Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

02.11.2015 року \~позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 17.11.2011 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 24000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. У порушення умов договору відповідачка зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала, у звязку з чим станом на 31.07.2015 року має заборгованість в розмірі 33748,40 грн., яка складається з наступного: 22964,78 грн. заборгованість за кредитом; 8500,36 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 200,00\~ грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 1583,26 грн. штраф (процентна складова). В звязку з чим, позивач просить суд стягнути з відповідачки заборгованість у розмірі 33748,40 грн. за кредитним договором та судові витрати в розмірі 1218,00 грн. В судове засідання представник позивача не зявився, надавши суду клопотання про перенесення судового засідання, в звязку із зайнятістю представника ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в іншому судовому засіданні. Однак, представником позивача не було надано суду доказів зайнятості в іншому судовому процесі. Крім того, в процесі розгляду справи представником позивача неодноразово направлялися до суду клопотання про перенесення судового засідання, а саме: 23.12.2016 року (а.с.95), 01.02.2017 року (а.с.103), 14.03.2017 року (а.с.107), 11.04.2017 року (а.с.117), 08.06.2017 року (а.с.124), і жодного разу не було надано підтвердження зайнятості в іншому судовому процесі. В звязку з чим, у суду не має підстав для повторного перенесення розгляду справи. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, надавши до суду заяву про застосування строку позовної давності посилаючись на те, що як зазначає позивач у позовній заяві, між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено договір кредитний договір б/н від 17.11.2011 року, відповідно до якого [PERSON] начебто отримала кредит у розмірі 24000 грн. Між тим, вказані кошти вона не отримувала взагалі, та жодного разу не сплачувала обовязкові щомісячні платежі. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Разом з тим, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Права позивача в частині повернення кредиту, відсотків за користування кредитом та штрафів були порушені ще у кінці 2011 року, тобто на наступний місяць після укладення кредитного договору та фактичного отримання позичальником коштів. Відповідно, в грудні 2011 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» мав можливість звернутися до суду з позовними вимогами про стягнення боргу, однак, позовні вимог було заявлено в липні 2015 року, тобто після спливу позовної давності (трьох років). В звязку з чим, просить відмовити в задоволенні позову у звязку з пропуском строку позовної давності. Розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. За ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Пункт 1 ч.2 ст.11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Надані позивачем завірені копії анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, витяги з тарифів та умов і правил надання банківських послуг, є копія невідомого походження, а відтак не є належними та допустимими доказами у справі згідно положень ст.ст.58, 59 ЦПК України. Копіями невідомого походження, як зазначено в правових позиціях Верховного суду України, викладених у справах №6-57743св10, №6-29420св10, що є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, є будь які копії документів, справжність яких неможливо перевірити шляхом співставлення із оригіналом. Однак, в матеріалах справи не міститься належних та допустимих доказів на підтвердження факту видачі відповідачці кредиту. Згідно правових позицій Верховного суду України, викладених у справах №6-240цс14, №6-16цс15, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо умови не містять підпису позичальника. Відповідно до ч.2 ст.27 ЦПК України кожна сторона зобовязана надати суду всі наявні докази для підтвердження своїх позовних вимог. Таким чином, позивачем не було надано належних доказів укладення та виконання договору між сторонами, на який посилається ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у позовній заяві, зарахування коштів на кредитну картку позичальника, видачу коштів готівкою та інше. Виходячи з вимог ст.ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Всупереч даним нормам законодавства позивачем не було надано суду доказів на підтвердження своїх вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, до спірних правовідносин слід застосувати строк позовної давності, про застосування якого просила відповідачка. Так, строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга\~статті 258 ЦК України\~передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до\~статті 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята\~статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Таким чином, судом було встановлено, що права позивача в частині повернення кредиту, відсотків за користування кредитом та штрафів були порушені ще у кінці 2011 року, тобто на наступний місяць після укладення кредитного договору та фактичного отримання позичальником коштів. Відповідно, в грудні 2011 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» мав можливість звернутися до суду з позовними вимогами про стягнення боргу, однак, позовні вимог було заявлено 02.11.2015 року, тобто після спливу позовної давності (трьох років), який просить застосувати відповідачка, а тому у звязку з цим в задоволенні позовних вимог слід відмовити. У зв'язку з цим, згідно ст. 88 ЦПК України не підлягають й стягненню з відповідачки всі витрати по справі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed