Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

04.04.2018 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до укладеного Договору № б/н від 08.12.2008 року банк надав [PERSON] кредит у розмірі 4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак, відповідач порушив умови укладеного договору в частині своєчасного погашення платежів, та відсотків, передбачених умовами кредитного договору, у зв'язку з чим, станом на 28.02.2018 року за договором виникла заборгованість на загальну суму 94538 грн. 37 коп., з яких заборгованість за кредитом 3900 грн. 02 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 81702 грн. 43 коп., заборгованість за пенею та комісією 4196 грн. 00 коп., а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина), 4489 грн. 92 коп. - штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь та судовий збір у розмірі 1762 грн. 00 коп. Ухвалою Волноваського районного суду Донецької області від 06.04.2018 року за даним позовом відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження, з встановленням відповідачу пятнадцятиденного строку для подання відзиву на позов, яку відповідач отримала 26.04.2018 року, що підтверджується поштовим повідомленням. Представник позивача в судове засідання не зявилася, в позовній заяві про стягнення заборгованості просила розглянути справу у її відсутність, на задоволенні позову наполягала, не заперечувала проти винесення заочного рішення у разі неявки відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, подала до суду відзив на позовну заяву про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором на користь позивача, згідно якого просила відмовити в задоволенні позову, з тих підстав, що строк дії картки встановлено до 01.09.2015 року. Згідно із правовою позицією Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі №6-14цс14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Як вбачається з «Умов та правил надання банківських послуг», що додані до позовної заяви, для надання послуг банк відкриває клієнту картрахунки, видає клієнту картки, їх вид та строк дії визначений в заяві та в памятці клієнта, підписавши яку клієнт та банк укладають договір про надання банківських послуг. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальними правилами ст.ст. 253-255, 260 ЦК України перебіг строку позовної давності починається з наступного календарного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України). Відповідачу видана платіжна картка у вересні 2012 року, з позовом до суду банк звернувся лише у березні 2018 року, при цьому не надав доказів перевипуску платіжної картки на тих самих умовах та визнання відповідачем боргу за кредитним договором, тому термін дії кредитної картки закінчився 01.09.2015 року, позивачем не надано доказів на підтвердження факту видачі відповідачу нової картки. Відтак, установивши строк дії кредитної картки, як вид платіжної картки, банк, як її емітент, визначив строк, протягом якого клієнт має право користуватися розміщеними на картковому рахунку коштами та з моменту припинення дії картки для банку почав відраховуватися строк позовної давності. Крім того, останній платіж, зазначений в розрахунку позивача, був здійснений відповідачем 18.10.2014 року. Саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, зі строком позовної давності в три роки, по 18 жовтня 2017 року. Така правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України: від 29 червня 2016 року у справі № 6-1188 цс16; від 2 листопада 2016 року у справі № 6-1174 цс16; від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2875 цс15; від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249 цс15; у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 61-4897 св 18 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися всіма судами загальної юрисдикції. Будь-яких доводів щодо поважності пропуску строку давності позивач не представив, факт пропуску таких строків не спростував, клопотань про поновлення строку позовної давності не заявив. Відповідно до ст.267 ч.4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно тощо) (ст. 266 ЦК України). Вона письмово заявляє про застосування судом позовної давності, поважних причин пропуску строку позовної давності не встановлено, а сплив позовної давності є самостійною правовою підставою для відмови у позові, тому вважає необхідним відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог. Крім того, вона не погоджуюся з порядком нарахування позивачем заборгованості за пенею і штрафом, та вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ст. 2 Закону України № 1669-УІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій етапі особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р затверджений Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України. Відповідно до затвердженого Переліку с. Рибинське, Boлноваського району відноситься до населеного пункту, на території якого здійснювалася антитерористична операція. Вона зареєстрована та мешкає у с. Рибинське, Волноваського району. Також зазначає, що з наданого позивачем розрахунку за кредитним договором №б/н від 08.12.208 року вбачається, що в період дії мораторію на нарахування пені та штрафів, їй були нараховані штраф (фіксована частина) у розмірі 250,00 грн. та штраф (процентна складова) у розмірі 4489,92грн., а також заборгованість за пенею та комісією в сумі 4196грн., які не підлягають стягненню внаслідок встановленої законодавством заборони. Суд, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінивши докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У відповідності до ст. 263 ч.5 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом установлено, що відповідно до укладеного Договору № б/н від 08.12.2008 року банк надав [PERSON] кредит у розмірі 4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, але відповідач порушив умови укладеного договору в частині своєчасного погашення платежів, та відсотків, передбачених умовами кредитного договору, у зв'язку з чим, станом на 28.02.2018 року за договором виникла заборгованість на загальну суму 94538 грн. 37 коп.. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Окрім того, слід також враховувати зазначені відповідачем заперечення у відгуку на позовну заяву, посилання на правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України, та вимоги ЦК України щодо строків давності. Таким чином, у відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальними правилами ст.ст. 253-255, 260 ЦК України перебіг строку позовної давності починається з наступного календарного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. У відповідності до ст.267 ч.4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно тощо) (ст. 266 ЦК України). З огляду на вищевикладене та враховуючи заперечення відповідача, суд приходить до висновку, про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed