Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-20 00:00:00

02 серпня 2019 року [PERSON] , в інтересах та від імені якого діяла [PERSON] , звернувся до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області із заявою про встановлення факту родинних відносин обґрунтовуючи її наступними обставинами. Заявник є племінником [PERSON] . [INFO] остання померла. Після її смерті відкрилася спадщина на належне майно, у тому числі на недоотриману пенсію. Заявник звертався до нотаріальної контори, але у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено, оскільки [PERSON] померла на тимчасово окупованій території та необхідно у судовому порядку встановити родинні відносини між заявником та померлою, оскільки відсутнє свідоцтво про народження [PERSON] . Таким чином, у зв`язку з цим, виникла необхідність встановити факт родинних відносин, а саме факту того, що [PERSON] є племінником [PERSON] . Представник заявника [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила задовольнити заяву (а.с.31). Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, заперечень з приводу заявлених вимог не надав. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що заява [PERSON] підлягає задоволенню з огляду на наступне. Заявник [PERSON] народився [INFO] у м. Горлівка, Донецької області. Відповідно до Довідки УСЗН Костянтинівської міської ради від 04.10.2017 року №0000355479 є внутрішньо переміщеною особою, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.3-7). Згідно повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11.07.2018 року, матір`ю заявника [PERSON] є [PERSON] (а.с.10). Зміна прізвища матері заявника з « [PERSON] » на « [PERSON] » підтверджено Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про дошлюбне прізвище № 00023155456 від 18.06.2019 року, згідно його [PERSON] , 1928 року народження, 13 лютого 1958 року уклала шлюб із громадянином [PERSON] та обрала прізвище чоловіка « [PERSON] Мати заявника [PERSON] померла [INFO] у м. Горлівка, що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 11.05.2005 року (а.с.18). Згідно паспорту громадянки України [PERSON] народилася [INFO] у ст. Лутугіно, Успенського району, Луганської області, проживала у [ADDRESS] (а.с.13). Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 17.06.1955 року, дошлюбним прізвищем [PERSON] також було « [PERSON] » (а.с.9). Відповідно до Акту про встановлення фактичного проживання від 01.06.2019 року, складеному представниками житлово-експлуатаційної організації за місцем проживання [PERSON] , остання з 2017 року до самої смерті [INFO] проживала разом із своїм племінником [PERSON] , знаходилась на його утриманні, оформила на нього документи на квартиру (а.с.19). Судом також оглянуті надані заявником на підтвердження заявлених вимог свідоцтво про смерть [PERSON] , яка померла [INFO] у м. Горлівка від 08.02.2018 року [NUMBER]; медична довідка про причину смерті [PERSON] №117 від 07.02.2018 року, згідно якої причиною смерті [PERSON] стало злоякісне новоутворення нижньої долі лівої легені; документи про поховання [PERSON] , оформлені на заявника; родинні фотознімки заявника із тіткою та іншими родичами (а.с.14-17,20-21). Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. З метою оформлення факту смерті [PERSON] заявник звертався до Бахмутського міського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану, але йому було відмовлено згідно Відмови у проведенні державної реєстрації смерті №16.14.-151/24 від 18.06.2019 року (а.с.12). В силу вимог ч.ч.1-2 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Таким чином, суд вважає встановленим, що заявник [PERSON] є племінником [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вбачається, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Відсутність доказів родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] перешкоджає заявнику оформити факт смерті останньої, отримати належні кошти у пенсійному фонду та вступити у права спадкування. Підтвердити факт родинних відносин між вказаними особами в інший спосіб, ніж судовий, неможливо. На підставі викладеного,

Outcome: approved