Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

04.02.2014 року позивач звернулась до суду з позовом та уточнивши свої вимоги, просить поновити її на посаді старшого кухаря в ТОВ «Укрпродакордор», стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу, а саме з 17 вересня 2013 року, моменту її звільнення до поновлення. Крім того, просила поновити їй строк звернення до суду, як пропущеного з поважних причин, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 2000 грн. та понесені нею судові витрати. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що 28.09.2011 року її прийнято на посаду старшого кухаря в ТОВ «Укрпродакордор». З липня 2013 року відповідачем було змінено графік та об`єм роботи, що призвело до погіршення стану її здоров`я та унеможливило нормальне спілкування з неповнолітньою дитиною, яка знаходиться на її утриманні. В зв'язку з цим 28 серпня 2013 року вона написала заяву про звільнення за ст. 36 п. 1 КЗпП України з 01.09.2013 року. На прохання керівництва залишилась працювати до 16 вересня 2013 року. 17 вересня 2013 року відпочивала та 18 вересня 2013 року вийшла на роботу, що стверджується записом в журналі медичного огляду добового наряду. З 19 вересня 2013 року по 01 жовтня 2013 року перебувала на стаціонарному лікуванні. 23 жовтня 2014 року дізналась про своє звільнення. Такі дії відповідача рахує неправомірними, оскільки в заяві просила звільнити її за згодою двох сторін, а не на підставі ст. 38 КЗпПУ. Крім того, на заяві резолюція керівника була накладена 28 серпня 2013 року з відпрацюванням двох тижнів, який закінчився ще до дати звільнення, також заява не була зареєстрована. Наказ про звільнення з роботи та трудову книжку вона офіційно не отримувала. Моральну шкоду обґрунтовує тим що, своїми неправомірними діями відповідач залишив її без заробітку, що призвело до порушення нормального циклу життя, чим було завдано моральну і матеріальну шкоду, душевні страждання. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали уточнені позовні вимоги та просили задовольнити позов. Представник відповідача в судовому засіданні 02.04.2014 року позов не визнала та просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачка була ініціатором свого звільнення та написала добровільно заяву на звільнення. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач з 22.01.2009 року працювала у відповідача на посаді кухаря (а.с.38). 28 серпня 2013 року позивач звернулась із заявою до відповідача про звільнення її з посади старшого кухаря за згодою двох сторін з 01.09.2013 року(а.с.43). Однак, згідно наказу від 17.09.2013 року №149/1, відповідач звільнив [PERSON] з посади старшого кухаря за власним бажанням по ст.38 Кодексу законів про працю України з 17.09.2013 року (а.с.44). Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що 23 жовтня 2013 року позивачка отримала трудову книжку та їй було повідомлено про її звільнення. Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. У разі, якщо роботодавець погоджується на звільнення працівника в строк, про який просить працівник, за відсутності на це поважних причин, тобто, коли сторони заздалегідь домовляються про строк звільнення, то підставою припинення трудового договору в цьому випадку має бути п. 1 ст. 36 КЗпП (за угодою сторін), за умови, що вони домовилися про цю підставу. Потреба у використанні п. 1 ст. 36 КЗпП України з'являється насамперед у сторін строкового трудового договору для його дострокового припинення. Закон не перешкоджає тому, щоб за угодою сторін припинялися і трудові договори, укладені на невизначений строк. Однак практична потреба в цьому незначна. Працівник має право в будь-який час розірвати трудовий договір, попередивши про це власника за два тижні. Якщо працівник просить про звільнення до закінчення зазначеного двотижневого строку, власник може погодитись на це. Але в такому разі звільнення здійснюється з ініціативи працівника, а не за угодою сторін. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. № 9 (з наступними змінами і доповненнями), сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст. 36 КЗпП (за угодою сторін), якщо не було домовленості сторін про таку підставу його припинення. У цьому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП). Таким чином, у розумінні положень ч. 1 ст. 38 КЗпП України попередження про наступне звільнення є обов'язком працівника, звільнення за заявою працівника до закінчення строку попередження, з дати звільнення, визначеної працівником, є правом роботодавця. Власник не вправі звільнити працівника до закінчення двотижневого строку після подачі працівником заяви про звільнення, тільки якщо працівник про це не просить. Трудовий договір між сторонами було укладено на невизначений строк, а тому підстава звільнення позивача за п. 1 ст. 36 КЗпП України в даному випадку не була обов'язковою. В судовому засіданні було встановлено, що позивач в серпні 2013 року виявила особисте бажання про звільнення з роботи, яку вона виконувала у відповідача. Тому підстав про поновлення на роботі позивача, яка особисто без примусу прийняла рішення про звільнення, немає. Доказів протилежного не було надано. Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. А ч.4 ст.60 ЦПК України передбачено, що доказування не може грунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ч.2 ст.235, ст.237-1 КзпП України, оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, відповідно не підлягає задоволенню і позов у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Outcome: dismissed