Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-08 00:00:00

03.12.2018 року позивач [PERSON] та його представник [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою, в якій просили зменшити розмір аліментів, утримуваних з позивача за рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01.03.2012 року на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] з 1/4 частини до 1/6 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку , щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що він з [PERSON] перебували у зареєструваному шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.01.2012 року. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01.03.2012 року з [PERSON] присуджено стягнення аліментів на користь [PERSON] на утримання їх сина у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу) до досягнення нею повноліття. 14.06.2013 року він одружився вдруге. Від другого шлюбу у нього народилась донька [PERSON] , [INFO] . При народженні другої дитини він не припинив сплачувати аліменти колишній дружині у розмірі 1/4 частини. Проте тепер на його утриманні перебуває дві дитини, тому йому вкрай складно надавати однакову допомогу. Він наголошує на тому, що жодним чином не відмовляється від сплати аліментів та від обов`язку утримання старшого сина, але наразі знаходиться в дещо скрутній ситуації та просить суд врахувати вказане пр ухваленні рішення. Ухвалою суду від 24.04.2019 року відкрито спрощене позовне провадження по справі, яка надійшла з Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу за підсудністю (а.с. 33). Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Свої заперечення обґрунтовала тим, що після винесення рішення про стягнення аліментів зі [PERSON] аліменти з нього було утримано по 15.03.2018 року, а потім позивач змінював роботу та заборгованість по сплаті аліментів станом 01.02.2019 року становить 4801,50 грн. Крім того, нею не подавався позов до суду про збільшення аліментів до 50% прожиткового мінімуму. Їх спільна дитина [PERSON] проживає разом з нею та знаходиться на обліку в КПНД, а отже потребує лікування та проживання в інтернаті, що значно розширює коло матеріальних затрат. Позивач має нормальний стан здоров`я, є працездатною особою, його матеріальний стан, навіть з відрахуванням аліментів є задовільними та стабільним та дозволяє виконувати свої зобов`язання щодо сплати аліментів в розмірі визначеному судом. Посилання позивача як на підставу для зменшення розміру стягуваних аліментів на те, що він створив сім`ю і в нього 6 років тому народилась дитина, не є доказом, що його матеріальний стан погіршився. Крім того, підвищення комунальних тарифів не є доказом зміни матеріального становища , вона також сплачує комунальні послуги, але не стягує кошти з позивача, посилаючись на погіршення її матеріального становища. Сторони в рівних частках повинні утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. На підставі викладеного та враховуючи, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили , що в нього значно змінилось матеріальне становище та за своїм матеріальним станом або через стан здоров`я він не здатен сплачувати аліменти на утримання сина, а розмірі визначеному рішенням суду, підстав для зменшення розміру аліментів не має, а тому вважає позов необґрунтованим і недоведеним. Відповідь на відзив [PERSON] не подав, додаткового часу для цього не потребував. До судового засідання позивач не з`явився, надав заяву в якій просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд зменшити розмір аліментів з 1/4 частини до 1/6 частини та вказав, що посилання відповідача стосуються не сплати аліментів, а додаткових витрат на дитину, а тому такі заперечення не повинні враховуватись судом при винесенні рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час, місце слухання справи повідомлялась належним чином, надіслала надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала, не заперечує проти задоволення позову. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд дійшов наступних висновків. Сторони перебували у шлюбі зареєстрованому в Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Криворізького МУЮ Дніпропетровської області, актовий запис №1097, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.01.2012 року (а.с. 12-13). Від шлюбних стосунків сторони мають спільного малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що не заперечувалось сторонами. На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01.03.2012 року з [PERSON] присуджено стягнення аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття (а.с.14-14). Як вказувала відповідач, позивач мав заборгованість з аліментних платежів (а.с.48) та їх дитина знаходиться на обліку в КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер», у зв`язку з чим син потребує матеріальної допомоги. Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, [PERSON] посилався на зміни в його матеріальному та сімейному становищі, які ускладнюють сплату ним аліментів в дійсному розмірі. Відповідно до ст.55 Конституції України та ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. У силу ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», яку кореспондує ст.27 Конвенції ООН про права дитини, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно з ст.ст.141,180 СК України, батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, тобто такий обов`язок є особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Одним із способів захисту прав неповнолітньої дитини щодо належного матеріального забезпечення є законодавчо передбачена можливість зміни раніше визначеного рішенням суду розміру аліментів залежно від зміни певних життєвих обставин. Так, відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду, або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них та інших випадках, передбачених СК України. Аналогічне роз`яснення надане і в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремим норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року №3. При цьому, з аналізу ст.192 СК України й наданих Пленумом Верховного Суду України роз`яснень вбачається, що зміна розміру аліментів є правом, а не обов`язком суду, тобто суд, виходячи з конкретних обставин справи, може задовольнити позов про зміну розміру аліментів (повністю або частково) або відмовити в задоволенні позову. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 05.02.2014 року у справі № 6-143цс13, з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів), а тому у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Разом із тим, право вимагати зміни розміру аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, визначених ст.ст.182-184 СК України, та відсутність імперативного припису на неможливість зміни їх розміру, не може обмежуватися разовим здійсненням визначення їх розміру. Отже, в разі зміни окремих обставин, які визначають доцільність перегляду попередньо визначеного розміру аліментів, той з батьків, з ким проживає дитина, вправі подати до суду позовну заяву про зміну порядку чи способу їх стягнення шляхом збільшення розміру аліментів. Оскільки спір між сторонами виник з приводу розміру аліментів, тому при визначенні їх розміру та доцільності зменшення попередньо визначеного відповідно до ст.182 СК України суд обов`язково враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших аліментних зобов`язань; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Судовим розглядом встановлено, що після ухвалення рішення про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , у нього змінився сімейних стан. Так, 14.06.2013 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] зареєстрований Довгинцівським районним у місті Кривому Розі відділі державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області, актовий запис №211 (а.с. 10). Від цього шлюбу у [PERSON] народилась донька [PERSON] , [INFO] , свідченням чому є свідоцтво про народження дитини (а.с.11). За даних обставин суд приходить до висновку про дійсність та істотність змін в сімейному становищі [PERSON] як платника аліментів в порівнянні з тим, що існувало на момент ухвалення рішення про стягнення аліментів на утримання доньки від першого шлюбу. Відповідно до ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Посилання відповідача на несення нею витрат у зв`язку із перебуванням сина [PERSON] на обліку в КЗ «Криворізький ПНД» ДОР» та навчанні його в Криворізький загальноосвітній школі інтернат №1 суд розцінює як особливі обставини, які впливають на рівень матеріального забезпечення дитини, однак не можуть бути істотними підставами при вирішенні питання про стягнення аліментів, оскільки в порівнянні з аліментними зобов`язаннями мають іншу правову природу та є самостійним, окремим обов`язком батьків по їх сплаті. З огляду на викладене, такі доводи позивача суд залишає поза увагою, оскільки вони не в повній мірі стосуються предмету спору, що не позбавляє позивача права звернутися до суду з окремим позовом про стягнення додаткових витрат на утримання дитини відповідно до ст.185 СК України з доказовим обґрунтуванням їх розміру та доцільності стягнення, якщо порядок несення додаткових витрат на дитину сторонами в добровільному порядку не буде врегульованим. Твердження відповідача на наявність у [PERSON] заборгованості по аліментам у минулому, суд не приймає до уваги, оскільки ці обставини не мають значення для вирішення справи. 08.07.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 102 від 08.06.2017 року, яким внесено зміни до ч.2 ст.182 СК України, відповідно до якої розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Як визначено в ч.3 ст.2 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Положення вказаних норм деталізовано в ч.4 ст.2 ЦПК України, згідно з якою закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Враховуючи те, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 102 від 08.06.2017 року, яким збільшено розмір аліментів, хоча і відповідає інтересам дітей, покращуючи їх матеріальне становище, однак тим самим погіршує становище платника аліментів, обсяг аліментних зобов`язань якого відповідно збільшується, а тому при вирішенні питання про розмір аліментів суд виходить з відсутності у Закону зворотної дії в часі. Таким чином, аналіз вищенаведених правових норм та дійсних обставин справи дає підстави вважати, що здійснення відрахувань в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) [PERSON] в рахунок сплати аліментів на користь [PERSON] , на утримання їх сина [PERSON] за наявності у нього на утриманні доньки від іншого шлюбу та дружини, що є свідченням істотних змін в його сімейному та матеріальному стані, суперечитиме зазначеним у ст.3 ЦК України засадам розумності, справедливості і добросовісності, та з урахуванням права сторін на належне матеріальне забезпечення, враховуючи зміни в законодавстві щодо мінімального розміру аліментів та позовні вимоги [PERSON] , в даному випадку у суду наявні підстави для зміни розміру аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] з 1/4 частки до 1/6 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно та згідно з загальних вимог процесуального права щодо набрання рішенням суду законної сили, аліменти у зменшеному розмірі підлягають стягненню з часу набрання рішенням суду законної сили. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд враховує, що позивачем не заявлялася вимога про відшкодування понесених ним витрат по сплаті судового збору та не наводився попередній розрахунок, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для їх стягнення з відповідача.

Outcome: approved