Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

03 березня 2021 року позивач звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до відповідача, в якому просить розірвати договір довічного утримання від 05.10.2017, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Баглаєм А.І. та зареєстрований в реєстрі за № 951, мотивуючи це істотним порушенням його умов, оскільки відповідач фактично самоусунувся від виконання своїх зобов`язань за договором. Ухвалою судді від 11.06.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження на 05.07.2021. 25.06.2021 відповідач подав відзив, в якому визнав позов та пояснив, що останнім часом дійсно не виконував свої зобов`язання за договором довічного утримання та через перебування за кордоном не зможе вподальшому виконувати його умови. У підготовче засідання учасники судового процесу не з`явилися, про час і місце розгляду справи оповіщені у встановленому законом порядку. Представник позивача у поданій через канцелярію суду письмовій заяві просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Третя особа просив розглянути справу за його відсутності, про що також подав письмову заяву. У відповідності до вимог частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Частиною третьою статті 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до частини шостої статті 263 ЦПК України, якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що 05.10.2017 між [PERSON] (відчужувач) та [PERSON] (набувач) було підписано договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Баглаєм А.І., зареєстрований в реєстрі за № 951. За умовами вказаного договору відчужувач передає, а набувач приймає у власність квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням довічно. Відповідно до пункту 7 договору, вартість грошового забезпечення на місяць визначається сторонами в розмірі 1700,00 гривень, але не менше ніж прожитковий мінімум, визначений законодавством України. Відповідно до пункту 8 договору, утримання відчужувача з боку набувача повинно відбуватись у вигляді: забезпечення харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами; надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників; оплата за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів, пов`язаних з проживанням в зазначеній квартирі відчужувача; надання іншої допомоги; вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення відчужувача всіма засобами, предметами домашнього вжитку, речами, літературою, тощо. Проте, за твердженням позивача, протягом останнього року [PERSON] не виконує свої обов`язки за договором, не телефонує, через що вона вимушена просити сусідів купити продукти харчування та необхідні ліки. Позивач наполягає на розірванні договору у зв`язку з істотним порушенням відповідачем умов укладеного договору, який фактично самоусунувся від виконання зобов`язання згідно договору, взагалі не цікавився її життям. Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема, на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотними є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. З огляду на викладені обставини справи та правові норми, визнання відповідачем позову, суд вважає його таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З квитанції № 19673 від 25.05.2021 вбачається, що позивач при зверненні до суду з позовом сплатила судовий збір у розмірі 908,00 грн. Оскільки відповідач позов визнав до початку розгляду справи по суті, враховуючи положення частини першої статті 142 ЦПК України, суд вважає за можливе повернути [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви, а саме 454,00 грн, а також відповідно до вимог статті 141 ЦПК України стягнути з відповідача на її користь 454,00 грн у відшкодування сплаченого судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: approved