Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

02 червня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд визнати житловий будинок , розташований за адресою: [ADDRESS] , спільною власністю подружжя, як набутого під час шлюб, та визнати за позивачем право власності на 1/2 частку вказаного вище домоволодіння. В обґрунтування позову посилається на те, що з вересня 1998 року перебував у шлюбі з відповідачкою, який був розірваний на підставі рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 січня 2020 року. Після реєстрації шлюбу сторони проживали в квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка знаходилась на балансі Бугаївської сільської ради. В липні 2014 року сторони продали вказану вище квартиру, та в цей же день на гроші, отримані від продажу квартири, купили спірний будинок. Позивач вважає, що відповідачка шахрайським станом змусила його підписувати документи, не читаючи їх, щоб оформити будинок тільки на неї і за її власні кошти. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, через канцелярію суду надала письмову заяву, в якій просить суд розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, під час прийняття рішення просить суд врахувати позицію позивача, яка викладена у позовній заяві та поясненнях від 21.12.2020 року. Відповідач у відзиві, наданому на адресу суду 15 вересня 2020 року, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі, посилаючись на те, що позов є необґрунтованим, оскільки придбання спірного житлового будинку відбулося за особисті кошти відповідача, про що в матеріалах справи є відповідна заява позивача, яка посвідчена приватним нотаріусом. Позивач добровільно, без будь - якого примусу написав вказану вище заяву, при цьому доказів протилежного матеріали справи не містять.Таким чином спірний будинок був придбаний за кошти відповідачки, є її особистою власністю та не підлягає розподілу. Також позивач стверджує, що посилання позивача на те, що грошові кошти, які були використані для придбання спірного будинку, отримані від продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , при цьому продаж квартири було здійснено 24 липня 2014 року , в той же день, що був придбаний спірний будинок. Однак вказана вище квартира була продана 18 лютого 2019 року, що підтверджується договором купівлі - продажу від 18 лютого 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Стрельцовою О. О. та зареєстрованого в реєстрі за № 332. Представник відповідача надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги заперечують у повному обсязі. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини справи, встановлені судом 12 вересня 1998 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , який був розірваний рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27 січня 2020 року ( а.с.14-16). 28 липня 2014 року відповідачка згідно копії договору купівлі - продажу житлового будинку, за власні кошти придбала житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] ( а.с.7-8), Із копії нотаріально посвідченої заяви, наданої позивачем приватному нотаріусу Ізюмського районного нотаріального округу Стрельцовій О.О. та зареєстрованої в реєстрі за № 2208 вбачається, що позивач підтвердив - гроші, які його дружина збирається вкласти на придбання жилого будинку з господарсько - побутовими будівлями та земельною ділянкою, розташованого за адресою: [ADDRESS] , належать його дружині на праві приватної власності. Також позивач підтвердив, що вказані гроші не належать до спільного майна подружжя, у зв`язку з чим позивач не набуватиме право власності щодо означеного будинку після укладення відповідачкою договору купівлі - продажу означеного будинку ( а.с.49). Матеріали справи не містять доказів того, що вказана заява визнана недійсною. Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й в частині третій статті 368 ЦК України. Згідно статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічне положення закріплене в частині другій статті 372 ЦК України. Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Отже, визнаючи право особистої приватної власності одного з подружжя на майно, суд повинен установити той факт, що джерелом його набуття були особисті кошти цієї особи. Такі обставини підлягають доведенню. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У пункті 3.4 договору купівлі-продажу спірного будинку від 28 липня 2014 року вказано, що придбання житлового будинку за цим договором вчиняється за особисті кошти [PERSON] , про що є відповідна заява її чоловіка [PERSON] , справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Стрельцовою О.О. 28 липня 2014 року за реєстровим № 2208. Згідно заяви [PERSON] від 28 липня 2014 року він дав згоду своїй дружині на придбання будинку та підтвердив, що гроші, які його дружина збирається вкласти на придбання жилого будинку належать їй на праві приватної власності та він не набуває права власності на спірний будинок. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відомостями, які містяться у вказаному вище договорі, підтверджується, що спірне нерухоме майно придбано за кошти, які є власністю дружини позивача, у зв`язку з чим спірний житловий будинок з надвірними будівлями не є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Суд не бере до уваги посилання позивача на те, що кошти, за які був придбаний спірний житловий будинок, отримано від продажу квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , оскільки вказана квартира була продана 18 лютого 2019 року ( а.с.61) через п`ять років після купівлі спірного будинку. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), № 63566/00, § 23). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Як передбачено ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed