Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

03.11.2017 до Вінницького районного суду Вінницької області з позовом звернувся [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частку земельної ділянки та про визнання права власності на частку земельної ділянки. Позовні вимоги позивачем мотивовано тим, що згідно договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 22.10.2004 відповідач [PERSON] - продав, а він купив цілісний майновий комплекс до складу якого входять житловий будинок літ «А» площею 304,6кв.м., готель-їдальня з прибудовами «Б» загальною площею 733,3кв.м. коптильня «Г» площею 62,7кв.м., туалет «У», погріб з шиєю «Д», огорожі №1-№3 трансформаторна підстанція №4 артезіанська свердловина №5, башта рожновського №6, громовідвідні вежі №7-№8 газопровід «І» , водопровід II. Також у п. 17 договору зазначено, що згідно довідки, виданої виконкомом Вінницько-Хутірської сільської ради від 22.10.2004 №466 земельна ділянка, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. виділена в користування [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель (цілісного майнового комплексу) площею 4,00 га. Продавець зобов`язаний сприяти покупцю в переоформленні права на земельну ділянку, на якій розташований відчужуваний за цим договором цілісного майнового комплексу. Вказує, що право власності на цілісний майновий комплекс ним було зареєстровано 07.12.2004 КП ВООБТІ, розрахунок з [PERSON] проведений в повному обсязі, місця розташування вказаних будівель та споруд наведені в технічному паспорті виготовленого КП ВООБТІ 12.04.2011. Зазначає, що у 2001 році було розроблено містобудівне обґрунтування розташування придорожнього комплексу на якому також планується перспективне будівництво об`єктів необхідних для повноцінного функціонування цілісного майнового комплексу на земельній ділянці орієнтовною площею 4,00 га та 23.05.2011 від Вінницької обласної державної адміністрації отримано ним розпорядження №254 про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 4га під будівлями та спорудами, що належать гр. [PERSON] на праві власності за рахунок земель, які перебували в постійному користуванні громадянина [PERSON] для обслуговування готельно -сервісного комплексу та в зв`язку з кризою та необхідністю вкладання значної частини коштів в функціонування готельно-сервісного комплексу роботи по оформленню (викупу) земельної ділянки були призупинені до 2017року. Вказує, що в 2017 році було розроблено техніко-економічне обґрунтування реалізації проекту функціонування комерційного цілісного майнового комплексу, 05.09.2017 з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно виявилось, що частина земельної ділянки необхідної для обслуговування цілісного майнового комплексу увійшла до земельної ділянки наданої для фермерського господарства загальною площею 4,9038 га, яка перебуває в даний час у власності відповідача [PERSON] , який 24.12.2013 отримав свідоцтво про право власності серії [NUMBER] виданого державним реєстратором Вінницького районного управління юстиції Бадюк О.В. згідно рішення індексний номер №9353432 від 21.12.2013, також ця ділянка вже внесена до державного земельного кадастру. Зазначає, що у даний час залишилось під будівлями та спорудами цілісного майнового комплексу, що перебуває у його власності земельна ділянка площею всього 2,0863 га тому вважає , що необхідним є визнання права власності на іншу частину земельної ділянки за ним , яка необхідна для обслуговування будівель та споруд цілісного майнового комплексу, що перебуває уже у його власності та припинення права власності на вказану частину земельної ділянки за гр. [PERSON] Просить суд припинити право власності [PERSON] на частину земельної кадастровий номер [NUMBER] , розташованої на території Вінницько-Хутірської сільської ради площею необхідною для обслуговування цілісного майнового комплексу, розташованого в [ADDRESS] належного [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 22.10.2004р., згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи. Визнати за [PERSON] право власності на частину земельної кадастровий номер [NUMBER] , розташованої на території Вінницько-Хутірської сільської ради площею необхідною для обслуговування цілісного майнового комплексу, розташованого в [ADDRESS] належного [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 22.10.2004, згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи, стягнути з відповідача документально підтверджені судові витрати.( Т.1 а.с.1-4) 12.03.2018, через канцелярію суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (а.с.174-176), з якого убачається, що відповідач заперечує щодо обставини, які є обґрунтуванням позовних вимог. Вважає, що вимога позивача про припинення права власності [PERSON] на всю або частину земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,9038 га кадастровий номер [NUMBER] , є такою, що не ґрунтується на законі. Вказує, що виникла необхідність у позивача вказаної земельної ділянки для обслуговування будівель і споруд цілісного майнового комплексу, що перебуває у власності позивача, не є належною підставою для припинення права власності на неї. Вказує, що ч. 1 ст. 377 ЦК України, передбачає, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Вважає, що застосуванню підлягає дана норма і саме в редакції ЦК України станом на 07.03.2018 , чинній на час виникнення спору між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] ,оскільки ст. 377 ЦК України в редакції станом на 2004 рік могла би бути застосована в разі спору між [PERSON] як покупцем будівлі/споруди, та її продавцем [PERSON] , про те позовні вимоги до останнього не пред`являлись. Вказує, що посилання позивача в даному випадку на п. 18-1 постанови пленуму Верховного суду України № 37 від 16.04.2004 р. « Про практику застосування судами земельного законодавства при вирішенні цивільних справ» є хибним. Оскільки ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України передбачає, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача, а саме [PERSON] Зазначає, що позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження підстав можливого виникнення у нього права на всю або частину земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,9038 га кадастровий номер [NUMBER] , яка належить [PERSON] При цьому позивачем жодним чином не зазначено того факту, що за цільовим призначенням вказана земельна ділянка призначена для ведення фермерського господарства. Тобто позивач жодним чином, звісно діючи в межах законодавства України, не зможе використовувати її для обслуговування будівель і споруд цілісного майнового комплексу « [INFO] ». Вказує, що також посилання позивача на техніко-економічне обґрунтування реалізації проекту функціонування комерційного цілісного майнового комплексу є безпідставним, оскільки вказане обґрунтування не має жодного доказового значення через застосовані в ньому хибні вихідні дані, в тому числі щодо земельної ділянки. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі через безпідставність та незаконність. (Т.1 а.с. 174-176) Сторони у даній справі до судового засідання не з`явилися. В судовому засіданні представник позивача- [PERSON], позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позові, просив їх задовольнити, а також стягнути з відповідача на користь позивача 5 376 гривень витрат на правничу допомогу. Представник відповідача- [PERSON] заперечив з приводу задоволення позову з підстав, зазначених в відзиві на позову заяву, просив суд також стягнути з позивача 12 305,20 гривень витрат на правничу допомогу. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 07.11.2017 вжиті заходи забезпечення даного позову, шляхом накладення арешту на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] , яка розташована на території Вінницько -Хутірської сільської ради перебуває у власності у [PERSON] . ( Т.1 а.с. 61) Ухвалами Вінницького районного суду Вінницької області від 05.06.2018, 21.09.2018, 30.11.2018 у задоволені клопотань представника позивача Путіліна Є.В. про призначення у даній справі судової земельно-технічної експертизи -відмовлено. ( Т.1 а.с.197,222-223 ,Т.2 а.с.10-12) Суд, з урахуванням міркування представників сторін, які не заперечували, вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, вивчивши позов, дослідивши наявні письмові докази та оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов є не обґрунтованим та таким, що підлягає відмові у задоволені виходячи з такого. З копії державного акту на право постійного користування землею серії [NUMBER] від 19.11.1999 року, судом установлено, що на праві постійного користування земельна ділянка площею16,4504 га належала [PERSON] з цільовим призначенням для ведення селянського ( фермерського ) господарства на території Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області ( Т.1 а.с. 103) З копії довідки від 13.10.2004 р № 2420 виданої виконкомом Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області судом установлено, що земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] була виділена для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель і споруд площею 4 га ( цілісного майнового комплексу) гр. [PERSON] Вищезазначена земельна ділянка не приватизувалась та Державний акт про право власності на земельну ділянку не видавався .( Т.1 а.с.15). Судом також установлено, що 22.10.2004 між позивачем [PERSON] та громадянином [PERSON] , був укладений договір купівлі - продажу цілісного майнового комплексу з розстроченням платежу. Даний договір був посвідчений 22.10.2004 приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Ісаєвою О.Ю та зареєстрований в реєстрі за № 5300. Згідно умов даного договору продавець [PERSON] передав у власність покупцеві [PERSON] , а [PERSON] прийняв у власність цілісний майновий комплекс, що знаходиться в [ADDRESS] . Право власності на цілісний майновий комплекс було зареєстровано 07.12.2004 КП «ВООБТІ», про що свідчить копія реєстраційного посвідчення (Т.1 а.с.14,16 ). Згідно до заяви [PERSON] від 22.11.2004 р., посвідченої приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Ісаєвою О.Ю., [PERSON] підтвердив факт отримання 22.11.2004 року від [PERSON] грошей в сумі 636 744 грн., що за офіційним курсом валют станом на 22.11.04 р. складало 120000 доларів США, як остаточний розрахунок за проданий цілісний майновий комплекс, що знаходиться в [ADDRESS] . Будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунку за договором укладеним між ними, він до [PERSON] не мав. (а.с.17). На замовлення позивача [PERSON] 12.04.2011 КП «ВООБТІ» було виготовлено технічний паспорт на вищезазначений майновий комплекс (а.с.18-36). Згідно розпорядження Вінницької обласної адміністрації від 23.05.2011 № 254 позивачу[PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування на умовах оренди, орієнтовною площею 4,0 га під будівлями та спорудами, що належать йому на праві власності, за рахунок земель, які перебували в постійному користуванні громадянина [PERSON] , на території Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району, за межами населеного пункту, для обслуговування готельно-сервісного комплексу. Громадянину [PERSON] надано дозвіл на замовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки проектній організації, яка має дозвіл (ліцензію) на виконання землевпорядних робіт. Документально обґрунтувати розмір, призначення та місце розташування земельної ділянки. При розробці проектно-кошторисної документації передбачити кошти на проведення проектних робіт та інших витрат, пов`язаних з наданням земель. Відведення земель провести в установленому порядку (Т.1 а.с.38 ). 25.11.2015 Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області винесено наказ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність, відповідно до якого затверджено розроблений Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину [PERSON] у власність в розмірі земельної частки (паю) із земель наданих у користування фермерському господарству « [PERSON] «Алочка» на території Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області. Надано у власність громадянину [PERSON] земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району площею 4,9038 га із кадастровим номером [NUMBER] , для ведення фермерського господарства (код цільового призначення - 01.02).Зобов`язано громадянина [PERSON] виконувати обов`язки землевласника відповідно до ст. 91 Земельного кодексу України ( Т.1 а.с.13 ). ПП «Глобус» на замовлення [PERSON] було здійснено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] для ведення фермерського господарства в розмірі земельної частки (паю) за рахунок земель ФГ «Алочка» на території Вінницько - Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області (т.1 а.с.92 -147 ). З свідоцтва про право власності від 24.12.2013 року, судом установлено, що відповідачу [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 4,9038 га з кадастровим номером [NUMBER] з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства ( Т.1 а.с.147) Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 96358960 від 05.09.2017 - проведена державна реєстрація вказаною земельної ділянки, яка на праві приватної власності належить відповідачу [PERSON] (а.с.51-52 Т.1). Застосовуючи норми матеріального та процесуального права суд виходить з наступного. Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до положень викладених в ч.1 ст. 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10)визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст.13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, вказана норма процесуального права не обмежує суд у виборі способу захисту, прямо передбаченого законом, а дозволяє, виходячи із принципу верховенства права, визначити не тільки прямо передбачений в нормативному акті спосіб захисту порушеного права особи, а й спосіб захисту, який не передбачений законом, але не суперечить йому. Позивач звертаючись із позовними вимогам до відповідача [PERSON] про припинення права власності на частку земельної ділянки та про визнання права власності на частку земельної ділянки, вказує, що наявність укладеного 22.10.2004 договору купівлі - продажу цілісного майнового комплексу з розстроченням платежу, посвідченого нотаріально, між позивачем [PERSON] та громадянином [PERSON] , був укладений договір купівлі - продажу цілісного майнового комплексу з розстроченням платежу. Після набуття право власності на який [PERSON] у сенсі ст.377 ЦК України в редакції закону станом на час укладення даного договору набув право на користування тією частиною земельної ділянки на якій цей майновий комплекс розміщений та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Тому, оскільки у даний час залишилась під будівлями та спорудами цілісного майнового комплексу, що перебуває у його власності земельна ділянка площею всього 2,0863 га він вважає, що необхідним є визнання судом права власності на іншу частину земельної ділянки за ним, яка необхідна для обслуговування будівель та споруд цілісного майнового комплексу, який перебуває уже у його власності та припинення права власності на частину земельної ділянки, яка належить відповідачу. В свою чергу, з копії довідки від 13.10.2004 р № 2420 виданої виконкомом Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області судом установлено, що земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] була виділена для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель і споруд площею 4 га ( цілісного майнового комплексу) гр. [PERSON] Вищезазначена земельна ділянка не приватизувалась та Державний акт про право власності на земельну ділянку не видавався .( Т.1 а.с.15). Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст. 120 ЗК (в редакції закону 04.06.2004 чинної на час укладення договору купівлі-продажу 22.10.2004) , передбачалось , що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. Згідно до ст.ст.140, 141 ЗК (в редакції закону 04.06.2004 чинної на час укладення договору купівлі-продажу 22.10.2004), підставами для припинення права власності на земельну ділянку були: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. А підставами припинення права користування земельною ділянкою були: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати. Згідно ч.1 ст. 81 ЗК (в редакції закону 04.06.2004) передбачало, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).Статтею Підстави набуття права власності та права користування (право оренди земельної ділянки) земельною ділянкою викладені ст. ст.93,116 ЗК (в редакції закону 04.06.2004). З розпорядження Вінницької обласної адміністрації від 23.05.2011 № 254 судом установлено, що позивачу [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування на умовах оренди, орієнтовною площею 4,0 га під будівлями та спорудами, що належать йому на праві власності, за рахунок земель, які перебували в постійному користуванні громадянина [PERSON] , на території Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району, за межами населеного пункту, для обслуговування готельно-сервісного комплексу. Громадянину [PERSON] надано дозвіл на замовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки проектній організації, яка має дозвіл (ліцензію) на виконання землевпорядних робіт. Але що перешкоджало позивачу скористатись даним розпорядження з у період 2011 по 2017 роки та отримати у користування ( власність) земельну ділянку у бажаному розмірі 4,0 га позивачем не заначено та доказів не надано. Звертаючи із даними позовними вимогами до відповідача [PERSON] а ні позивачем ані представником позивача не зазначено у позові, та не доведено перед судом доказами, якими діями чи бездіяльністю саме відповідач [PERSON] якому на праві власності належить частина земельної ділянки , площею 4,9038 га з кадастровим номером [NUMBER] з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, порушує право власності ( користування) земельною ділянкою у бажаному розмірі позивача [PERSON] , якому належать на праві власності споруди та будівлі майнового комплексу, з урахування вже існуючої на праві власності позивачу земельною ділянкою площею 2,0863 га , як зазначено позивачем у позові. Також у позові взагалі відсутні посилка на правові підстави припинення права власності відповідача та визнання за позивачем права власності на вищевказану земельну ділянку яка належить на праві власності відповідачу. Тому суд з урахуванням меж позовних вимог , його змістовності, було тричі відмовлено представнику позивача у задоволені клопотань про призначення експертизи у даній справі. Отже суд не убачає законних підстав для припинення права власності на земельну ділянку відповідача та визнання права власності за позивачем, тому позові слід відмовити повністю за необґрунтованістю. Відповідно до чч. 1-3 ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Представник позивача - Путілін Є.В. просив суд стягнути з відповідача витрати на користь позивача за надання правничої допомоги в сумі 5 376 гривень, на що надав розрахунок виконаних робіт, квитанцію. Також представник позивача просив суд стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору за даним позовом. В зв`язку з відмовою у задоволенні позову, враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК судові витрати за надання позивачу правничої допомоги до стягнення з відповідача не підлягають. Представник відповідача - Близнюк В.В. просив суд стягнути з позивача 12 305, 20 гривень витрат на правничу допомогу. Відповідно до ч.1 -6 ст. 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Між тим, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді адвокатом регламентовано у пункті 1 частини третьої статті 133, статтях 137, 141, 142 ЦПК . Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Відповідно до п.48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Тому суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача у рахунок часткового відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2305 гривень 20 копійок, оскільки вказана сума підтверджена розрахунком вартості правничої допомоги (а.с. 38, Т.2) наданої відповідачу адвокатом Близнюком В.В. на підготовку та подання відзиву на позов, вивчення судової практики та підготовка правової бази « ціна години 768,40 гривень ? 3 год.». В іншій частині відшкодування витрат за надання професійної правничої допомоги відповідачу - відмовити, оскільки у даному розрахунку зазначено сума гонорару адвоката у розмірі 10 000 гривень, ціна за домовленістю по участі адвоката у судових засіданнях, з врахуванням часу необхідного для прибуття до суду, але вказана сума гонорару не конкретизована, оскільки участь у судових засіданнях є витратами на професійну правничу допомогу, а витрати на прибуття до суду - це витрати сторін та їх представників, що пов`язані з явкою до суду, тобто інший вид витрат, який передбачений ЦПК. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 07.11.2017 накладено арешт на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] , розташовану на території Вінницько-Хутірської сільської ради перебуває у власності у [PERSON] . Тому, в зв`язку з відмовою позивачу в задоволенні позову, беручи до уваги вимоги ст. 158 ЦПК, суд вважає за необхідне скасувати вжиті заходи забезпечення позову на підставі ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 07.11.2017.

Outcome: approved