Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

04 квітня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 01 вересня 2010 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № б/н, на підставі якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 1200,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між нею та банком договір, підтверджується підписом у заяві. Однак відповідач порушив умови кредитного договору в частині своєчасної сплати кредиту, відсотків по ньому та пені у встановленні договором терміни, у звязку з цим станом на 29 лютого 2016 року сума заборгованості відповідача складає 14618,21 грн., з яких: 1188,48 грн. заборгованість за кредитом, 9357,43 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 2900,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 672,30 грн. штраф (процентна складова). У судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов визнали частково, в частині основної суми кредиту. Вказали, що відповідач 01 вересня 2010 року уклав кредитний договір з позивачем та отримав кредитну картку. Використовував кредитні кошти. Вказав, що банком невірно визначено розмір відсотків. Термін дії кредитної картки не пам`ятає. Просив зменшити розмір обрахованої банком суми пені, відсотків та штрафів. Подав заяву про застосування строків позовної давності. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача та його представника, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 01 вересня 2010 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № б/н, на підставі якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 1200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Пам`яткою клієнта, Тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. З огляду на викладене вбачається, що між сторонами склались правовідносини передбачені главою 71 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як передбачено ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Отже, позичальник зобов'язаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та вимог закону. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На виконання умов кредитного договору, Банком надано відповідачу наступні кредитні картки: 01 вересня 2010 року № 4149437413793504 з терміном дії до липня 2014 року та 06 лютого 2012 року № 4149437800060574 з терміном дії до жовтня 2015 року. У відповідності до умов договору, Банком встановлено кредитний ліміт за Договором 01 вересня 2010 року 0,00 грн. 01 вересня 2010 року Банком кредитний ліміт збільшено до 500,00 грн., 22 жовтня 2010 року кредитний ліміт збільшено до 600,00 грн., 06 грудня 2010 року кредитний ліміт збільшено до 700,00 грн., 21 січня 2011 року кредитний ліміт збільшено до 800,00 грн., 23 лютого 2011 року кредитний ліміт збільшено до 900,00 грн., 19 березня 2011 року кредитний ліміт збільшено до 1000,00 грн., 21 квітня 2011 року кредитний ліміт збільшено до 1200,00 грн. Надана позивачем виписка з особового рахунку [PERSON] свідчить, що відповідач використовував кредитні кошти та здійснював погашення заборгованості за кредитом та відсотками. Зокрема, останнє зняття коштів з кредитного рахунку відбулось 23 червня 2013 року шляхом придбання товарів із використанням кредитної картки. Останнє погашення суми заборгованості за кредитом 22 червня 2013 року, шляхом перерахування коштів з карткового рахунку № 5211**** **** 5953 на картку 4149 **** **** 0574. В порушення умов кредитного договору, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконує, допустив прострочення повернення кредиту і сплати відсотків за його користування внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем. Так, станом на 29 лютого 2016 року сума заборгованості відповідача складає 14618,21 грн., з яких: 1188,48 грн. заборгованість за кредитом, 9357,43 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 2900,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 672,30 грн. штраф (процентна складова). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, суд вбачає підстави для задоволення позову частково та присудження до стягнення за договором на користь позивача з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі основної суми заборгованості за кредитом, відсотками, комісією. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за кредитним договором, нараховані відсотки та неустойка на підставі ст. 1049 ЦК України, згідно якої позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Оцінюючи посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності через закінчення строку дії карти, суд виходить з положень ст.ст.256, 257 ЦПК України, якими встановлено загальний строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та який становить 3 роки та сплив якого є підставою для відмови в задоволенні позову. Водночас, також суд враховує і положення ч.1, 3 ст.264 ЦПК України, якими передбачено переривання строку позовної давності у випадку вчинення особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу, після вчинення яких перебіг позовної давності починається спочатку. Так, надані позивачем матеріали свідчать про те, що відповідач протягом 2010-2013 років використовував кредитні кошти, здійснював повернення суми кредиту, що свідчить про відсутність з його боку заперечень проти продовження строку дії договору в порядку, визначеному п.9.6 Умов, здійснював повернення кредитних коштів особисто 22 червня 2013 року, що не заперечувалось ним в судовому засіданні та свідчить про переривання строку позовної давності та початок його відліку саме з цієї дати, а отже звернувшись з позовом 04 квітня 2016 року, тобто в межах трирічного строку від дати останнього вчинення дій, що свідчили про визнання боргу, позивач строк позовної давності не пропустив та підстав для його застосування суд не вбачає. Також не може бути прийняте до уваги клопотання позивача про зменшення суми пені та відсотків за кредитом, оскільки нормами цивільного законодавства не передбачено можливості зменшення розміру нарахованих процентів за рішенням суду, невірного розміру нарахованих позивачем відсотків відповідачем не доведено, а з наданого суду розрахунку суми заборгованості вбачається, що заборгованість відповідача за Договором в цій частині позову визначена позивачем, як сума комісії та пені. Однак, з урахуванням наданої суду виписки вбачається, що означена заборгованість фактично визначена, як штраф за прострочку по кредиту, визначена у конкретній, встановленій договором сумі та нарахована на початку місяця, внаслідок чого за своєю суттю фактично є неустойкою (ч.1 ст.549 ЦК України). Дана сума не перевищує розмір основної заборгованості та нарахованих банком відсотків, а отже, з урахуванням положень ч.3 ст.551 ЦК України - підстав для зменшення суми неустойки суд не вбачає. Водночас, з урахуванням положень ст.61 Конституції України, правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15 не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафів в розмірі 500,00 грн. та 672,30 грн. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що позивачем документально підтверджено сплату судового збору у сумі 1378,00 грн., тому у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial