Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

04.08.2015 року [PERSON] (надалі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] (надалі - відповідачі) про визнання їх такими, що втратили право користуватися квартирою [ADDRESS], яка є його приватною власністю. Вказав, що його дочка, [PERSON], перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем [PERSON] та проживали у квартирі, що належить йому на праві власності. ЇЇ сім'я з відповідачем розпалася. Відповідачі вибули з його квартири і з 2011 року в ній не проживають, проте в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку з квартири не бажають, що змусило його звернутися з позовом до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні позовні вимоги підтримав. В судове засідання 15.10.2015 року не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, в судове засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення, на підставі доказів наданих позивачем та матеріалів справи, при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Розгляд справи здійснюється за відсутності сторін, тому, відповідно до ч. 2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ознайомившись із доводами позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної власності [PERSON], позивачу по справі, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], відповідачці по справі, в рівних частинах на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 03 січня 1994 року Козятинською дистанцією цивільних споруд, виданого згідно з розпорядженням №65 від 03 січня 1994 року, зареєстровано Білогірським бюро технічної інвентаризації в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 27.02.2008 року за №1512, довідкою білогірської селищної ради Хмельницької області №3940 від 15.10.2015 року (а.с.а.с.5,24,). До 2011 року відповідач [PERSON] проживав у вказаній квартирі як член сім'ї співвласника, [PERSON] З 2011 року [PERSON] та [PERSON] у ній не проживають, проте продовжують бути зареєстрованими за вказаною адресою. Вказані обставини підтверджуються також актом про встановлення відсутності [PERSON] та [PERSON] за місцем реєстрації від 17 серпня 2015 року, довідкою Білогірської селищної ради Хмельницької області № 2829 від 03.08.2015 року, іншими матеріалами справи. Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним на підставі ч.2 ст. 405 ЦК України, якою встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків передбачених законом, то власник не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] щодо визнання [PERSON], яка є співвласником квартири [ADDRESS], такою, що втратила право користування вказаним жилим приміщенням, не підлягають задоволенню. Оцінюючи викладені обставини у їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] не надав доказів того, що між ним та позивачем існує будь-яка домовленість про користування житлом, чи про поважність причин не проживання в житловому приміщенні позивача більше одного року, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] втратив право користування квартирою [ADDRESS], а тому вимоги позивача в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, яке належить на праві власності позивачу підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: partial