Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

03.06.2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину, в якому просила стягнути із [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ) на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ) аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/2 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду та до досягнення донькою повноліття; допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць; стягнути із [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ) на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ) додаткові витрати на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі 3000 гривень щомісячно до досягнення донькою повноліття. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що 18 жовтня 2008 року уклала шлюб з відповідачем, [PERSON] , який зареєстровано у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 2955. У шлюбі народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження. Донька є інвалідом з дитинства. Позивач зазначає, що сімейне життя з відповідачем не склалося, тому з березня 2013 року вони проживають окремо. 30 червня 2015 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.Після припинення шлюбних відносин дитина проживає разом з позивачем та повністю знаходяться на її утриманні та вихованні. Відповідач усунувся від виконання батьківського обов`язку по вихованню та утриманню спільної доньки, залишив її без належної батьківської турботи та уваги, не бере участі в її лікуванні та оздоровленні, тощо. Вже кілька років відповідач не виходить на контакт і не цікавиться здоров`ям доньки. Хоча йому достовірно відомо, що [PERSON] має проблеми зі здоров`ям, через які у грудні 2019 році їй було зроблено операцію «Фібротомія пошкоджених м`язів на всіх проблемних стегнах», вартістю 30000 гривень. І таких подібних операцій доньці потрібно декілька. Позивач вказує, що у зв`язку із незадовільним станом здоров`я доньки, вимушена неодноразово звертатися до лікарів та в реабілітаційні центри для надання їй кваліфікованої допомоги, про що відповідачу також відомо та про те, він ніяк матеріально не допомагає оплачувати її лікування та реабілітацію.На сьогоднішній день доньці 12 років, самостійно вона пересуватися і обслуговувати себе не може, тому для повноцінного життя [PERSON] потрібні відповідна техніка (спеціальні крісла, ліжко, тренажер, крісло-ліфт, автокрісло, тощо). Ця техніка є дороговартісна, самостійно купити позивач не взмозі. Відповідач є працездатним, фізично здоровим, матеріально забезпеченим, оскільки працює та отримує стабільну заробітну плату, хоча можливо і не офіційно, та крім того отримує дохід на заробітках поза межами території України, на утриманні інших дітей, непрацездатних батьків немає. При цьому, як зазначає позивач, фінансові витрати на утримання доньки складаються із придбання одягу, продуктів харчування, лікарських засобів, шкільного приладдя, комп`ютерної техніки для навчання, та витрат на розваги та її розвиток, витрат на оздоровлення та реабілітацію. Вартість лише потрібних доньці ліків складає в сукупності 2000 гривень щомісячно. Крім того, [PERSON] потрібно відвідувати заняття у басейні разом із інструктором, вартість яких складає близько 3 000 гривень щомісячно та заняття з логопедом вартість яких складає 2 000 гривень щомісячно. Враховуючи вищенаведені аргументи, позивач вважає, що [PERSON] повинен брати участь у додаткових витратах на дитину у розмірі 3000 гривень щомісячно. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 03.06.2021 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченка А.В. Ухвалою суду від 03.06.2021 року відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та вирішено питання про витребування доказів. Позивачем [PERSON] разом із позовною заявою подано до суду заяву відповідно до якої позивач підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить позов задовольнити та стягнути на її користь аліменти та додаткові витрати на утримання дитини, а розгляд справи проводити за її відсутності. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів, проти чого не заперечувала позивача в поданій заяві. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи‚ вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 жовтня 2008 р. У шлюбі у них народиласьдонька- [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 21.03.2009 р. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.06.2015 р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Неповнолітня [PERSON] , [INFO] , є інвалідом, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] та медичним висновком ЛЛК № 833 (протокол №24 від 25.06.2019 року) відповідно до якого [PERSON] від 24.06.2019 на підставі огляду педіатричною клінікою ЛКК КНП «ЦПМСД К-Святошинської ради» визнана дитиною з інвалідністю згідно наказів МОЗ України від 08.11.2001 № 454/471/516 від 25.05.2005 № 187. Відповідно до форми індивідуальної програми реабілітації дитини-інваліда №195/834 від 25.06.2019 КЗ «Києво-Святошинський ЦП МСД» [PERSON] 15.03.2021 року має третю ступінь обмеження життєдіяльності, а саме обмеження до самообслуговування, до пересування, до орієнтації, до спілкування, до контролю за своєю поведінкою, до навчання, до здобуття освіти, та потребує: медичної реабілітації та постійного медичного спостереження профілактичних заходів, санаторно-курортного лікування; психолого-педагогічної реабілітації; фізичної реабілітації; індивідуальну форму навчання; тощо. Відповідно до довідки № 123 виданої Медичним Центром «ТОВМЕД» ТОВ «ТОВМЕД» [PERSON] було проведено операцію «Фібротомія пошкоджених м`язів на всіх проблемних стегнах». Відповідно до відомостей від Державної податкової служби України про ф/о -податників річної податкової декларації станом на 13.08.2021 року дохід відповідача [PERSON] від ТОВ «АВАНТАЖ-7» за період з 01.01.2021-31.03.2021 становить - 2496,45 грн. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що після припинення шлюбних відносин відповідач усунувся від виконання батьківського обов`язку. Неповнолітня донька[PERSON] , [INFO] , проживає разом з позивачем, відповідач проживає окремо. При цьому, відповідач є здоровим та працездатним, інших утриманців не має, в зв`язку з чим, позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Законодавцем положенням ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно зі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до положень ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказів, що свідчили б про відсутність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини, відповідачем суду не надано. Відповідач в судове засідання не з`явився, не скористалася процесуальним правом висловити свій відзив (заперечення) на позов та надати докази. Вирішуючи питання про розмір аліментів, судом враховано вимоги ст.ст. 182, 183 СК України, а також стан здоров`я дитини сторін, ту обставину, що позивач не працює та отримує державну допомогу на дитину з інвалідністю. Суд зважає, що відповідно до ст. 88 СК України, якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає. Розмір аліментів тому з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю, визначається за рішенням суду відповідно до частини першої статті 80 цього Кодексу, без урахування можливості одержання аліментів від своїх батьків, повнолітніх дочки або сина. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Аналізуючи матеріали справи щодо порядку утримання та способу життя, який склався відносно утримання неповнолітньої дитини сторін [PERSON] , враховуючи, що позивач несе витрати по утриманню дитини і не має достатніх коштів для забезпечення потреб дитини з врахуванням: віку дитини, стану здоров`я, витрат на забезпечення життєдіяльності, підтримання нормального здоров`я та відпочинок, а відповідач зобов`язаний утримувати дитину до досягнення повноліття і створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації життя, суд прийшов до висновку, що позов про стягнення аліментів підлягає підлягає частковому задоволенню . З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги про стягнення аліментів та стягнути з [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , адреса проживання: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , місце проживання зареєстроване за адресою: [ADDRESS] ) аліменти на утримання доньки [PERSON] [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає, що саме такий розмір аліментів відповідає вимогам розумності та є співмірний витратам, які мають нести батьки на утримання дитини. Щодо позивних вимог про стягнення додаткових витрат на дитини, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення одноразово, періодично або постійно. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, має каліцтво. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат). Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. У витратах, понесених при звичайному способі життя, хоча вони і будуть додатковими, але не викликаними особливими обставинами, участь другого з батьків не є обов`язковою. Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору. У постанові від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 Верховний Суд України зробив правовий висновок, згідно якого СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. За частиною другою статті 185 СК розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, зазначено, що стягненню підлягають не тільки фактично зазнані додаткові витрати на утримання дитини, а і передбачувані додаткові витрати, викликані особливими обставинами, тому їх необхідно визначати в твердій грошовій сумі. Суд при розгляді позову виходить з того, що додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Заявляючи додаткові витрати, позивач в будь-якому випадку повинен їх обґрунтувати, тобто надати беззаперечні докази на їх підтвердження. Дані додаткові витрати, на відміну від аліментів, мають бути викликані саме особливими обставинами. Додаткові витрати заявляються у зв`язку з хронічними або разовими проблемами зі здоров`ям дитини або які пов`язані з розвитком здібностей дитини. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка при зверненні до суду вказує на те, що фінансові витрати на утримання доньки складаються із придбання одягу, продуктів харчування, лікарських засобів, шкільного приладдя, комп`ютерної техніки для навчання, та витрат на розваги та її розвиток, витрат на оздоровлення та реабілітацію. Вартість потрібних доньці ліків складає в сукупності 2000 гривень щомісячно. Крім того, [PERSON] потрібно відвідувати заняття у басейні разом із інструктором, вартість яких складає близько 3000 гривень щомісячно та заняття з логопедом вартість яких складає 2000 гривень щомісячно. Позивачка [PERSON] зазначала, що вказані витрати понесені нею самостійно, відповідач участі в них не приймав. Судом встановлено, що витрати понесені позивачем [PERSON] є додатковими витратами, пов`язаними із хворобливим станом здоров`я дитини [PERSON] , яка є дитиною з інвалідністю та може потребувати додаткових витрат, що зумовлені хворобою. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: partial