Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

04.11.2016 [PERSON] звернулася до суду з первісним позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком № 2 по вул. Лісна в с. Нова Збурївка Голопристанського району Херсонської області шляхом її вселення до вказаного будинку разом з неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] та передачі їй ключів від вказаного будинку, посилаючись на те, що з 1999 року по 20.11.2015 року вона перебувала у шлюбі з сином відповідачки [PERSON] і вони спільно проводили будівництво вказаного житлового будинку, в якому і проживали разом з дітьми. Відповідачка у вказаному будинку не проживала. Після розірвання шлюбу наприкінці 2015 року вона поїхала у гості до своєї матері, а коли на початку 2016 року повернулася до будинку, то не змогла до нього потрапити, оскільки відповідачка замінила замки на дверях та не пускає її до будинку, в якому залишилися її речі. На момент звернення з позовом вона змушена проживати разом з дітьми у своєї матері, оскільки іншого житла вони не мають. З посиланням на ст. ст. 9, 109, 156 ЖК України, ст. ст. 383, 405 ЦК України просила суд задовольнити її позов. 21.02.2017 ухвалою суду за клопотанням позивачки за первісним позовом до участі у справі залучено в якості співвідповідача [PERSON] 30.12.2016 [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком № 2 по вул. Лісна в с. Нова Збурївка Голопристанського району Херсонської області, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить вказаний будинок, якому з її дозволу була зареєстрована та проживала її колишня невістка [PERSON], яка не є членом її сімї і ніколи не була такою, оскільки вони ніколи не вели спільного господарства та не проживали спільно. З лютого місяця 2015 року [PERSON] самостійно виїхала з вказаного будинку разом з двома дітьми і не проживає у ньому на момент звернення із зустрічним позовом без поважних причин вже більше 1 року. Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 20.11.2015 шлюб між її сином [PERSON] та [PERSON] розірвано і остання виїхала з належного їй будинку за власним бажанням, у звязку з припиненням шлюбних відносин із її сином. Натомість перебування [PERSON] на реєстраційному обліку у належному їй будинку чинить їй перешкоди як власнику будинку щодо користування та розпорядження належним їй майном. [PERSON] не є ані наймачем будинку ані членом сімї власника будинку, а тому не має жодних житлових прав користуватися належним їй будинком. З посиланням на ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст. 64, 150 ЖК України, ст. ст. 317, 319, 321,386, 391 ЦК України просила суд задовольнити її позов. У судовому засіданні позивачка за первісним позовом та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні, з підстав, зазначених у позові, з урахуванням уточнень. Проти задоволення зустрічного позову заперечували. У судовому засіданні представник відповідачів за первісним позовом [PERSON] первісний позов не визнав, пояснив, що [PERSON] є власником будинку, [PERSON] не є членом її сімї, використовує будинок лише для реєстрації, чим чинить їй перешкоди як власнику будинку, а тому просив задовольнити зустрічний позов. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні підтримала первісний позов, надала до суду відповідний висновок. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, вважає первісний позов таким, що не підлягає задоволенню, а зустрічний позов таким, що підлягає задоволенню повністю, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності від 18.12.2012 є власницею будинку № 2 по вул. Лісна в с. Нова Збурївка Голопристанського району Херсонської області (а. с. 30-34). У вказаному будинку, з дозволу власниці проживали та є зареєстрованими за вказаною адресою її син [PERSON], його дружина [PERSON] та їх діти [PERSON] та [PERSON] (а. с. 35) Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 20.11.2015 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. [PERSON] разом з дітьми добровільно виїхала з будинку наприкінці 2015 року до своєї матері в м. Гола Пристань, де вони проживають і на момент ухвалення рішення, про що вона сама пояснила у судовому засіданні. Починаючи із січня-лютого 2016 року [PERSON] намагалася потрапити до будинку, але їй цього не вдалося, оскільки в ньому разом з [PERSON] проживає інша жінка, а замки в будинку та у хвіртці поміняні, що не заперечувалося сторонами. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Частиною 3 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. У відповідності до ст. 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Оскільки між сторонами не укладався договір найму жилого приміщення у встановленій законом формі, [PERSON] проживала у будинку, який належить [PERSON] до моменту її виїзду з будинку як тимчасовий жилець, умови проживання якого регулюються ст. 98 ЖК України. Так за ст. 98 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. Вселення тимчасових жильців на строк понад півтора місяця допускається за умови додержання розміру жилої площі, встановленого для надання жилих приміщень (частина перша статті 48). Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, [PERSON] як тимчасовий жилець повинна на першу вимогу власника житла звільнити таке житло, а тому виїхавши з будинку, вона має право вселятися до будинку лише з дозволу власника будинку чи його наймача. Оскільки [PERSON] як власниця будинку заперечує проти вселення до будинку та проживання в ньому [PERSON], то законних підстав для вселення [PERSON] до будинку, на думку суду, не має. Посилання [PERSON] на ст. 156 ЖК України як на підставу для вселення до будинку, на думку суду є неспроможним, оскільки [PERSON] не є членом сімї власниці будинку [PERSON], в розумінні ст. 64 ЖК України та ч. 2 ст. 3 СК України. При вирішенні питання про вселення неповнолітніх дітей [PERSON] до будинку [PERSON] суд враховує норми ч. 2 ст. 2 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту Конвенція), відповідно до якої Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї. За ч. 1 ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. У відповідності до Преамбули Закону України «Про охорону дитинства» (далі по тексту Закон) цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері. За статтею 1 Закону охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Згідно статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статті 11 Закону сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до статті 18 Закону діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Таким чином саме батьки дитини несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини та дотримання прав дитини, в тому числі на належне житло, а права дитини на житло залежить від правомірності користування цим житлом її батьками, з якими дитина має право проживати. Більше того, в даному випадку, з урахуванням неправомірності вимог [PERSON] на користування будинком [PERSON], суд вважає за необхідне захистити саме законне право позивачки на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю. У відповідності до п. 9 Пленуму ВСУ від 12.06.2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З'ясовується правильність об'єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов'язаними між собою, для вирішення питання про їх об'єднання або роз'єднання (стаття 126 ЦПК). У відповідача суд з'ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий). З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК). Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Встановивши у судовому засіданні, що [PERSON] просить суд усунути перешкоди у користуванні та володінні її будинку шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування будинком, суд, з урахуванням наведених вище розяснень та характеру вимог [PERSON], вважає за можливе та необхідне застувати інші норми права, ніж ті, на які посилається у зустрічному позові позивачка, а саме задовольнити позов ще й на підставі ст. 98 ЖК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved