Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

04 грудня 2018 року [PERSON] звернулась до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із заявою за участю заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації про встановлення факту, що має юридичне значення, який полягає в тому, що вимушене переселення [PERSON] у жовтні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона народилась, проживала та була зареєстрована в м. Авдіївка Донецької області, з 21 червня 2017 року є пенсіонером за віком. В жовтні 2014 року заявниця була вимушена переміститись з місця свого постійного проживання на тимчасово окупованій території Донецької області за адресою: [ADDRESS] , до [ADDRESS] , де продовжує проживати по теперішній час, та ця адреса є її фактичним місцем проживання, що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 16 березня 2015 року № 1429002298, та довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 26 листопада 2016 року № 0000046145. Вказана вище довідка № 0000046145 від 26 листопада 2016 року була видана заявниці як внутрішньо переміщеній особі, та згідно із статтею 4 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» діє безстроково. До вимушеного переселення з окупованої Російською Федерацією частини території Донецької області заявниця була повноцінними громадянами своєї держави, оскільки зростала, отримувала освіту, мала житло та налагоджений побут на території м. Авдіївка Донецької області. Ситуація в регіоні почала змінюватися навесні 2014 року. На території Донецької області почались проросійські мітинги на яких озброєні та проросійськи налаштовані особи показували своє зневажливе ставлення до будь-яких прав та моральних цінностей громадян. Люди стали боятися спілкуватися українською мовою, носити державну символіку, висловлювати будь-яку підтримку на адресу України, адже у будь-який момент могли бути піддані фізичному примусу зі сторони російських найманців. Вказаними вище особами згодом були захоплені адміністративні будівлі в регіоні, після чого почали вводитися обмеження у використанні української мови та символіки. У травні 2014 року на території Донбасу проводився так званий «референдум» за відокремлення Донецької та Луганської областей від України, який заявниця не відвідувала, оскільки підтримує територіальну цілісність та незалежність України. Згодом у місті почали з`являтися невідомі озброєні особи кавказької національності, одягнені у військову форму без розпізнавальних знаків. Заявниця, в свою чергу, була свідком пересування по місту озброєних та агресивно налаштованих окупантів. В подальшому містом почала пересуватись російська військова техніка, зокрема танки, бронетранспортери та реактивні системи залпового вогню «Град». В травні 2014 року в м. Донецьк на залізничному вокзалі заявниця потрапила під обстріл і стала свідком руйнування вокзалу. Після таких подій вона перебувала у постійному стресі, хвилювалася за своє життя та життя близьких їй людей. Незабаром почався обстріл Донецького аеропорту, після чого вона вже особисто на блокпостах бачила озброєних окупантів, які згодом запровадили в місті примусову мобілізацію, змушували рити окопи і щось схоже на бункери. Тоді ж було встановлено комендантську годину з 21 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв. ранку. Крім того, заявниця особисто бачила, як російські збройні формування обстрілювали місто, в якому знаходилося мирне населення. Більше того, під час обстрілу в земельну ділянку, яка належить заявниці, влучив снаряд, в результаті вибуху якого вона отримала контузію та частково втратила слух. У зв`язку із регулярними обстрілами заявниця не мала змоги звернутися за медичною допомогою до лікарні, боялася навіть виходити з дому, у зв`язку із чим, протягом місяця дуже погано себе почувала. Крім вищезазначеного, стрімко погіршилась соціально-економічна ситуація. Через порушення роботи банківської системи, відсутності готівки в банкоматах, населення залишилося без зарплат, стипендій, пенсійного забезпечення та інших соціальних виплат. Почали припинятися трансляції деяких українських телеканалів, натомість з`явилось багато російських. У зв`язку із зазначеними обставинами заявниця перебувала в постійному стресі, що, в свою чергу, призвело до неможливості подальшого проживання в м. Авдіївка Донецької області України. У жовтні 2014 року заявниця вимушена була переміститися з окупованої території Донецької області до м. Слов`янськ Донецької області. Після переїзду її матеріальне становище вкрай погіршилося, адже вона втратила все своє житло, налагоджений побут, надію на повернення додому та вільне спілкування з друзями і родичами, отже і можливість планувати своє життя. Вважає, що саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України було порушено цілу низку її прав і свобод передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року, Протоколом (Перший протокол) до цієї Конвенції від 20 березня 1952 року та Протоколом № 4 до цієї Конвенції від 16 вересня 1963 року, зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Зазначений факт підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, однак ця довідка посвідчує лише факт її вимушеного переселення з м. Авдіївка до м. Слов`янськ Донецької області, і не містить в собі зазначення причини такого переселення. Просила встановити факт, що її вимушене переселення у жовтні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Встановлення зазначеного факту необхідно заявниці для визначення свого статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви потерпілого від міжнародного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією та іншими нормами міжнародного права. Заявниця [PERSON] будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву в якій розгляд справи просила проводити у її відсутності, на заявлених вимогах наполягала, просила їх задовольнити. Представник заінтересованої особи, Міністерства соціальної політики України, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що стверджується поштовим повідомленням про отримання судової повістки, однак не використав свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, та у судове засідання не з`явився не повідомивши про причини неявки. Представник заінтересованої особи, Російської Федерації в особі посольства Російської Федерації в Україні, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що стверджується поштовим повідомленням про отримання судової повістки, однак не використав свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, та у судове засідання не з`явився не повідомивши про причини неявки. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. Згідно з паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданим Авдіївським МВ ГУ УМВС України в Донецькій області 11 квітня 2008 року на ім`я [PERSON] , остання народилась [INFO] в м. Авдіївка Донецької області, та її зареєстрованим місцем проживання є: [ADDRESS] (а.с. 28-29). Згідно із пенсійним посвідченням № [NUMBER] виданим 21 червня 2017 року, заявниця [PERSON] є пенсіонером за віком (а.с. 30). З довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 16 березня 2015 року № 1429002298, та довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 26 листопада 2016 року № 0000046145, видно, що заявниця [PERSON] , будучи зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , перемістилися з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) в [ADDRESS] , 25 жовтня 2014 року (а.с. 40,41). Доводи заявниці про обставини, які відбувалися у м. Авдіївка Донецької області за період з квітня 2014 року підтверджуються публікаціями у ЗМІ, та інтернет-виданнях. Як повідомило інтернет-видання «Кореспондент», Міністерство закордонних справ Великобританії, прес-секретар верховного представника Європейського Союзу із закордонних справ, прес-секретар Держдепартаменту Сполучених Штатів Америки заявили, що так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях є нелегітимними, а ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичною легітимністю (а.с. 42,43,44). Як повідомив прес-центр Служби Безпеки України, 13 листопада 2014 року контррозвідка СБУ спільно з Державною прикордонною службою України та керівництвом полку «Азов» затримала громадянина Російської Федерації [PERSON] , 1987 року народження, уродженця Курської області, мешканця Мурманської області, члена неонацистської організації «Реструкт», який був завербований Федеральною Службою Безпеки Російської Федерації з метою проникнення до добровольчого полку МВС України «Азов». У затриманого було виявлено посвідчення вибухотехніка та комплектуючі, за допомогою яких можна виготовити засоби дистанційного керування вибуховими речовинами (а.с. 45). За даними\~прес-центру\~СБУ від\~13\~грудня 2014\~року,\~поблизу м.\~Волноваха Донецької\~області оперативна\~група контррозвідки\~СБУ затримала\~іноземного найманця,\~1972\~року народження\~-\~члена диверсійно-розвідувальної\~групи незаконного\~збройного формування\~«Оплот» на\~прізвисько « [PERSON] ».\~Оперативниками було\~встановлено,\~що у\~жовтні 2014\~року росіянин\~прибув до\~Донецька з\~Ростову,\~Російська Федерація,\~незаконно перетнувши\~державний кордон\~України,\~добровільно вступив\~до бандформування\~окупанта «Шамана».\~Після спеціальної\~підготовки «Лєзгіна»\~відібрали до\~диверсійно-розвідувальної\~групи на\~чолі \~з громадянином\~Російської Федерації\~на прізвисько\~« [PERSON] » (а.с.\~46). 09\~листопада 2015\~року в\~Артемівську Донецької\~області СБУ\~затримала громадянина\~Російської Федерації,\~уродженця Рязанської\~області,\~раніше засудженого\~за навмисне\~вбивство,\~який незаконно\~перетнув державний\~кордон України.\~Співробітники спецслужби\~з`ясували,\~що затриманий\~росіянин намагався\~вступити до\~окупаційної адміністрації\~РФ як\~найманець (а.с. 47). 29 червня 2016 року незалежна неурядова правозахисна організація Міжнародне партнерство за права людини разом із Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською Спілкою представила Звіт «Звідки відкрили вогонь? Розслідування транскордонних атак на сході України». Відповідно до Звіту, перетини кордону та напади на українські території були організовані за допомогою військових підрозділів Російської Федерації. Покинуті речі персонального вжитку та сліди переміщення військової техніки; рух російських військових підрозділів на території Російської Федерації і через кордон України; факти нелегальних перетинів українського кордону комбатантами з Російської Федерації, які згодом здійснювали напади на об`єкти військової інфраструктури, державні прикордонні частини та цивільні об`єкти; здійснення атак з локацій військових частин регулярних Збройних Сил Російської Федерації слугують цьому підтвердженням. Крім того, проаналізовані у звіті докази прямого втручання російських збройних сил, служб безпеки, осіб, які прямо пов`язані з військовими підрозділами Російської Федерації, а також аналіз атак на населені пункти Луганської області влітку 2014 року доводять наявність міжнародного характеру збройного конфлікту на Донбасі (а.с. 48-73). 22 грудня 2017 року дослідницька група Bellingcat опублікувала інтерактивну карту з координатами, звідки Росія і підконтрольні їй незаконні збройні формування обстрілювали схід України влітку 2014 року (а.с. 74-75). Пунктом 18 резолюції 1988 (2014) Парламентської Асамблеї Ради Європи визначено, що враховуючи ризик дестабілізації та погіршення без пекового режиму цілого регіону подальшою російською військовою агресією проти України, Асамблея рекомендує, щоб Сполучені Штати та Сполучене Королівство як підписанти Будапештської Угоди так і інші відповідні європейські держави вивчили можливість реальних безпекових угод для забезпечення незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України (а.с. 76-79). Згідно із резолюцією 2067 (2015) Парламентської Асамблеї Ради Європи з початку російської агресії в Україні у 2014 році понад 1300 осіб були оголошені зниклими без вісті. Асамблея висловлює жаль стосовно рішення президента російської Федерації утаємничувати дані щодо втрат серед особового складу збройних сил Російської Федерації, що сталися під час спецоперацій у мирний час (а.с. 86-88). Відповідно до резолюції 2028 (2015) Парламентської Асамблеї Ради Європи в результаті анексії Криму Російською Федерацією та збройного конфлікту в українському Донбасі понад 921\~000 людей (станом на 23 січня 2015 року) виявилися переміщеними в межах України, та понад 524\~000 звернулися за притулком або щодо отримання іншого юридичного статусу у Російській Федерації. Асамблея закликає органи російської влади утримуватися від дестабілізації України та фінансування військової підтримки незаконним озброєним угрупуванням та використовувати їхній вплив на них, щоб вони повністю дотримувались та впроваджували положення Мінських угод. Асамблея закликає міжнародне співтовариство продовжувати надавати матеріальну та організаційну допомогу українським внутрішньо переміщеним особам та біженцям, зокрема в зимові місяці та допомагати українським органам влади в розробці довгострокових програм допомоги (а.с. 118-121). Інтернет-джерело «ukr.media» 20 вересня 2014 року опублікувало статтю під назвою «Бої за аеропорт Донецьк тривають, Росія стягує свої війська», згідно із якою окупаційні війська РФ на території Донецької області активно готуються до централізованої контрбатарейної боротьби проти артилерійських підрозділів українських військ. З Російської Федерації до м. Донецька прибули численні фахівці для ведення подібних військових дій (а.с. 89). Як зазначено в статті «Ворог підтягнув до Новоазовська важку техніку» від 12 березня 2015 року, опублікованої Інтернет-порталом «vgolos.ua» «gazeta.ua», російські збройні формування збирають на Приморському напрямку бойову техніку та живу силу, підтягуючи до переднього краю поповнення живої сили і військової техніки. Зокрема, зосереджена на північ Новоазовська тактична група російських військ отримала поповнення у виді 4 танків, 3 БТР-80, 1 БТР- 82А, 2 БМП-2 та 4 армійських вантажівок із живою силою (а.с. 90) Інтернет-портал «ТСН» 17 вересня 2014 року у статті «Аеропорт Донецьку безперервно обстрілюють, а з Дебальцеве роблять новий «котел» Мапа АТО» повідомив, що представники окупаційної влади Російської Федерації на території Донецької області відбили блокпост під м. Ясинувата Донецької області, внаслідок чого українська армія змушена була відступити на кілька кілометрів. Про інтенсивність боїв свідчила інформація про обстріл окупантами с. Нижня Кринка, м. Макіївка Донецької області, де загинуло щонайменше 10 людей (а.с. 98-99). Згідно із статтею під назвою «Озброєні сепаратисти захопили прокуратуру в Горлівці і спалили кримінальні справи, ЗМІ», що опублікована 01 травня 2014 року Інтернет-порталом «24tv.ua», вбачається, що в м. Горлівка Донецької області озброєні та проросійськи налаштовані особи в масках захопили міську прокуратуру, винесли комп`ютерну техніку, а в дворі влаштували багаття з кримінальних справ та іншої документації (а.с. 102). Згідно із статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до частини першої\~статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»,\~внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У частині першій статті 4, частині першій\~статті 5\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод внутрішньо\~переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених\~статтею 12\~цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у\~статті 1 цього Закону.\~Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб»\~затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями\~Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»\~порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини. Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного\~Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року. Отже, вказаний Закон і передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просить заявниця. Статтею 55 Конституції України\~передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.\~\~ Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України\~делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. В Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8?рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України\~право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Частина четверта статті 10\~ЦПК України і стаття 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати\~Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території. Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції. У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника. Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму. Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника. Згідно із частиною першою та пунктом п`ятим частини другої\~статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України,\~у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Оцінюючи надані заявницею докази на підтвердження своїх вимог, суд враховує, що встановлення факту, що має юридичне значення щодо того, що вимушене переселення заявниці з окупованої території Донецької області відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області (а саме, м. Авдіївка), можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації. Суд звернув увагу на те, що встановлення цього факту, що має юридичне значення можливе лише у судовому порядку. Крім того, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих і майнових прав та інтересів заявниці. При цьому відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для заявниці. Таким чином, суд на підставі аналізу зазначених положень закону встановив підстави для висновку про те, що як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати судовий захист прав та свобод людини і громадянина, тобто саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до конституційних норм; право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Стосовно обставин, що зумовили вимушене переселення заявниці з частини окупованої Російською Федерацією території - м. Авдіївка Донецької області Україна, то суд виходить з того, що заявниця є громадянкою України, що встановлено в судовому засіданні. До початку окупації в 2014 році вона, як повноправний громадянин своєї країни, мала власне майно, налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання в м. Авдіївка, у зв`язку із чим у жовтні 2014 року, внаслідок воєнних дій Російської Федерації проти України, та з метою уникнення загрози життю, здоров`ю, свободі, а також насильницької втрати громадянства, тощо, у результаті збройної агресії Російської Федерації, заявниця вимушена була переїхати до м. Слов`янськ Донецької області, залишивши житло у м. Авдіївка Донецької області, змінивши власний побут та спосіб життя. Факт, який просить встановити заявниця, належить до повноважень відповідних державних органів, які у нормативно-правових актах цей факт встановили, і те, що цей факт є загальновідомим, лише підтверджує те, що заява [PERSON] є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки заявниця довела, що від встановлення цього юридично значимого для неї факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких вона через дії Російської Федерації вимушено бере участь. Водночас з наведеним, суд вважає необхідним зазначити також, що незважаючи на те, що в якості однієї із заінтересованих осіб у даній справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від\~23 червня 2005 року, не порушено. По-перше, вказана норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Натомість, у даному випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абзаці 15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. Частина четверта\~статті 79\~Закону України «Про міжнародне приватне право» вказує на ті випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування вказаних приписів закону наголошується у пункті 19\~Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». Поряд з\~цим,\~судом було\~враховано,\~що необхідною\~передумовою справедливого\~судового розгляду,\~дотримання принципів\~змагальності і\~процесуальної рівноправності\~сторін є\~належне повідомлення\~про судовий\~процес осіб,\~які беруть\~участь у\~справі,\~і вчасно\~надіслав на\~адресу Посольства\~Російської Федерації\~в Україні\~ухвалу про\~відкриття провадження\~у справі\~разом із\~заявою про встановлення\~факту,\~що має\~юридичне значеннята доданими до неї матеріали, та судові повістки про виклик до суду, які були отримані уповноваженою особою. Натомість Російська Федерація, будучи належним чином сповіщеною про дату та час розгляду справи в суді, у судових засіданнях участі не взяла, жодних заяв, у тому числі щодо невизнання юрисдикції українських судів на вирішення даної справи, не заявляла. Аналогічна правова позиція щодо застосування тих самих норм права у подібних правовідносинах сформульована Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в іншому судовому рішенні, постановленому за результатами перегляду цивільної справи № 363/2981/16-ц. Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку про те, що заява [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі наведеного,

Outcome: approved