Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-08 00:00:00

02.11.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив змінити розмір стягнення з нього на користь [PERSON] та [PERSON] аліментів з розміру по 1/4 частини до 1/8 частини його доходу та відізвати судові накази від 11 вересня 2017 року та від 26 вересня 2017 року від виконання. В обґрунтування позову зазначив, що судовими наказами Новоград-Волинського міськрайонного суду з нього на користь відповідача [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини, [PERSON], [INFO], та на користь відповідача, [PERSON] на утримання дочки [PERSON], [INFO], в розмірі по1/4 частині на утримання кожної. На даний час його матеріальний стан суттєво погіршився, у зв`язку з ростом цін на продукти харчування та на комунальні послуги, не в змозі сплачувати аліменти у розмірі, встановленому судом. Сторони в судове засідання не прибули, надіслали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Позивач в письмовій заяві позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] позов визнала, не заперечила проти його задоволення. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обовязку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Згідно положень статей 141, 180-182 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Батьки зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Способи виконання обовязку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що на підставі судових наказів виданих Новоград-Волинським міськрайонним судом Житомирської області: №285/3237/17 від 11 вересня 2017 року, з позивача на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини, [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; № 285/3468/17 від 26 вересня 2017 року з позивача на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], в розмірі1/4 частини заробітку, та не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 3, 4). Рішенням суду від 10 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили, вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частки від його заробітку до досягнення донькою, [PERSON] трьох років 11 листопада 2019 року (а.с. 17). Частиною 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них. Таким чином, зменшення або збільшення розміру аліментів є правом, а не обовязком суду і закон не передбачає такої можливості лише за наявності зміни матеріального стану платника аліментів без врахування обставин, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, позивач має задовільний стан здоровя, є працездатною особою молодого віку - 31 рік, постійного місця роботи не має, але при цьому на обліку у службі зайнятості, як безробітний, не перебуває, інших утриманців не має, не надає добровільно відповідачам матеріальну допомогу на утримання дітей. Відповіддно до ч. 2\~ст. 182 СК України (зі змінами від 08.07.2017 року) мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, з 08.07.2017 року мінімальний розмір аліментів на одну дитину становить 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, незалежно від того як стягуються дані аліменти: в частці від заробітку чи у твердій грошовій сумі. Посилання позивача на те, що він не працює, не дають підстав для зменшення розміру аліментів. Жодних документів, які б підтверджували непрацездатність позивача чи неможливість його працевлаштування, суду надано не було. Так як і не було ним надано доказів на підтвердження того, що доходи і матеріальне становище відповідачів надають їм можливість забезпечити однорічній та семирічній донькам належний життєвий рівень при отриманні аліментів у розмірі 1/4 частини від його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і що встановлена судом сума аліментів ставить позивача у матеріальне становище значно гірше від положення дітей і відповідачів. На думку суду, визначена судом сума аліментів є реальною, дає змогу забезпечити мінімальні життєві потреби дітей і матеріальний стан позивача навіть з відрахуванням аліментів буде задовільним та стабільним, що в свою чергу не тільки не звільняє його від обовязку утримувати своїх неповнолітніх дітей, а навіть дозволяє позивачу виконувати свої зобовязання щодо оплати аліментів на утримання доньок у розмірі, визначеному судом. Звертаючись з позовом до суду, позивач фактично не вказав обставин, що мають істотне значення для зменшення розміру аліментів. У виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України позивач не довів суду, що його матеріальний або сімейний стан змінилися настільки, що унеможливлює виплату ним аліментів на утримання дітей у розмірі 1/4 частини його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що могло б бути підставою для зменшення розміру аліментів, визначеного рішенням суду. Виходячи із наведеного, суд вважає, що позивач не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, та відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не підтвердив цих своїх доводів відповідними доказами, передбаченими ЦПК України. Відтак взадоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed