Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

02.11.2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] В обґрунтування позовної заяви зазначено, що [PERSON] є власником житлового приміщення за адресою: [ADDRESS], яка належить останньому на праві особистої приватної власності. Відповідач по справі є сторонньою для позивача особою і при цьому він має зареєстроване місце проживання у належному [PERSON] на праві особистої приватної власності житловому приміщенні, однак, не дивлячись на свою реєстрацію, з 2011 року [PERSON] не проживає у ньому, а фактично проживає за іншою адресою. У квартирі відсутні особисті речі відповідача. Відносини сторони не підтримують. Основною причиною по визнанню відповідача таким, що втратив право на проживання є та обставина, що через реєстрацію відповідача [PERSON] вимушений сплачувати за нього певні комунальні послуги, а також наявні складнощі в оформленні субсидії. Позивач наголошував на тому, що [PERSON] понад 7 років не мешкає у квартирі, а тільки має зареєстроване місце проживання. Його відсутність за місцем реєстрації, а також відсутність його особистих речей, свідчить про те, що він обрав нове постійне місце проживання. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву з проханням розгляду справи без його участі, позов підтримує та просить його задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, причин неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав. Згідно зі ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, на підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо за положеннями ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч. 2 ст. 247 ЦПК України). Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. Встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] Харківської області, на підставі Договору дарування від 31.01.2004 року, серії ВВВ № 347821, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.03.2004 року № 2954616 (а.с. 8, 9). Згідно даних копії будинкової книги на квартиру [ADDRESS] та відомостей Комсомольської селищної ради Зміївського району Харківської області від 13.11.2018 року вих. № 3248/02-19 [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с. 10-11, 17). При цьому, Актом обстеження В.о. Голови правління ОСББ «Наш дім» [PERSON] від 03.09.2018 року встановлено, що [PERSON] мешкає за адресою [ADDRESS] разом зі своїм чоловіком [PERSON] та доньками [PERSON] та [PERSON]. Інші особи, які зареєстровані разом із [PERSON] за вказаною адресою не мешкають, починаючи з 2011 року (а.с. 12). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. У зв'язку з тим, що в будинку позивача зареєстрований відповідач, який фактично там не проживає, [PERSON], як власник квартири, не може повною мірою реалізувати своє право, встановлене Конституцією України та законом на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 317 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засаді суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Виходячи з вказаних положень Конституції України та Цивільного кодексу України, позивач, як власник майна має права безперешкодно користуватись своєю власністю та таке право гарантується державою. Тобто, у разі порушення права власника держава, зокрема, в особі судів, забезпечує захист права власності від порушень з боку іншої особи. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу відповідно до положень Цивільного кодексу України. У разі створення перешкод у користуванні власністю, позивач може звернутися до суду з вимогою про вчинення дій, необхідних для відновлення порушеного права власності, а саме визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Реєстрація відповідача [PERSON] у квартирі [PERSON] перешкоджає позивачу у володінні, розпорядженні його власністю. Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. З огляду на вище викладене, враховуючи відсутність [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання понад шість місяців без поважних причин, суд дійшов висновку, що позовна заява [PERSON] є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved