Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

04 жовтня 2013 року [PERSON] звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області із зазначеним позовом до [PERSON] та [PERSON]. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 12 вересня 2001 року між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS]. З цього часу він зі своєю сім'єю поселився в будинку та за згодою [PERSON] зареєструвався в ньому. Після остаточного розрахунку з [PERSON] останній передав йому правовстановлюючі документи на будинок та технічний паспорт, однак від нотаріального посвідчення договору ухилявся, а [INFO] року помер. З моменту укладання спірного договору і по теперішній час він постійно проживає у вказаному будинку, безперервно та відкрито користується ним, утримує, робить поточний ремонт. 20 травня 2011 року рішенням Очаківського міськрайонного суду йому було відмовлено у позові про визнання вказаного вище договору укладеним та про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку. В обґрунтування свого рішення суд послався на те, що оскільки за [PERSON] не було зареєстровано право власності на будинок, він не мав права його відчужувати. 01 серпня 2013 року він дізнався про існування договору про державну реєстрацію прав № 33331467 від 29 лютого 2012 року, згідно якого за померлим [PERSON] було зареєстровано право власності на спірний житловий будинок на підставі дублікату договору дарування, виданого Парутинською сільською радою замість втраченого договору дарування від 02 жовтня 1992 року. Посилаючись на те, що видача свідоцтва про право власності на ім'я померлої фізичної особи суперечить цивільному законодавству, просив визнати недійсним зазначений договір про державну реєстрацію прав, визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 12 вересня 2001 року між ним та [PERSON], та визнати за ним право власності на цей житловий будинок. Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги у повному обсязі. Представник відповідачок в судовому засіданні позов не визнала, вважала вимоги [PERSON] безпідставними, посилаючись на те, що спір між тими сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав вже розглядався судом і позивач не має права звертатися із вказаним позовом. Крім цього, заперечувала проти визнання недійсним договору про державну реєстрацію прав через те, що цей документ було видано у відповідності до вимог чинного законодавства, згідно з наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002р. «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно». Третя особа - Парутинська сільська рада Очаківського району Миколаївської області - надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності її представника, в якій вказала, що не заперечує проти задоволення позову. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, а також спадкову справу, що її було відкрито після померлого [PERSON], та інвентарну справу на спірний будинок, суд дійшов наступного. Суд вважає, що правове врегулювання предмету спору має визначатись як за нормами ЦК України, так і за нормами ЦК УРСР 1963р. та КпШС УРСР, оскільки ЦК України не має зворотної сили і поширюється на відносини, що виникли після введення його в дію. Як вбачається з договору дарування (а.с. 8, 9), посвідченого головою Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області та зареєстрованого в реєстрі за № 87, 02 жовтня 1992 року [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 32,90м2 в с. Дніпровка Очаківського району Миколаївської області. З цього ж договору вбачається, що цей будинок належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Парутинської сільської ради від 02 жовтня 1992 року та зареєстрованого в органах ММБТІ, що також підтверджується копією інвентарної справи на спірне домоволодіння (а.с. 130-138). 12 вересня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] за 700 доларів США, зі строком виплати два роки, про що була складена розписка, завірена у Солончаківській сільській раді (а. с. 10), яка за своєю правовою природою є простою письмовою формою договору. Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 травня 2011 року (а.с. 25, 26), що набрало сили згідно ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 07 липня 2011 року (а. с. 45, 46), позивачеві [PERSON] було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання укладеним договору купівлі-продажу від 12 вересня 2001 року між ним та [PERSON] на житловий будинок по [ADDRESS] та про визнання права власності на цей будинок і на земельну ділянку площею 0,39 га, розташовану в с. Дніпровка Очаківського району Миколаївської області. Підставами для відмови у задоволенні позову [PERSON] слугувало те, що оскільки за [PERSON] не було зареєстровано право власності на спірний житловий будинок, він не мав права його відчужувати, а також відсутність письмової згоди дружини померлого на укладання договору купівлі-продажу у відповідності до вимог ст. 23 КпШС УРСР. Разом із тим, як вбачається з договору про державну реєстрацію прав № 33331467 (а.с. 24), 29 лютого 2012 року за померлим [PERSON] було зареєстровано право власності на житловий будинок по [ADDRESS]. У вказаному договорі в графі «Підстава виникнення права власності» зазначено: дублікат договору дарування, виданий Парутинською сільрадою замість втраченого договору дарування від 02 жовтня 1992 року. Вказаний договір про державну реєстрацію прав було одержано спадкоємцями померлого [PERSON] у відповідності до п.п. 7.1.1 та п. 7.9 ч. 5 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002р. (в редакції наказу від 28 січня 2003 року № 6/5), що було чинним на момент одержання відповідачкою [PERSON] вказаного договору. За таких обставин суд погоджується з твердженнями представника відповідачок про те, що спірний договір про державну реєстрацію прав було видано у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому вимоги [PERSON] в цій частині є безпідставними та задоволенню не підлягають. Однак судом не можуть бути взяті до уваги доводи представника відповідачок про те, що вказаний спір між сторонами вже розглядався судом, оскільки на час винесення рішення в 2011 році не існувало документального підтвердження реєстрації права власності [PERSON] на спірний будинок, тобто спір між сторонами в даній справі виник за нових обставин. Викладене додатково підтверджується ухвалою Очаківського міськрайонного суду від 29 серпня 2013 року (а.с. 140), якою позивачеві відмовлено у відкритті провадження за нововиявленими обставинами про перегляд вказаного вище рішення суду від 20 травня 2011 року. Цією ухвалою, яка набрала законної сили, встановлено, що договір про державну реєстрацію прав від 29 лютого 2012 року на час розгляду справи не існував і в розумінні ст. 361 ЦПК ця обставина не є нововиявленою, а є новою в розумінні п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами» № 4 від 30 березня 2012 року. У вказаній Постанови Пленуму зазначено, що обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення, а тому не могли бути враховані судом при його винесенні, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред'явлення нової вимоги. Крім цього, у п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, вказано, що під час розгляду справ суд враховує обставини раніше вирішеної справи про право на спірне майно і якщо дійде інших висновків, ніж ті, що містяться в судовому рішенні щодо раніше вирішеної справи, він має навести відповідні мотиви. При цьому суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Отже, з урахуванням нових обставин, судом встановлено, що 02 жовтня 1992 року [PERSON] за договором дарування отримав у дар від [PERSON] вказаний вище житловий будинок і на підставі цього договору у [PERSON] виникло право власності на нього (ст.ст. 4, 243 ЦК УРСР 1963р.). Як вбачається з копії свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 91), шлюб між відповідачкою [PERSON] та [PERSON] було укладено 20 лютого 1993 року, тобто після одержання останнім у дар житлового будинку. Крім того, зі змісту ст. 24 КпШС УРСР та п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України випливає, що житловий будинок, набутий [PERSON] на підставі договору дарування, є його особистою приватною власністю і, враховуючи це, останній мав право без згоди своєї дружини відчужувати його позивачеві [PERSON]. Відповідно до положень ст. 47 ЦК УРСР 1963р., нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Згідно ст. 153 ЦК УРСР 1963р., договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. За договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. (ст. 224 ЦК УРСР 1963р.). В судовому засіданні встановлено, що 12 вересня 2001 року між позивачем та [PERSON] було досягнуто домовленості про купівлю-продаж житлового будинку і останній отримав аванс у розмірі 100 доларів США. В подальшому, у період з квітня 2003 року по березень 2004 року відбувся остаточний розрахунок грошима та продуктами харчування, що підтверджується письмовими розписками (а.с. 13-16). Також письмовими доказами та показаннями допитаних в якості свідків [PERSON], [PERSON] підтверджується, що після остаточного розрахунку з позивачем [PERSON] передав йому правовстановлюючі документи на будинок та технічний паспорт, разом із своєю дружиною залишив будинок та проживав за іншою адресою. Після смерті [PERSON] позивач постійно проживає зі своєю родиною у вказаному житловому будинку, доглядає за ним, робить у ньому поточний ремонт. Згідно довідки Солончаківської сільської ради № 356 від 07 травня 2010 року, в спірному будинку зареєстровані та проживають з 2004 року: [PERSON], його дружина [PERSON], та їх діти [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] В будинку також зареєстрована, але не проживає [PERSON], а також до дня своєї смерті був зареєстрований [PERSON]. Посилання представника відповідачок на відсутність згоди відповідачки [PERSON] на реєстрацію в 2004 році позивача та членів його сім'ї в спірному будинку судом не можуть бути взяті до уваги, оскільки не підтверджені жодним належним доказом. Крім цього, ці твердження спростовуються інформацією Очаківського РС УДМС в Миколаївській області, наданою на запит суду, з якої вбачається, що надати заяву про реєстрацію місця проживання позивача можливості немає через її знищення за закінченням строків зберігання, однак, у відповідності до ст. 65 ЖК України в редакції 2002 року, згода відповідачки [PERSON] на реєстрацію позивача [PERSON] в спірному будинку була обов'язковою (а.с. 168). Ці обставини свідчать про повне виконання сторонами договору купівлі-продажу житлового будинку. На час розгляду справи здійснити нотаріальне посвідчення спірної угоди неможливо, оскільки продавець [PERSON] [INFO] року помер, що підтверджується відповідною копією свідоцтва про смерть (а.с. 66), а тому у суду є підстави для визнання спірної угоди дійсною. Відповідно й вимога позивача про визнання за ним права власності на спірний будинок є обґрунтованою, оскільки це право виникло в нього внаслідок укладення договору купівлі-продажу. Проаналізувавши викладені обставини, суд бере до уваги наявність волі померлого [PERSON] на передачу позивачеві права на житловий будинок, той факт, що останній позбавлений можливості іншим шляхом реалізувати своє право власності на спірне майно, і приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Також суд вважає за необхідне віднести судові витрати на рахунок позивача, за клопотанням останнього. На підставі викладеного,

Outcome: partial