Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

04.03.2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за договором позики, в якому зазначив що 13.05.2015 року між ним, як фізичною особою-підприємцем, та відповідачем [PERSON] , як фізичною особою підприємцем, був укладений в усній формі договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого позивач передав [PERSON] , а остання прийняла товар вартістю 6 020 грн. 00 коп., що підтверджується відповідною накладною. 10.04.2018 року позивач звернувся до [PERSON] з усною вимогою щодо оплати чи повернення в повному обсязі отриманого товару, а 03.01.2019 року [PERSON] звернувся до відповідача вже з письмовою аналогічною вимогою. Проте, відповідач вказані вимоги проігнорувала, товар не повернула, грошові кошти на поточний рахунок позивача не перерахувала, чим порушила положення ч. 2 статті 530 ЦК України. Враховуючи, що відповідач не сплачує заборгованість зо договором від 13.05.2015 року, позивач просив суд стягнути із [PERSON] на свою користь суму основного боргу у розмірі 6 020 грн. 00 коп., пеню за прострочення основного боргу, що становить 52 дні у розмірі 25 грн. 73 коп. та 3 % річних у розмірі 25 грн. 73 коп., що загалом становить 6 071 грн. 46 коп. та понесені ним судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] просить суд задовольнити позов в повному обсязі з підстав викладених в ньому. Заперечує проти застосування строків позовної давності. Відповідач [PERSON] заперечувала проти позовних вимог у повному обсязі, зазначивши, що загальний строк позовної давності звернення до суду у позивача сплинув і тому вона просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Заслухавши позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 13.05.2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали в усній формі договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого, [PERSON] з одного боку передав, а [PERSON] , з іншого боку, прийняла товар вартістю 6 020 грн. 00 коп., найменування якого, загальна кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна ціна якого була визначена сторонами у товарній накладній № 1/05 від 13.05.2015 року і зазначені обставини не заперечувались сторонами в суді. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як встановлено судом, усний договір, що був укладений 13.05.2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] угода від 13.05.2015 року за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною угодою, з якої вбачається факт отримання відповідачем в борг товару, загальною вартістю 6 020 грн. 00 коп., що підтверджується наявною в матеріалах справи накладною № 1/05 від 13.05.2015 року. Розписки від позивача про повернення йому заборгованості по договору купівлі-продажу від 13.05.2015 року грошових коштів або інші докази: переводи, квитанції, чеки тощо сторонами в суд не надано і тому суд приходить до висновку, що обґрунтованості позовних вимог [PERSON] , так як порушено право та законний інтерес на повернення йому грошових коштів за отриманий товар. 02.05.2019 року відповідач звернулася до суду з заявою про застосування позовної давності. Відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з положеннями ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторін у спору, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спору, є підставою для відмови у позові. У відповідності до роз`яснень викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільний справі», установивши, що строк для звернення до суду з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з тих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Пунктом першим статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Як вбачається із доказів по справі, позивач знав про порушення свого цивільного права з 13.05.2015 року, але звернувся до суду за захистом своїх прав по грошовому зобов`язанню тільки 04.03.2019 року. За вказаних обставинах суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за договором від 13.05.2015 року, оскільки встановлено, що [PERSON] пропущено строк позовної давності звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів. Оскільки судом прийнято рішення про необхідність відмовити в задоволенні позову, судові витрати відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають. Таким чином,

Outcome: dismissed