Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-01 00:00:00

03.12.2018 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, посилаючись на наступні обставини. Вона, [PERSON] уклала із [PERSON] договір купівлі-продажу квартири від 21.11.2003 року, предметом якого є купівля - продаж 23/100 частини квартири під [ADDRESS] .\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Вказана частина квартири має загальну площу 16,6 кв. м. та складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 13,0 кв. м., а коридор, кухня, душова, туалет, балкон знаходяться в загальному користуванні. Відповідно до умов вищезазначеного договору відповідач взяв на себе обов`язок передати їй 23/100 частини квартири за актом передачі протягом трьох днів з моменту підписання договору та провести нотаріальне посвідчення договору після отримання витягу з Білоцерківського міжміського бюро технічної інвентаризації, а вона в свою чергу взяла на себе обов`язок прийняти продану частину квартири протягом трьох днів з моменту підписання цього договору. 21.11.2003 року нею було передано відповідачу кошти за 23/100 частини квартири в розмірі 8 500,00 грн., про що [PERSON] було власноручно написано розписку та передано їй в підтвердження даного факту. 21.11.2003 року ними було складено та підписано акт прийому-передачі квартири відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла у власність 23/100 частини квартири під [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу квартири від 21.11.2003 року. Вказані 23/100 частини квартири [ADDRESS] належать [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу частини квартири, що підтверджується договором купівлі-продажу частини квартири та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Відразу ними договір купівлі-продажу квартири посвідчено нотаріально не було в зв`язку з відсутністю витягу з Білоцерківського міжміського бюро технічної інвентаризації, однак відповідач запевнив її, що все буде добре і протягом місяця це питання буде вирішене в повному обсязі. Отримавши від неї гроші відповідач зник і не являється для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири. В зв`язку з цим нею на адресу відповідача було направлено заяву від 09.10.2018 р. відповідно до якої вона просила його з`явитися для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу 23/100 частини квартири [ADDRESS] . Але, на вказану заяву відповідач відповіді не надав і для нотаріального оформлення договору купівлі-продажу не з`явився. Вона являється власником 77/100 частини квартири [ADDRESS] і проживає в даній квартирі з своєю родиною по сьогоднішній день, що підтверджується копією свідоцтва про право власності № [NUMBER] та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Дані правовідносини між позивачем та відповідачем виникли до 01.01.2004 року, тому вони повинні регулюватись нормами Цивільного кодексу Української PCP, який діяв до 01.01.2004 року. Відповідно до ст. 225 ЦК Української PCP. право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно. Відповідно до ст. 224 ЦК Української PCP, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК Української PCP, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК Української PCP, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири від 21.11.2003 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , визнати за [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , право власності на 23/100 частини квартири [ADDRESS] ( а. с. 2-4 ). Ухвалою судді 14 січня 2019 року постановлено прийняти до провадження зазначену цивільну справу та провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження ( а. с. 33-34 ).\~\~\~\~\~\~\~\~ Ухвалою суду від 08.04.2019 року закрито підготовче провадження у вищезазначеній цивільній справі та справу призначено до судового розгляду по суті ( а. с. 67-68 ). В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, представник [PERSON] - адвокат Овчаренко Д.К. надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Заяв та клопотань з боку відповідача [PERSON] на адресу суду не надходило, як і не надходило відзиву на позов. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою суду від 02.07.2019 року постановлено провести розгляд даної цивільної справи в заочному порядку. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи,\~ що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Встановлено, що [PERSON] уклала із [PERSON] договір купівлі-продажу квартири від 21.11.2003 року, предметом якого є купівля - продаж 23/100 частини квартири під [ADDRESS] .\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Вказана частина квартири має загальну площу 16,6 кв. м. та складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 13,0 кв. м., а коридор, кухня, душова, туалет, балкон знаходяться в загальному користуванні. Відповідно до умов вищезазначеного договору відповідач взяв на себе обов`язок передати останній 23/100 частини квартири за актом передачі протягом трьох днів з моменту підписання договору та провести нотаріальне посвідчення договору після отримання витягу з Білоцерківського міжміського бюро технічної інвентаризації, а вона в свою чергу взяла на себе обов`язок прийняти продану частину квартири протягом трьох днів з моменту підписання цього договору. 21.11.2003 року позивачем було передано відповідачу кошти за 23/100 частини квартири в розмірі 8 500,00 грн., про що [PERSON] було написано розписку, яка мається в матеріалах справи. 21.11.2003 року останніми було складено та підписано акт прийому-передачі квартири відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла у власність 23/100 частини квартири під [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу квартири від 21.11.2003 року. Вказані 23/100 частини квартири [ADDRESS] належать [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу частини квартири, що підтверджується договором купівлі-продажу частини квартири та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Встановлено, що\~ договір купівлі-продажу квартири посвідчено нотаріально не було в зв`язку з відсутністю витягу з Білоцерківського міжміського бюро технічної інвентаризації, однак сторони у вищевказаному договорі зазначили, що таке нотаріальне посвідчення даного договору відбудеться після отримання витягу з Білоцерківського міжміського бюро технічної інвентаризації. Встановлено, що отримавши від позивача гроші відповідач зник і у зв`язку з чим не з`являється для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири. Позивач [PERSON] є співвласником 77/100 частини квартири [ADDRESS] і проживає в даній квартирі з своєю родиною, що підтверджується копією свідоцтва про право власності № [NUMBER] та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. З боку позивача на адресу відповідача було направлено заяву від 09.10.2018 року, відповідно до якої остання просила [PERSON] з`явитися для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу 23/100 частини квартири [ADDRESS] . Однак, на вказану заяву відповідач відповіді не надав і для нотаріального оформлення договору купівлі-продажу не з`явився. Звертаючись до суду з позовними вимогами позивач [PERSON] посилалася на те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, отримавши грошові кошти. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Встановлено, що дані правовідносини між позивачем та відповідачем виникли до 01.01.2004 року, тому вони повинні регулюватись нормами Цивільного кодексу Української PCP, який діяв до 01.01.2004 року. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказаний договір купівлі-продажу укладено 21.11.2003 року, тобто під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР) статтею 227 якого було передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). У відповідності до\~ ч. 2 ст. 47 ЦК Української PCP, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ст. 224 ЦК Української PCP, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 225 ЦК Української PCP право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони у письмовій формі погодили усі істотні умови договору купівлі-продажу та відбулося його повне або часткове виконання сторонами, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Отже, на даний час, позивач не має можливості оформити вищезазначений правочин у нотаріальному порядку, оскільки відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення відповідного договору купівлі-продажу. З огляду на вищезазначене, позивач домовилася з відповідачем щодо усіх істотних умов укладеного між ними відповідного правочину купівлі-продажу належного відповідачу частки вищевказаного нерухомого майна, згідно з яким позивачу у власність перейшла частка\~ вищевказаного нерухомого майна, даний правочин відповідає дійсній волі сторін, що підтверджується вищевикладеними обставинами, відповідач отримав грошові кошти від продажу частки нерухомого майна, однак підстави для нотаріального посвідчення зазначеного правочину відсутні з незалежних від позивача зазначених вище обставин. У даному випадку між сторонами мають місце саме зазначені вище правовідносини, позивач звернулася до суду за захистом свого порушеного майнового права, так як у неї відсутні підстави для нотаріального посвідчення відповідного правочину, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати понесені останнім при зверненні до суду у розмірі 1409,60 гривень, понесення яких документально підтверджено ( а. с. 28 ). На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved