Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-08 00:00:00

04.08.2015 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON], в якому зазначила, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 03.11.2013 року. Від даного шлюбу вона та відповідач мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO]. Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки в твердій грошовій сумі в розмірі по 800 гривень щомісячно, починаючи з часу звернення з позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття, та на її утримання в розмірі по 500 гривень щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дочкою [PERSON] трирічного віку, зсилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, відповідач проживає окремо від сімї, участі в утриманні дочки не приймає, чим ставить її у скрутне матеріальне становище, а вона не працює, так як перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку. Відповідач офіційно не працює, але їздить на тимчасові заробітки до Російської Федерації, тому може та повинен сплачувати аліменти на утримання дитини та на її утримання у твердій грошовій сумі. Крім того, просить стягнути на її користь витрати, повязані з наданням їй правової допомоги. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася. Відповідно до заяви від 20.08.2015 року просить справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с.14). Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявився, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судової повістки за зареєстрованим місцем проживання, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення йому судової повістки (а.с.12). Судова повістка про виклик відповідача в судове засідання, призначене на 09.09.2015 року, направлена судом на імя відповідача за місцем реєстрації проживання, зазначеним в інформації Шаргородського РС УДМС України у Вінницькій області (а.с.10), повернута до суду відділенням Укрпошти з поміткою про відсутність відповідача за зареєстрованим місцем проживання (а.с.19). Відповідно до вимог ч.5 ст.74 ЦПК України, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через курєрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь в справі… У разі ненадання особами, які беруть участь в справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, що не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручено їм належним чином. Відтак, суд вважає, що відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи і повторно не зявився до суду без поважних причин, заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 04.08.2015 року, не надав. Згідно із ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не зявився до суду без поважних причин, не повідомив суд про причини неявки в судове засідання, заяви про розгляд справи у його відсутності не подав, а позивачка не заперечує щодо заочного розгляду справи, то суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. В судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивачка заявила клопотання про розгляд справи за її відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 03.11.2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.4). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: дочку [PERSON], [INFO], батьком якої в свідоцтві про народження зазначений відповідач, а матірю позивачка, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.6). Дитина сторін [PERSON], [INFO], знаходиться на утриманні матері, що вбачається із довідки, виданої виконкомом Деребчинської сільської ради від 03.08.2015 року за № 1684 (а.с.5). Відповідач добровільно коштів на утримання дитини не надає. Позивачка не працює, так як здійснює догляд за дитиною до досягнення трирічного віку. Також, з позовної заяви вбачається, що відповідач фізично здоровий, працездатний, не працює, але отримує дохід від тимчасових заробітків, не має на утриманні інших непрацездатних осіб, що не заперечується відповідачем, оскільки заперечень щодо позову відповідач не надав, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 04.08.2015 року. Відтак, з огляду на досліджені судом обставини, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості забезпечувати на рівні з позивачкою інтереси дитини та її утримання, тобто може надавати допомогу на утримання дочки, оскільки, як вбачається з досліджених в судовому засіданні доказів, весь обсяг обовязків, повязаних з утриманням дитини, покладено саме на позивачку, з якою проживає дочка, що ставить її сімю в скрутне матеріальне становище та у нерівні умови по відношенню до відповідача. Таким чином, судом встановлено, що відповідач ухиляється від надання добровільної матеріальної допомоги на утримання дочки [PERSON]. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтями 180-182, 184, 191 СК України передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення батьків від утримання дитини, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Зазначений розмір, визначений у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, і, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дитини з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов в частині стягнення аліментів на утримання дитини підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дочки в повному обсязі, тобто в розмірі 800 грн. щомісячно, зазначаючи, що сама несе весь обсяг витрат на утримання дитини, без участі відповідача, а відповідач від матеріального утримання дитини ухиляється. Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами. Зокрема, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 03.11.2013 року, що вони мають спільну дочку [PERSON], утримання якої є предметом даного спору, що дитина знаходиться на утриманні позивачки, що відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дочки не надає, що відповідач працездатний, фізично здоровий, інших осіб на утриманні не має, може утримувати дитину належним чином, на рівні з позивачкою. З огляду на те, що судом встановлено той факт, що відповідач не приймає участі у матеріальному утриманні дочки і весь обсяг обовязків по утриманню дитини покладено на позивачку, то це ставить сторони у нерівні умови. Тому, при визначенні розміру аліментів, суд вважає, що він повинен бути визначений у твердій грошовій сумі, оскільки позивачка просить визначити аліменти в твердій грошовій сумі, а відповідач заперечень щодо цього на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 04.08.2015 року, суду не подав. Крім того, розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача, повинен бути визначений в сумі 800 грн. щомісячно, починаючи з 04.08.2015 року, тобто з часу предявлення позовної заяви до суду, відповідно до ст.191 СК України, до досягнення дочкою сторін повноліття. При цьому, суд виходить також із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання дочкою сторін коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина мала б тоді, коли б проживала з обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини та отримання нею надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч.2 ст.184 СК України). Відповідно до ст.84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Судом встановлено, що позивачка не працює, здійснює догляд за дитиною до досягнення трирічного віку, позбавлена засобів до існування. З приводу стягнення аліментів на утримання матері дитини [PERSON], відповідач заперечень до суду не подав. Отже, суд вважає, що позов в частині стягнення з відповідача на утримання позивачки 500 грн. щомісячно до досягнення дочкою [PERSON] трирічного віку, також підлягає задоволенню, з огляду на те, що позивачка не працює та не має доходу для власного утримання, а відповідач фізично здоровий, працездатний, отримує дохід від тимчасових заробітків, тому має змогу утримувати дружину до досягнення дочкою [PERSON] трирічного віку. Згідно з вимогами ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Крім того, ст.1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачкою додано до позову квитанцію серії 10 АААА №512019/147 від 03.08.2015 року про оплату 100 грн. за надання правової допомоги адвокатом Кострицею В.С. , копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Костриці В.С. за №472 (а.с.15-16). В квитанції про оплату правової допомоги зазначена тривалість часу, витраченого адвокатом Кострицею В.С. на складання позову, а саме: 30 хвилин. Зважаючи на вказані обставини, в рахунок компенсації понесених позивачкою витрат на правову допомогу, повязану із наданням їй правової допомоги адвокатом Кострицею В.С., суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки витрати в сумі 100 грн., виходячи з того, що розмір мінімальної заробітної плати на час надання юридичної допомоги складає 1218 грн., а розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, тобто не більше 487,20 грн. за одну годину, та, відповідно не більше 243,60 грн. за 30 хв. Також, підлягає стягненню з відповідача на користь держави в суд судовий збір в сумі 487,20 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved