Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

04 квітня 2018 року ПрАТ «Українська пожежно страхова компанія» (далі - позивач) звернулося до суду із вказаним позовом до [PERSON] (далі - відповідач), мотивуючи тим, що 27 січня 2015 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір обовязкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/5006577 з урахуванням положень ч. 2 ст. 13 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 1 липня 2004 року (далі Закон № 1961). Відповідно до вказаного полісу страхування позивач взяв на себе зобовязання у разі настання страхового випадку за участі забезпеченого транспортного засобу марки ВАЗ 2101, д.р.н. 71154 КХ сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам. 03.07.2015 року в м. Гребінка по пров. Пирятинському мала місце дорожньо транспортна пригода за участю автомобіля ВАЗ 2101, д.р.н. 71154 КХ під керуванням не страхувальника, а відповідача, та автомобіля Renault, д.р.н. ВІ 8746 ВХ під керуванням [PERSON]. Внаслідок вищевказаної дорожньо транспортної пригоди транспортному засобу Renault, д.р.н. ВІ 8746 ВХ було завдано механічних ушкоджень, а власнику вказаного автомобіля матеріального збитку. Відповідно до постанови Гребінківського районного суду Полтавської області від 16.07.2015 року відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності. Потерпілий пошкодженого внаслідок дорожньо транспортної пригоди [PERSON] звернувся до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування за полісом № АІ/5006577. На підставі страхового акту № ОЦ/036/006/15/1198 від 13.10.2015 року власнику пошкодженого транспортного засобу «Renault», д.р.н. ВІ 8746 ВХ позивачем було виплачено страхове відшкодування в розмірі 44 194 грн. 79 коп. З огляду на вищевказане, у відповідача виникло зобовязання відшкодувати позивачу завдані збитки в порядку регресу в розмірі 50 % сплаченого останнім страхового відшкодування за полісом № АІ/5006577 відповідно до положень ст. 38-1 Закону № 1961. З огляду на вказане, позивач просить стягнути з відповідача завдані збитки в порядку регресу в розмірі 22 097 грн. 39 коп.; витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762,00 грн. Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач відзив на позов не подавав, у судовому засіданні відповідач та його представник заперечували проти задоволення з позову з огляду на те, що пільга, передбачена ч. 2 ст. 13 Закону № 1961, надається, якщо страхувальником є пенсіонер, а забезпечений транспортний засіб належить цьому громадянину на праві власності. Однак забезпечений транспортний засіб не належить на праві власності страхувальнику, більше того, відповідний договір підписував не сам страхувальник, а відповідач. Відповідачу при укладення договору не розяснили положення ч. 1 ст. 38-1 Закону № 1961 та умови страхування. Покликались на необхідність звернення до рішення Конституційного Суду України від 23 грудня 2014 року № 7-рп/2014 при вирішенні даної справи, а також зауважили, що у даних спірних відносинах у позивача не виникало права на регрес, оскільки підстави вказаного чітко визначені ст. 38 Закону № 1961. Позивач взагалі був не вправі здійснювати страхове відшкодування, адже відповідальність відповідача не була застрахована. Також підтвердили, що із позовом, яким би оспорювався договір № АІ/5006577 відповідач не звертався, дійсно 03.07.2015 року відбулась ДТП за участі забезпечуваного транспортного засобу з вини відповідача, розмір виплаченого страхового відшкодування не заперечують. У судовому засіданні 07.05.2018 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про допит в якості свідка [PERSON] та задоволено клопотання про зобовязання позивача надати копію технічного паспорта на автомобіль [NUMBER]. Зясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов належить задовольнити повністю, виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин. Судом встановлено, що 27.01.2015 року між позивачем і [PERSON] було укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у формі полісу № АІ /5006577, строк дії якого визначений з 28.01.2015 року до 27.01.2016 року із розрахунком страхового платежу відповідно до п. 13.2. Закону № 1961 /а.с. 11/. Відповідно до полісу забезпеченим транспортним засобом є автомобіль ВАЗ 2101, 1976 р. випуску, номер кузова [NUMBER], д/н 71154КХ, страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом) /а.с. 11/. Суд критично оцінює посилання відповідача та його представника на те, що відповідний договір підписував відповідач, а не [PERSON], так само, як і те, що відповідач не був обізнаний із тим, що зазначена у п. 13.2. Закону № 1961 пільга надається за умови особистого керування таким транспортним засобом особою, яка належить до визначених у цьому пункті категорій громадян України, адже факт використання договору відповідачем свідчить про його ознайомлення з умовами договору. Відповідно до п. 38-1.1 Закону № 1961 у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи з порушенням умов, передбачених пунктом 13.2 статті 13 цього Закону (при укладенні договору страхування із застосуванням такого пункту), то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов'язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України … постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено …постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. З постанови Гребінківського районного суду Полтавської області по справі № 528/645/15-п від 16 липня 2015 року вбачається, що 07.07.2015 р. о 06 год.40 хв., у м. Гребінка по провулку Пирятинському водій [PERSON], керуючи автомобілем ВАЗ-2101, державний номерний знак [NUMBER] виїхав на зустрічну смугу, де допустив зіткнення з автомобілем RENAULT-DOKKER, державний номерний знак ВІ 8746ВХ під керуванням водія [PERSON], який рухався в зустрічному напрямку, в результаті чого вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП /а.с. 13/. Таким чином, не підлягає доказуванню те, що відповідач заподіяв шкоду під час використання забезпечуваного транспортного засобу ВАЗ-2101, державний номерний знак [NUMBER]. До того ж, учасники справи визнали, що в написанні дати ДТП в постанові суду допущена описка, замість 03.07.2015 року зазначено 07.07.2015 року, а тому зазначене згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України також не підлягає доказуванню, ДТП відбулася 03.07.2015 року. Судом встановлено, що позивач здійснив виплату страхового відшкодування власнику пошкодженого транспортного засобу внаслідок ДТП за участі забезпеченого транспортного засобу ВАЗ-2101, державний номерний знак [NUMBER] із вини водія вказаного транспортного засобу (відповідача) відповідно до заяви про страхове відшкодування від 03 липня 2015 року /а.с. 17/ на підставі акту огляду транспортного засобу та ремонтної калькуляції /а.с. 19-27/. Страхове відшкодування здійснено у розмірі 44 194,79 грн. згідно страхового акту № ОЦ/036/006/15/1198 від 13.10.2015 року /а.с. 28/ на користь власника пошкодженого транспортного засобу «Renault», д.р.н. ВІ 8746 ВХ, що підтверджується копією платіжного доручення № 1569 від 13.10.2015 року /а.с. 29/. Таким чином, позивач здійснив страхове відшкодування відповідно до вимог Закону та договору страхування, за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу. Суд критично оцінює пояснення відповідача та його представника на те, що позивач взагалі не вправі був здійснювати страхове відшкодування, оскільки відповідальність відповідача не була застрахована. Вказане твердження суперечить п. 1.4 Закону № 1961, відповідно до якого особи, відповідальність яких застрахована, - це страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. В свою чергу, правомірність володіння забезпеченим транспортним засобом відповідачем підтверджувалась ним самим у судовому засіданні, інше рішенням суду не встановлювалось. Безпідставними є і посилання на те, що у даних спірних відносинах у позивача не виникає права на регрес, оскільки підстави вказаного чітко визначені ст. 38 Закону № 1961. Однак положення цієї статті не суперечать ч. 1 ст. 1191 ЦК України, відповідно до якої особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Також, суд критично оцінює посилання відповідача та його представника на порушення вимог Закону № 1961 при укладенні договору страхування, адже як підтвердили самі відповідач та його представник такий договір ніким не оспрювався. Відповідно безпідставними є посилання на рішення Конституційного Суду України від 23 грудня 2014 року № 7-рп/2014 при вирішенні даної справи, відповідно до якого аналіз положень статті 13 Закону № 1961 вказує на те, що однією з обовязкових умов відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є особи, зазначені в її пункті 13.2, є керування транспортним засобом, який належить особам на праві власності. На підставі вищевикладеного, зважаючи на те, що позивач здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну відповідачем, як особою, яка не належить до визначених у п. 13.2 Закону № 1961 категорій громадян України, під час використання забезпеченого транспортного засобу згідно договору, укладеного позивачем та страхувальником згідно п. 13.2. Закону № 1961, то відповідач як особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов'язаний компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування. На підставі викладеного, позов належить задовольнити повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відповідно до змісту частини 2 цієї статті інші судові витрати, повязані з розглядом справи покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Тому, з відповідача на користь позивача слід стягнути також 1762 грн. 00 коп. сплаченого судового збору /а.с. 1/. З огляду на викладене, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України, Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних» № 1961-IV від 01.07.2004 року,

Outcome: approved