Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-22 00:00:00

03.06.2014 року [PERSON] в особі свого представника звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності. 05.06.2014 року до суду були подані уточнені позовні вимоги. (а.с. 14-15). В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 07.11.2013 року укладений договір купівлі-продажу між [PERSON], в особі [PERSON], що діяла на підставі довіреності та [PERSON] Предметом договору купівлі-продажу були нежитлові приміщення 1-го поверху [ADDRESS]. В грудні 2013 року позивачу стало відомо про укладення даного договору та з'ясовані обставини укладення договору. Просить визнати даний договір недійсним, оскільки були порушені вимоги ст.ст. 60-65 СК України, оскільки згоди її чоловік на укладення договору не надавав, що є підставою недійсності правочину за ст. 215 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, просила розглядати справу у її відсутність. (а.с. 23). Представник відповідача, діючий на підставі угоди від 09.07.2014 року (а.с. 30-32) визнав позовні вимоги, подавши про це письмову заяву 15.07.2014 року. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5-6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вимогами ст. 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Судом встановлено, що 07 листопада 2013 року між [PERSON] та [PERSON], від імені якої діяла [PERSON] на підставі довіреності по праву передоручення від 23.05.2013 року був укладений договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, згідно умов якого предметом договору є нежитлові приміщення 1-го поверху [ADDRESS]. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] 07.11.2013 року, зареєстрований в реєстрі за № 1320 (а.с. 4-5). Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Звертаючись з позовом до суду позивач посилається на порушення вимог ст. 65 СК України за відсутності згоди одного з подружжя на укладення правочину, що є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Відповідно до вимог ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно вимог ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згідно представленого до суду свідоцтва про шлюб позивач [PERSON] перебуває в шлюбі з [PERSON] з 07.07.1993 році. (а.с. 33). Судом встановлено, що під укладення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень 07.11.2013 року згода чоловіка позивача стосовно майна подружжя була відсутня. Відповідно до вимог ст. 174 ЦПК України відповідач протягом усього часу судового розгляду може визнати позов. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши представлені сторонами докази в обґрунтування своїх вимог, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог в повному обсязі, суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору та визнання права власності. Порушень прав, свобод чи інтересів сторін чи інших осіб судом не встановлено.

Outcome: approved