 року почали зустрічатися, та тривалий час проживали разом, коли вона завагітніла їх спільною дитиною - [PERSON] , [INFO] , та пару років після. Після народження дитини стосунки між ними погіршились, позивач почав її бити, та морально знущатися. З того часу повністю налагодити відносини не було можливим. В середині 2014 року позивач активно почав вживати наркотичні засоби та збувати їх, його навіть було притягнено до адміністративної відповідальності. Після того як [PERSON] , з грудня 2015 року черговий раз її побив, разом з дітьми проживала у батьків по березень 2016 року. У цей час [PERSON] переховувався від правоохоронних органів, в період 28.07.2016 року по 16.06.2017 рік вони взагалі не проживали разом, не вели спільне господарство, не мали спільного бюджету - [PERSON] знаходився під вартою по кримінальній справі № 522/14018/16-к, та запобіжний захід суд постійно продовжував. Після звільнення позивача з під варти 16.06.2017 року, дійсно вона та її діти разом з ним деякий час проживали за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] обіцяв припинити вживати наркотики, присягався що змінився і буде працювати над своєю поведінкою, однак, як показав час, цього не відбулося, і спроба налагодити хоч якісь відносини виявилася марною. Через це вона була вимушена знімати квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором оренди від 15.01.2018 року. Тобто на момент придбання 27.08.2018 року будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , вона з дітьми взагалі проживали окремо більше пів року. Тому я жодним чином не могла бути обізнана про наміри щодо продажу квартири батьком позивача. Будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , вона придбала за власні кошти, та кошти отримані від близьких та рідних їй людей, про що в них наявні боргові розписки. Взагалі для неї є дивним посилання позивача, що його батько надав гроші на придбання будинку, та ще «дозволив» оформити на моє ім`я, адже в них завжди були неприязні стосунки. Позивач зазначає, що квартира [ADDRESS] була продана за 85000 доларів США, однак, в матеріалах справи взагалі відсутні будь-які докази того за яку вартість та чи взагалі ним було щось продано. Знаючи що це квартира зі старим ремонтом у старому фонді п`ятиповерхового будинку, та знаючи, завдяки пошуку для придбання будинку, ринок цін у 2018 році - середня ціна за 1 кв.м. близько 800 доларів США, а тому у вартість всієї квартири не могла б і перевищувати 50 000 доларів США. Окрім того, навіть якщо батько позивача все ж таки продав квартиру, то невідомо чи він взагалі надав гроші позивачу. На скільки їй відомо, то у батьків повивача було багато боргів через ведення щодо нього кримінального процесу, оплату послуг адвокатів та вирішення питань пов`язаних з провадженням протягом багатьох років. Щодо грошових коштів, які були виплачені в якості застави повідомила, що кошти брала у батьків та знайомих. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що він є батьком [PERSON] , також повідомив, що [PERSON] та [PERSON] познайомились в 2011 році, до 2018 році проживали к квартирі, яку він надав ім. для проживання, коли у [PERSON] народився син він позичив гроші для купівлі будинку, для цього потрібно було продати квартиру по [ADDRESS] , згодом сторони переїхали у придбаний будинок за адресою: [ADDRESS] , зробили там ремонт для комфортного проживання, вселились у 2018 році, конфлікт у них виник у жовтні 2019 року, [PERSON] ніде не працювала, [PERSON] працював будівельником та займався ремонтом автомобілів, [PERSON] брав у нього гроші під розписку для купівлі будинку, [PERSON] купував меблі, утримував дітей, возив на відпочинок на Кароліно -Бугаз, дарував відповідачці ювелірні вироби, позивач позичав гроші у нього та поступово повертав, за рік витрачав приблизно 10 тис. дол. США, витрачав на одяг для сім`ї, книжки для дітей на продукти. [PERSON] приймав участь у вихованні дітей, спілкувався з ними, читав книги, водив дітей до спортивних секцій, [PERSON] проживала з дітьми у квартирі [ADDRESS], коли [PERSON] був у в`язниці, гроші на заставу надав він, вона внесла заставу за нього, у спірному будинку [PERSON] не проживає, поважав [PERSON] добре спілкувався з нею, надалі дізнався зі слів сина, що вона пиячила, вживала одурманюючі речовини, займалась проституцією, про те, чи син вживає наркотичні речовини він не знає, дружину не бив, будинок оформили на [PERSON] через те, що [PERSON] був під вартою, з батьками [PERSON] ніколи не спілкувався, квартиру на [ADDRESS] продав приблизно за 40 тис дол. США. Свідок [PERSON] яка є матір`ю [PERSON] повідомила, що її син та [PERSON] почали зустрічатися у 2011 році, у неї вже було 2 дитини, згодом вони почали жити разом, жили у квартирі [PERSON] , у 2013 році у них народився син, відносини у них були нормальні, вона їм допомагала, носила продукти, [PERSON] не працювала, купили будинок у 2018 році за гроші її чоловіка, продали квартиру [ADDRESS], ще позичили грошей та купили будинок, продала свою квартиру, щоб зробити ремонт у будинку [PERSON] , коли [PERSON] був у СІЗО [PERSON] жила у своєї мами, потім повернулась, чому [PERSON] вирішила піти від [PERSON] вона не знає, часто приводила до неї дітей, свідок добре до них відносилась та дарувала подарунки, не знає чому оформили будинок на [PERSON] , їй відомо, що [PERSON] спровокувала бійку та вдарила [PERSON] , [PERSON] на будинок внесла незначну суму коштів, основні кошти внесли вона та її чоловік, чоловік продав квартиру приблизно за 42-45 тис. дол. США, чоловік ходив у рейс 5-6 років тому, у будинок купували меблі, зробили нову кухню, придбали побутову техніку, з 2014 року по 2019 рік проживали в квартирі [ADDRESS]. [PERSON] возив дітей до школи, на спорт. На секції, [PERSON] брала у борг 10 тис. дол.. США у її подруги [PERSON] під розписку, гроші їй повертав [PERSON] , свідок вказує, що повністю розрахувалась після придбання будинку, також давала кошти на утримання будинку. Свідок [PERSON] , який є другом сім`ї, повідомив, що знає [PERSON] з 2001 року, [PERSON] з 2011 року, він був депутатом районної ради [PERSON] допомагав йому, бував у будинку сторін та у батьків [PERSON] на [ADDRESS] та на [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] з її батьками 3 роки назад приходили до нього на день народження, припинили жити разом приблизно 2 роки тому, не знає причину того, що вони роз`їхались, у них були гарні стосунки, [PERSON] не працювала, [PERSON] працював будівельником, продали квартиру, щоб купити будинок, для того щоб було більше місця для дітей, не зареєстрували шлюб через позицію [PERSON] , , [PERSON] ніколи не казала, що її б`ють, [PERSON] не приймає алкоголь та наркотики, [PERSON] постійно знаходиться з дітьми. Свідок [PERSON] повідомила, що вона є сусідкою [PERSON] , проживає на [ADDRESS] , він та [PERSON] переїхали у серпні 2019 року, у них троє дітей, вважала, що всі діти є спільними, не чула, щоб [PERSON] кричав чи бив когось, [PERSON] жалілась їй, що втомилась від побуту, дізналась. Що вони перестали жити окремо коли [PERSON] змінила замки, вони вели спільне господарство, разом їздили до магазину, на території дому саджали дерева, знає, що [PERSON] давав гроші за будинок. Свідок [PERSON] , яка є подругою сім`ї, повідомила, що знає [PERSON] більше 40 років, у 2011 році [PERSON] познайомився з [PERSON] у 2011 роцівони вирішили проживати разом, у 2019 році [PERSON] приходила привітати [PERSON] у вересні з днем народження, вони жили у квартирі на [ADDRESS] , у [PERSON] були неприємності, вона приходила з матір`ю [PERSON] у ту квартиру допомагали [PERSON] з дітьми, сторони були на дні народження у [PERSON] , [PERSON] залишала дітей на кілька годин [PERSON] , а та сиділа з дітьми, складалось враження, що сторони були сім`єю, зайняли у неї 10 тис. дол. США, у неї попросила матір [PERSON] зайняти гроші, будинок оформили на [PERSON] через те, що на [PERSON] була кримінальна справа, їй сказали, що будинок коштував 80 тис. дол. США, , квартиру на [ADDRESS] , продали приблизно за 40-45 тис дол.. США, [PERSON] позичав кошти у друзів, чула, що [PERSON] брала кошти у своєї матері, 10 тис всю суму, ще не повернули,, частину коштів повертав [PERSON] , [PERSON] не повертала, коли [PERSON] був у СІЗО [PERSON] носила йому передачі, не знає чи працювала [PERSON] . Свідок [PERSON] , який є другом сім`ї з 1994 року, повідомив, що сторони проживають однією сім`єю з 2011 року проживали спочатку по [ADDRESS] , потім на [ADDRESS], [ADDRESS] робили ремонт, купували пральну машину та іншу техніку, [PERSON] ніде не працювала, сиділа з дітьми, сиділа вдома з дітьми, гроші заробляв [PERSON] , працював у будівництві, займався машинами, [PERSON] був під слідством, у цей період [PERSON] жила на [ADDRESS] , вона просила продати їх машину, він її продав та кошти віддав [PERSON] , вона купувала передачі [PERSON] , потім вони купили будинок на [ADDRESS] , робили там ремонт, перевезли у будинок меблі з квартири, [PERSON] також займався з дітьми, гуляв з сином. Свідок [PERSON] повідомив, що він працює у ветеринарній клініці поряд з домом сторін, знають сторін з 2010-2011 року, вони є клієнтами вказаної клініки оскільки мають багато тварин, жили однією сім`єю, іноді залишали в них ключі чи продукти, з`їхли з квартири приблизно у 2017 році та вони після того не спілкувались. Свідок [PERSON] , який є сусідом, повідомив, що в кінці 2018 року [PERSON] у його родичів придбав будинок, [PERSON] та його дружина з трьома дітьми проживали у будинку, перестав її зустрічати біля будинку приблизно пів року тому, зараз у будинку проживає [PERSON] , у нього з дружиною начебто конфлікт Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Частиною першою ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями ч.ч.1-5 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом та несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторін. За вимогами п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом із тим згідно зі ст.74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Для визнання осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК , суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Допитані в судовому засіданні свідки кожен окремо в своїх поясненнях суду пояснили, що знайомі зі сторонами на протязі тривалого часу, сторони проживали разом, вели спільне господарство, побут, виховували трьох дітей, мали спільний сімейний бюджет, купували речі, мали багато тварин. Зазначений факт також підтверджується фотознімками наданими позивачем в якості доказів до позову на яких зображені сторони. Як наголошує ВСУ у п. 20 постанови пленуму №11 від 21.12.2007 року «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 72 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Оскільки відносини між подружжям мають, насамперед, глибоко особистий характер, то й правовому регулюванню особистих немайнових відносин у сімейному праві надається особливе значення. Суспільні зв`язки, що складаються в сім`ї, є глибоко особистими, багато в чому інтимними і ґрунтуються на почуттях любові та взаємної прихильності. В Сімейному кодексі, порівняно з КЗпШС, збільшена кількість норм, які регулюють особисті немайнові відносини подружжя. Проте велика кількість особистих відносин між подружжям знаходиться поза сферою правового регулювання. В силу своєї делікатності та інтимності вони не піддаються зовнішньому впливу, що вказує на їх особливий характер. До особистих немайнових прав подружжя СК відносить ті, які є найбільш важливими та на які можна впливати нормами сімейного права. Це право на материнство та батьківство; право на повагу до своєї індивідуальності; право на духовний розвиток; право на зміну прізвища; право на розподіл обов`язків та спільне вирішення питань життя сім`ї; право на особисту свободу. Загальними засадами регулювання особистих немайнових відносин між подружжям згідно зі ст. 7 СК є здійснення їх з урахуванням права на таємницю особистого життя подружжя, права кожного з них на особисту свободу та неприпустимість свавільного втручання в сімейне життя; відсутність привілеїв чи обмежень кожного із подружжя за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками; здійснення прав та обов`язків кожним із подружжя на рівних засадах. Цей принцип базується на загальних положеннях ст. 24 Конституції України й означає право кожного з подружжя на особисту свободу; спільне вирішення питань материнства, батьківства, виховання й освіти дітей, інших питань життя сім`ї; право кожного з подружжя на повагу до своєї індивідуальності; обов`язок подружжя щодо побудови сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, спільної турботи про матеріальне забезпечення сім`ї та розвиток дітей. Відтак суд зазначає, що первісним чинником з метою визначення чи перебувають особи у відносинах, тотожних загальновизнаному поняттю «сім`ї», є встановлення наявності у осіб спільних особистих немайнових прав та обов`язків - врегульованих нормами сімейного права відносин стосовно особистих немайнових благ та інтересів осіб, які перебувають у шлюбі. Судом оглянуто фотографії спільного відпочинку, спільного святкування свят, спільного відпочинку у колі друзів та з дітьми, що не заперечувалось відповідачем в судовому засіданні. Верховний Суд в Постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 роз`яснив, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Таким чином, з наведеного положення випливає головна ознака подружніх відносин: наявність факту спільного проживання, ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України № 6-148 цс12 від 12 грудня 2012 року, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч.4 ст. 263 ЦПК України) Також, відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] у сторін народився син - [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України днем розірвання шлюбу вважається день набрання чинності рішенням суду. Як вбачається з копії рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.03.2012 року [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб 21.03.2012 року, та враховуючи те, рішення набрало законної сили 03.04.2012 року, то факт проживання однією сім`єю з [PERSON] необхідно відраховувати саме з цього числа. Окрім того, посилання відповідачки про те, що у них не було сімейних відносин оскільки періодами вони не проживали разом після сварок та в період 28.07.2016 року по 16.06.2017 рік вони взагалі не проживали разом, оскільки [PERSON] перебував у СІЗО не знайшли свого підтвердження, оскільки, як і показаннями свідків так і матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] купувала та передавала йому передачі, збирала гроші, та внесла за нього заставу. Як вбачається з матеріалів справи 30.10.2019 року до суду звернулась [PERSON] з заявою про видачу обмежувального припису, в якій зазначила, що [PERSON] спільно проживає з нею. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.11.2019 року у задоволені їй заяви про видачу обмежувального припису їй було відмовлено. 05.12.2020 року [PERSON] знову звернулась з заявою про видачу обмежувального припису. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06.12.2019 року було видано обмежувальний припис відносно [PERSON] строком на один місяць. З огляду на наведене, системний аналіз наявних доказів дозволяє суду дійти висновку про наявність у сторін спору відносин, що за своєю суттю відповідають відносинам сім`ї, в період з 03.04.2012 року по 03.12.2019 року, так як цей факт підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та показами допитаних в судовому засіданні свідків, не вірити яким у суду немає підстав. Щодо визнання спірного майна спільною сумісною власністю сторін. Згідно з довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, а також з наданої копії договору купівлі продажу від 27.08.2018 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою О.В., [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 0,0452 га за адресою: [ADDRESS] . Згідно з довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, а також з наданої копії договору купівлі продажу від 27.08.2018 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою О.В., [PERSON] належить на праві власності 67/100 частин домоволодіння з а адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, слід встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові ВС від 29.03.2019 року. З матеріалів справи та з показів свідків вбачається, що позивач працював, та придбати будинок та земельну ділянку, йому допомагали батьки, а саме, батько до 2014 року працював капітаном на судні та допомагав з коштами, а потім мати [PERSON] продала квартиру , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 01.08.2018 року З матеріалів справи вбачається, що на час придбання спірного житлового будинку із земельною ділянкою сторони проживали разом та вели спільний побут, мали спільний сімейний бюджет. Відповідач заперечував проти зазначеного факту та стверджував, що дане майно було придбано за його власні кошти, однак зазначені відповідачем відомості спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та показами свідків. Відтак на підставі наданих позивачем доказів та показів свідків наданих під час розгляду справи, суд приходить до переконання, що 67/100 будинку та 0,0452 га земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] набуті сторонами спору в результаті спільної праці за спільні кошти під час перебування в офіційному шлюбі та під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період встановлений судом, а тому є спільною сумісною власністю сторін спору. Щодо поділу спільного майна. Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з того, що засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків членів сім`ї визначені Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України), Згідно ч. 2 ст.372ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007року №11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Статтями 11-13ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Вирішуючи питання про розподіл майна подружжя в натурі, суд враховує положення ст. 71 СК України, а також встановлені у судовому засіданні обставини. З урахуванням викладено вище суд вважає, що вимоги позивача щодо поділу житлового будинку, земельної ділянки є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивачем доведено, що спірне майно було придбано за спільні кошти подружжя, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та показами свідків. Разом з тим, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в частині вимог про визнання за відповідачем - [PERSON] права власності на Ѕ (одну другу) частину спільного майна, оскільки відповідачка має повну цивільну дієздатність та самостійно може звернутися до суду із відповідною позовною заявою про визнання за нею права власності на Ѕ (одну другу) частину вказаної квартири. Щодо вимоги про поділ майна та коштовностей придбаного за час спільного сумісного проживання однієб сім`єю добровільно суд приходить до висновку про відмову у задоволенні цієї вимоги, оскільки вимога має бути чіткою та з переліком конкретного майна та конкретних коштовностей, враховуючи абстрактність данної вимоги, вона задоволенню не підлягає. Щодо вимоги про поділ грошових коштів у розмірі 128000 грн., які були заставою у Приморському районному суді м. Одеси, суд зазначає, що доказів наявності наразі вказаних коштів суду не надано, відповідно до наданих пояснень сторін та показань свідків гроші збирались у родичів та друзів, продавалось майно, проте доказів того, що продавалось спільне майно, суду не надано, не надано й документального підтвердження походження вказаних коштів, та не надано доказів того, чи були повернуті ці кошти особам, які їх надавали чи вони залишились у відповідачки, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог у цій частині. Щодо вимоги про усунення перешкод у користуванні спірним майном, суд зазначає, що позивач у судовому засіданні відмовився від вказаної вимоги, оскільки наразі йому ніхто не чинить перешкоди у користуванні вказаним майном.

Outcome: partial