Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-13 00:00:00

03.11.2017 року до суду надійшов позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якому останній просить стягнути з відповідача заборгованість за договором кредиту, укладеним 15.04.2009 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (на той час ЗАТ КБ «ПриватБанк») і [PERSON] , станом на 31.08.2017 року в сумі 76408,75 гривень, а також судові витрати. Позов обґрунтований тим, що на підставі укладеного 15.04.2009 року договору (заяви) б/н відповідач отримав кредит у розмірі 4500,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Проте, відповідач порушив умови договору, тому позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за договором. 26.12.2017р. вказаний позов було задоволено за заочним рішенням Балаклійського районного суду Харківської області, яке за ухвалою від 28.01.2020р. було скасовано та призначено справу до розгляду. 24.01.2020р. представник позивача надав відзив на заяву про перегляд заочного рішення, в якому вказував, що при укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, тобто відповідач підписанням Анкети-заяви позичальника приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг, які разом з Тарифами є договором про надання банківських послуг. Відповідач користувався кредитними коштами, а отже йому були добре відомі і зрозумілі умови договору. Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі, оскільки відповідачем розрахунок заборгованості не спростований. Під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка по кредиту у розмірі 30% на рік. Зміни процентної ставки були проведені відповідно до наказів та узгоджуються з Умовами та правилами надання банківських послуг. Згідно п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг банк має право проводити зміни тарифів, а також інших умов обслуговування карткового рахунку, про що інформує клієнта шляхом надання виписки по картковому рахунку. Пунктом 6.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що отримання виписок про стан картрахунку і проведені операції по картрахунку є обов`язком клієнта. Неотримання виписки або несвоєчасне її отримання не звільняє держателя від виконання своїх зобов`язань за договором (п. 8.1 Умов та правил). Відповідач перед підписанням кредитного договору мав можливість ознайомитися з його умовами та у разі незгоди із запропонованими умовами відмовитися від укладення договору. Відповідач надав згоду на укладення договору, про що свідчить його підпис. Зазначив, що про зміну розміру відсоткової ставки відповідача було ознайомлено, про що свідчить витяг з архіву SMS повідомлень. Щодо зміни банком кредитного ліміту, то згідно Умов та правил надання банківських послуг підписання договору є прямою і безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Вказав, що штраф та пеня є окремими видами неустойки, так штраф застосовується за порушення виконання зобов'язання, а пеня - за несвоєчасність виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Посилався на відсутність підстав для зменшення суми неустойки. Зазначає, що в даній справі він надав докази, що відповідача було ознайомлено саме з Умовами та правилами надання батьківських послуг, доданими до позовної заяви, та наказ банку, яким були затверджені ці умови. Зауважив, що строк дії останньої з наданих кредитних карт до останнього дня місяця 04.2017р., а з позовом позивач звернувся 03.11.2017р. - до спливу строку позовної давності. Тому підстав для її застосування немає (а.с. 88-98). Відповідач у заяві про перегляд заочного рішення суду вказував про те, що 15.04.2009р. він дійсно отримав від позивача кредитну картку «Універсальна» із встановленим кредитним лімітом у 500 гривень, при цьому він отримав заяву на отримання даної картки, однак зі змістом заяви, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку він особисто та під підпис у відділенні банку ознайомлений не був. В даній заяві були відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Вважає, що надана банком Анкета-заява не є договором в силу вимог ст.ст. 626, 638 ЦК України. Крім того, йому не було повідомлено про те, що протягом часу користування кредитними коштами, банком в односторонньому порядку, без повідомлення Клієнта банку, можуть бути змінені Умови надання кредитних коштів, у тому числі, процентна ставка користування кредитними коштами. Позивачем при поданні позовної заяви не було надано будь-яких доказів на підтвердження ознайомлення та підписання ним Умов та правил надання банківських послуг разом із іншими необхідними докумнтами, що в розумінні ЦК України вказує на відсутність укладеного у встановленому законодавством порядку Договору між ним та банком. Крім того, позивач намагається стягнути з нього заборгованість по неустойці (пені) за період з 15.04.2009р. по 31.08.2017р., що перевищує один рік передбачений п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦПК України, що є підставою для відмови у позові (а.с. 56-68). Представник позивача просив справу розглянути за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с. 206). 25.02.2020р., 25.03.2020р., 16.04.2020р., 15.05.2020р., 15.06.2020р. та 15.07.2020р. за клопотанням відповідача судовий розгляд справи був відкладений (а.с. 154, 160, 169, 176, 179, 186). Відповідач про час і місце судового засідання повідомлений належним чином за вказаним ним же місцем проживання (перебування) (а.с. 25, 154, 160, 169, 176, 179, 186, 193, 199), про що свідчить отримання судової повістки (а.с. 191), однак в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, поважності неявки не убачається, відзиву на позовну заяву та заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. Тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи (повторний), на підставі наявних у ній доказів і зважаючи на вжиті заходи для забезпечення участі відповідача у розгляді справи. 06.08.2020р. відповідач поштою направив до суду клопотання про витребування доказів. Ухвалою суду від 14.08.2020р. у задоволенні клопотання відмовлено (а.с. 193, 208). Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини. Матеріали справи свідчать, що 15.04.2009 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (на той час ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого після проведення 17.07.2009р. державної реєстрації змін є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») і [PERSON] укладений договір б/н шляхом підписання анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із «Пам'яткою клієнта», «Умовами та правилами надання банківських послуг», а також «Тарифами банку» складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. До кредитного договору банк додав довідку про умови кредитування з користування кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем кредитного договору від 15.04.2009 року Банком надано кредит у розмірі 500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Сторони досягли домовленості, про те, що банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт. З виписки по рахунку вбачається, що відповідачу кредитний ліміт 27.12.2010р. було збільшено до 4500грн. Банк виконав свої зобов`язання, надавши позичальнику кредитні кошти у вищезазначеному розмірі. Проте, відповідач покладені на нього зобов`язання належним чином не виконував, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 31.08.2017 року становить 76408,75 гривень, що складається із: заборгованості за кредитом - 3051,64 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом - 65033,21 гривень, заборгованості за пенею та комісією - 4209,20 гривні, а також відповідно до п. 8.6. Умов та правил надання банківських послуг штрафів: 500 гривень (фіксована частина) і 3614,70 гривень (процентна складова). Викладене підтверджується розрахунком, підтвердженим наданим первинним документом про рух коштів по картковому рахунку (випискою) (а.с. 4-6, 99-103). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»). Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що на підставі кредитного договору відповідачу було відкрито картковий рахунок та видана кредитна картка № [NUMBER] з кредитним лімітом 500,00 грн., розмір якого в подальшому неодноразово змінювався. З наданої Банком виписки по рахунку за період з 01.01.2009р. по 13.01.2020р. вбачається, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт 500грн. на кредитну картку № [NUMBER] , який 27.12.2010р. було збільшено до 4500грн., 15.04.2009р. він здійснював зняття коштів з неї в банкоматах в розмірі 250грн., 200грн. та 08.01.2011р. в розмірі 300грн. та в подальшому, що свідчить про отримання відповідачем кредитної картки «Універсальна», яка діяла на той час, та користування нею. Судом встановлено, що заява про розірвання кредитного договору від відповідача до банку не надходила, відповідач користувався кредитними коштами, здійснював погашення заборгованості, останній раз це відбулося 13.02.2015р., що підтверджується розрахунком заборгованості та випискоюпо картковому рахунку. Зважаючи на зазначене, суд дійшов висновку, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] шляхом підписання анкети-заяви було укладено в письмовій формі кредитний договір. При цьому матеріали справи не містять даних, які б свідчили про заперечення відповідачем факту підписання вказаної вище заяви. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а відтак суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов'язання виконати боржником обов'язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки відповідач фактично отримав кредит, що останнім не оспорювалося, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за тілом кредиту в розмірі 3051,64грн. підлягає задоволенню. Звертаючись до суду, позивач також просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за відсотками за користування кредитом та за пенею. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Матеріали справи свідчать про те, що у заяві позичальника (анкеті-заяві [PERSON] ) від 15.04.2009р., яка була підписана відповідачем, базова процентна ставка за кредитом зазначена у розмірі 2,5% на місяць на залишок заборгованості, а також вказано, що у разі порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш ніж на 120 днів позичальник зобов`язується сплатити Банку штраф в розмірі 250 гривень + 5% від суми позову. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення відсотків, пені та штрафів за користування кредитом, посилався ще й на погоджену сторонами та підписану відповідачем довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 15 квітня 2009 року. У вказаній довідці детально та чітко розписані умови кредитування, з якими вочевидь погодився відповідач, підписавши її, зокрема передбачено: базову процентну ставку в місяць - 2,5%, що дорівнює 30,00% річних, яка нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів в році, розмір пені за несвоєчасність погашення заборгованості (пеня 1 та пеня 2) за порушення зобов`язань за договором, який становить відповідно базову процентну ставку за користування кредитом, яка нараховується за кожен день прострочення кредиту та 1% від заборгованості, але не менше 10 грн в місяць, нараховується 1 раз на місяць за наявності прострочення за кредитом або відсоткам 5 та більше днів при наявності прострочення на суму більше 50 грн.), а також штрафи при порушенні строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 120 днів - 500 гривень + 5% від суми позову. Тобто сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів, пені та штрафів за користування кредитними коштами. Оскільки у вказаних вище документах, підписаних відповідачем, що останнім не заперечувалось та не спростовано, визначений розмір процентної ставки, пені та штрафів за користування кредитом, суд приходить до висновку, що сторони погодили умови договору кредиту в частині розміру процентів, пені та штрафів за користування кредитом у разі порушення зобов`язань за договором. Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Тому суд вважає наявні підстави для стягнення процентів, пені та штрафів за користування кредитом. Разом з тим, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно довідки, виданої 13.01.2020р. АТ КБ «ПриватБанк», клієнт [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 15.04.2009р. отримав картки № [NUMBER] , № [NUMBER] , остання з них мала термін дії до останнього дня 04.2017 року (а.с. 120). Відтак, у межах строку кредитування до кінця квітня 2017 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами кожного місяця. Починаючи з 01.05.2017 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. При цьому, як вбачається з розрахунку заборгованості за договором б/н від 15.04.2009 року станом на 31 серпня 2017р. відсотки за користування кредитом нараховувалися з травня 2017 року по 31 серпня 2017 року, тобто і після закінчення строку дії кредитного договору, а саме після 30 квітня 2017 року, що суперечить вимогам чинного законодавства. З огляду на вказане суд відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти після закінчення строку дії картки. Аналогічні висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12-ц. Таким чином, з урахуванням висновку про правильне застосування норм права, викладеному у п. 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, а також відсутності належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт продовження строку дії укладеного між сторонами кредитного договору, суд визнає, що погоджений сторонами строк кредитування обмежується строком дії картки. Отже, відсотки за користування кредитом можуть бути нараховані лише за період з дати укладання договору до строку дії картки, а саме по квітень 2017 року. Нарахування позивачем відсотків після закінчення, вказаного строку дії договору суперечить вимогам абз. 2 ч. 1 ст. 1048 України. Згідно правової позиції висловленої Великою Палатою Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 можливе стягнення лише тих сум, які обумовлювалися договором. Суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що такими умовами є лише ті, які доведені до відома позичальника шляхом його особистого ознайомлення, яке підтверджено підписом особи. Інші документи, які регламентують виниклі між сторонами правовідносини, у тому числі, Тарифи Банку, Умови та Правила надання кредитних послуг, які не підписані позичальником, не доводять його обізнаності про викладену в цих документах інформацію. У заяві-анкеті зазначено, що відповідач ознайомлений та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, а також надав згоду про те, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Із заяви-анкети та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 15 квітня 2009 року, підписаних відповідачем, вбачається, що сторони лише погодили базову процентну ставку за кредитом у розмірі 2,5% на місяць на залишок заборгованості, тобто 30% річних з розрахунку 360 днів у році, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості та штрафи при порушенні строку платежів. Однак, наданий позивачем розрахунок свідчить, що проценти протягом вказаного періоду часу нараховувалися за відсотковими ставками 30%, 34,80% та 43,20%, тобто відсоткова ставка змінювалась. Так, станом на момент укладення договору відсоткова ставка складала 30%; з 01.09.2014 року - 34,80%; з 01.04.2015 року - 43,20%. Згідно ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Позивач не заперечує, що протягом періоду користування кредитними коштами Банком декілька разів змінювалась процентна ставка, але вказує на те, що такі зміни були проведені відповідно до наказів та узгоджуються з Умовами та правилами надання банківських послуг. Однак, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який міститься в матеріалах даної справи, не визнається відповідачем та не містить його підпису, а відповідальність сторін, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, зокрема право банку проводити зміни тарифів, встановлено саме Умовами та Правилами надання банківських послуг, які відповідачу не були відомі, оскільки він їх не підписував. Відповідач підписав лише заяву позичальника та довідку про умови кредитування від 15.04.2009р., які вказаних відомостей не містять. Водночас, суд зазначає, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За таких обставин суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин правил ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (15.04.2009р.) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (03.11.2017р.), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Таким чином, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про зміну процентної ставки, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Тому, наданий позивачем Витяг з Умов та правил надання банківських послуг «ПРИВАТБАНКУ», який не містить підпису відповідача, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді можливість банку проводити зміни тарифів, зокрема зміну процентної ставки, порядок такої зміни. При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач посилається на те, що відповідач у підписаній анкеті-заяві зазначив, що він ознайомився і погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з цими Умовами ознайомився відповідач і з ними погодився, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо можливості банку проводити зміни тарифів, зокрема зміну процентної ставки, порядок такої зміни. З наведених підстав, суд дійшов висновку про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно погодився з правом банку змінювати процентну ставку у визначеному ним порядку. Відповідно до частин першої - четвертої статті 1056-1 ЦК України процента ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначається в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладання договору. Фіксована процентна ставка є незміною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування зміненої процентної ставки кредитором самостійно, з визначенням у кредитному договорі періодичності, має право збільшувати та зобов`язаний зменшити процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніше як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку зміненої процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитним договором на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Тобто, навіть якщо б сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватися виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди), дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора, тощо. З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Вказані висновки відповідають правовій позиції, викладеній Верховним Судом України 11 жовтня 2017 року по справі № 6-1374цс17. Банк стверджує про те, що відповідача було ознайомлено зі змінами розміру процентної ставки, про що свідчить витяг з архіву SMS повідомлень, однак такого витягу матеріали справи не містять. Таким чином, доказів повідомлення боржника [PERSON] про збільшення процентної ставки з 30,00% до 43,20% річних позивачем не надано, так само як і його згоди на таке збільшення скріпленої його підписом. Тим більш, відповідач заперечує, що був повідомлений про такі зміни. Приписами ч. 1 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази про те, що підвищення відсоткової ставки за користування кредитними коштами у розмірах 34,80% та 43,20%було проведено на законних підставах та доведено до відома позичальника, то відсутні правові підстави щодо проведення стягнення за вказаними ставками. Отже за період з 15.04.2009р. по 30.04.2017р. діяла погоджена між сторонами процентна ставка 30% річних. З урахуванням викладеного, судом було проведено такий розрахунок відсотків. Станом на 31.08.2017 року заборгованість за тілом кредиту становила 3051,64грн. та заборгованість за процентами становила 1743,17грн. За період з 01.09.2014 року по 30.04.2017 року минуло 972 дні. Розмір нарахованих процентів за період з 01.09.2014 року по 30.04.2017 року складає (3051,64 х 30%) х 972 / 360 = 2471,83грн. Таким чином, загальний розмір заборгованості за процентами за період з 15.04.2009 року по 30.04.2017 року, що підлягають стягненню, складає: 1743,17+2471,83 = 4215грн. Виходячи з цього, відповідач повинен сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 4215грн. Що стосується вимог в частині стягнення штрафів, суд зазначає наступне. Згідно вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За змістом ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи те, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності і їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання боржником грошових зобов`язань за кредитним договором суперечить положенням, закріпленим у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме правопорушення, суд приходить висновку, що вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з [PERSON] штрафу, а саме: 500,00 гривень - штраф (фіксована частина) та 3614,70 гривень - штраф (процентна складова), що зазначені у розрахунку, як складові заборгованості, не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню. У заяві [PERSON] про перегляд заочного рішення міститься посилання про застосування строків позовної давності (а.с. 66). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Верховний Суд України у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 дійшов висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, з огляду на який картка діє в межах визначеного нею строку. У такому разі, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу. Матеріали справи свідчать про те, що підписана [PERSON] заява-анкета не визначає строку кредитування. У такому разі цей строк обраховується строком дії кредитної картки. Тобто, юридично значимою обставиною для застосування до позовних вимог позовної давності є визначення строку дії кредитної картки, якою, як встановлено судом, користувався відповідач, оскільки перебіг позовної давності починається зі спливом останнього дня дії картки. Строк дії останньої кредитної картки, яка видавалася [PERSON] , встановлений до квітня 2017 року, а позов подано до суду 03.11.2017р., тобто в межах строку позовної давності. З урахуванням викладеного, строк позовної давності до вимоги Банку про стягнення з [PERSON] суми заборгованості за кредитним договором не застосовується. Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що розмір пені в сумі 4209,20грн. визначений, виходячи з часу порушення зобов'язань за кредитним договором. При цьому, стягнення неустойки (штрафу, пені) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду і починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. З матеріалів справи вбачається, що з позовом до суду ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся 03 листопада 2017 року. Отже, стягненню підлягає пеня за порушення виконання зобов'язання, починаючи з 03 листопада 2016 року по день звернення до суду, а відповідно до наданого до суду розрахунку з 30 листопада 2016 року по 31 серпня 2017р. Враховуючи наведене, наявні передбачені законодавством України підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за пенею, яка утворилися в межах строку позовної давності, та відповідно до наданого розрахунку становить 1000грн. (а.с. 6). Таким чином, суд приходить висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача: oзаборгованості за кредитом в сумі 3051,64 гривень, що виникла станом на 31.08.2017р., oзаборгованості по процентам за користування кредитом за період з 15.04.2009 року по 30.04.2017 рокув сумі 4215 гривень, oпені у сумі 1000 гривень. Отже, загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 8266,64 гривень. Згідно з рішенням від 21.05.2018 року № 519 було змінено найменування банку з ПАТ КБ «ПриватБанк» на АТ КБ «ПриватБанк», тому заборгованість та суму судового збору необхідно стягнути на користь АТ КБ «ПриватБанк». Внаслідок часткового задоволення позову витрати зі сплати судового збору та пов`язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково та позовні вимоги банку задоволено на 10,82%, судовий збір за подачу позову в розмірі 173,12грн. (10,82% від 1600грн.) та витрати, пов`язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в розмірі 15,15грн. (10,82% від 140грн.), підлягає стягненню з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк». 07.08.2020р. відповідач надав клопотання про витребування доказів у якому вказав, що 15.04.2009р. він отримав кредитну картку «Універсальна» у АТ КБ «ПриватБанк» шляхом підписання Анкети-заяви, із встановленим кредитним лімітом у 500 гривень. При цьому, з деякого часу він взагалі не здійснював будь-яких платежів за вказаною карткою. Крім того зазначив, що із роздруківки заборгованості по кредиту, наданої позивачем, протягом періоду 2009-2017 років були здійснені платежі як сума погашення за кредитом. Але у період з 2013р. по 2015р. він був відсутній на території України, тому не міг здійснювати платежі по кредитній картці (а.с.193-198). Однак, відповідачем не підтверджено перебування за межами України в зазначений період, неможливості у цей період здійснювати погашення кредиту. З наданої ним довідки Державної прикордонної служби України цього не убачається, оскільки ця інформація зберігається лише протягом 5-ти років (а.с. 204). Натомість сам позивач таких відомостей на підтвердження своїх доводів також не надав, хоча тягар доказування цих обставин покладається саме на нього. На підставі викладеного,

Outcome: partial