Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-18 00:00:00

03.10.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на господарську будівлю літ. «Б-1» площею 65,8 кв.м., розміщену на земельній ділянці [ADDRESS]. Як на підставу позову посилаються на те, що він є власником 3/4 частини земельної ділянки з 25.02.2012. Власником 1/4 частини даної земельної ділянки є його дружина [PERSON] з 05.09.2017. За свої власні кошти на земельній ділянці ним побудовано господарську будівлю літ. «Б-1» площею 65,8 кв. м. Даний об'єкт нерухомого майна ним було проінвентаризовано 25.09.2017. Відповідно до технічного висновку про стан будівельних конструкцій господарської будівлі встановлено можливість подальшої безпечної експлуатації. Дозвіл на проведення робіт із будівництва ним отримано не було. Однак, відповідно до ч. З ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, яка надана у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Власником земельної ділянки є він та його дружина [PERSON] На даний час згоди від неї на збереження даного майна не отримано. Відповідно до ст. 57 СК України дана будівля побудована ним за особисті кошти, а тому є особистою приватною власністю. На підставі ст.ст. 16, 319, 328, 331, 392 ЦК України просив визнати за ним право власності на самочинне збудовану господарську будівлю. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, надала пояснення відповідно до викладених в позові вимог. Зазначила, що позивач не може отримати дозвіл від відповідних органів на введення в експлуатацію та реєстрацію права власності, оскільки будівництво він почав без відповідного дозволу і вже збудував спірну будівлю. Відповідач не з'явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність та визнання позову. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.02.2012 року, №773, позивач [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0,0516 га., по [ADDRESS]. На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу частки земельної ділянки від 05.09.2017 року, №773, позивач [PERSON] продав відповідачу [PERSON] ? частку земельної ділянки площею 0,0516 га, по [ADDRESS]. Таким чином, після укладання вказаних договорів купівлі-продажу, позивачем є власником ? частки вказаної земельної ділянки, а відповідачка - власником ? частки вказаної земельної ділянки. За замовленням позивача експерт [PERSON] виготовив 25.09.2017 технічний паспорти на самочинно збудовану господарську будівлю літ. «Б-1», загальною площею 65,8 кв.м., розміщену на земельній ділянці [ADDRESS], рік побудови - 2017. Відповідно до технічного звіту експерта [PERSON] про стан будівельних конструкцій господарську будівлю літ. «Б-1» та можливості подальшої експлуатації за вказаною адресою, виготовленого 2017 року, технічні рішення, прийняті під час будівництва господарської будівлі, відповідають вимогам чинних норм та правил і забезпечують безпечну експлуатацію. Результати візуального обстеження дозволяють стверджувати, що технічний стан конструкцій забезпечує безпечну експлуатацію без проведення додаткових заходів - експлуатація можлива. Позивач в позові зазначив, що вказану господарську будівлі він побудував за свої особисті кошти. Вказані обставини відповідачка фактично визнала, зазначивши в заяві від 21.11.2017, про визнання позову. Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідачка перебувають у зареєстрованому шлюбі з 31.07.1993 року. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Враховуючи, що відповідачка визнала обставини щодо побудови спірної будівлі позивачем за свої особисті кошти, і у суду немає обґрунтованого сумніву щодо добровільності їх визнання відповідачем, то в судовому засіданні встановлено, що позивач здійснив самочинне будівництво за свої особисті кошти, тому на підставі п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України спірна самочинна побудова є особистою приватною власністю позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (ч. 3 ст. 331 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК). Положення ч. 2 ст. 331 ЦК слід розуміти у системному зв'язку з положеннями ст. 182 ЦК щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об'єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Відповідно до статті 30-1 Закону України «Про планування і забудову територій» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів здійснювалося приймальними комісіями. Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до закону. Позивач використовує судовий порядок визнання права власності на самочинне будівництво, для того щоб не дотримуватися встановленого порядку одержання дозволу на будівництво та іншої дозвільної документації, та введення будівництва в експлуатацію у встановленому законом порядку. Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Однак позивачем не надано доказів звернення до компетентних органів з питання узаконення самочинного будівництва, не надано доказів відмови компетентними органами у вирішенні зазначеного питання. Посилання представника позивача на те, що спірну будівлю компетентні органи не введуть в експлуатацію, оскільки будівля вже збудована без дозволу, тому немає сенсу звертатися до цих органів - не заслуговують на увагу, оскільки такої відмови суду не надано, і це є думкою представника позивача, а не компетентного органу. Згідно до правової позиції, викладеної в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», суд не повинен заміняти органи, які зобов'язані видавати дозволи на будівництво та узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з'ясувати чи звертався позивач до компетентних органів із питань узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання. З огляду на викладене, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво повинно мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Визнання відповідачкою (дружиною позивача) позову не може бути підставною для задоволення вимог про визнання права власності на самочинне будівництво, оскільки заявлені вимоги суперечать вимогам законодавства. На підставі викладеного, суд, оцінивши належність, допустимість, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed