Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

04 вересня 2018 року позивач [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] Мінєвича, [PERSON], третя особа: Публічне акціонерне товариство «[PERSON] Аваль» про визнання договору поруки недійсним, який згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 вересня 2018 року передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. (а.с.12). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2018 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та справу призначено до розгляду (а.с.13-14). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві зазначає, що вона перебуває у шлюбі з [PERSON] з 17 травня 1989 року. У травні 2016 року їй стало відомо, що 01 листопада 2007 року між її чоловіком та ВАТ «[PERSON] Аваль» було укладено договір поруки № 014/139298/3175/73, за умовами якого він поручився перед банком за [PERSON] за кредитним договором № 014/139298/3175/73 від 01 листопада 2007 року. Позивач вважає, що указаний договір поруки порушує її права, оскільки він не є дрібним побутовим правочином і має високу вартість, а вона не надавала згоди на його підписання, з огляду на що указаний договір повинен бути визнаний недійсним (а.с.1-3). Позивач [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити (а.с.39). Від відповідача [PERSON] також надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення (а.с.38). Відповідач [PERSON] також направив на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення (а.с.40). Представник відповідача ПАТ «[PERSON] Аваль» не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 02 жовтня 2018 року надійшли письмові пояснення представника банку, у яких останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що договір поруки [PERSON] уклав не в інтересах сімї і він не породжує для його дружини ніяких обовязків (а.с.20-22). Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] і [PERSON] перебувають у шлюбі, який було зареєстровано 17 травня 1989 року Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції за актовим записом № 393 (а.с.10). 01 листопада 2007 року між ВАТ «[PERSON] Аваль» і [PERSON] було укладено кредитним договір № 014/139298/3175/73, за умовами якого останній отримав у кредит грошові кошти у розмірі 234000 доларів США за сплатою 13% річних на строк до 31 жовтня 2014 року (а.с.5-8). В забезпечення виконання зобовязань за указаним кредитним договором 01 листопада 2007 року між ВАТ «[PERSON] Аваль» і [PERSON] було укладено договір поруки № 014/139298/3175/73, за умовами якого останній поручився за належне\~виконання позичальником\~взятих на\~себе зобовязань\~за указаним\~кредитним договором\~(а.с.4). У пункті 1.6 указаного договору поруки «Фактичні сімейні відносини» зазначено про проживання жінки і чоловіка однією сімєю, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі. У звязку з неналежним виконанням позичальником зобовязань за кредитним договором існує заборгованість, що станом на 29 серпня 2018 року складає 2711914,52 доларів США (а.с.28). \~ \~ \~ \~До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права. Відповідно до ч. 1 ст.\~626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст.\~627\~ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст.\~638\~ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 16\~ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.\~\~\~\~\~\~\~\~ Так, відповідно до частин першої - третьої статті 215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Статтею 63\~СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ч. 1, 2 ст.\~65\~СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно пункту 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення статті 65\~Сімейного Кодексу\~України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, яке є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Відповідно до ч. 1, 2 ст.\~73\~ЦК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. У статті 369\~ЦК України передбачені наступні правила здійснення права спільної сумісної власності: співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Враховуючи, що при укладені договору поруки були порушенні права позивача, оскільки договір поруки створює обов'язок щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю подружжя, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог позивача, на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача суму сплаченого при предявленні позову судового збору в розмірі по 352,40 грн. з кожного Враховуючи викладене та

Outcome: approved