Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

02 грудня 2019 року позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з даним позовом, яким просить стягнути з відповідача суму надмірно виплачених коштів щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, у розмірі 5376,51 гривень. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що відповідач [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою. На підставі її заяви від 03.08.2016 відповідно до Порядку надання щомісячної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2015 року № 505, на період з 03.08.2016 по 02.02.2017 їй було призначено грошову допомогу. Згідно заяви від 04.09.2017 відповідачеві було продовжено виплату грошової допомоги на період з 04.09.2017 по 03.03.2018 за фактичним місцем проживання у місті Запоріжжі та у зазначений період їй було виплачено кошти у загальній сумі 5376,51 гривень.\~ Однак, відповідач отримала вказані кошти безпідставно, оскільки на час звернення із заявою від 04.09.2017 не мала права на отримання грошової допомоги у зв`язку із тим, що м. Маріуполь, на території якого зареєстрована відповідач, не було включено до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та Переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення. Просив стягнути з відповідача суму безпідставно отриманої грошової допомоги у розмірі 5376,51 гривень, а також судові витрати. Відповідно до ухвали Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 грудня 2019 року справа розглядається в порядку спрощеного провадження із викликом сторін в судове засідання. Представник позивача у судове засідання не прибув, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, якою позовні вимоги підтримав. а також зазначив про згоду на вирішення справи у заочному порядку. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибула, надавши заяву про розгляд справи у її позов. За змістом заяви зазначила, що пред`явлений позов не визнає у повному обсязі, будь-яка недобросовісність у отриманні грошової допомоги з її боку відсутня, а тому на підставі статті 1215 ЦК України просить відмовити у задоволенні позову. Будь-яких інших заяв чи клопотань, що стосуються суті справи, станом на день судового розгляду сторонами не надано. З урахуванням наведених обставин, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних доказів у відсутність сторін. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , а також її малолітня донька [PERSON] мають статус внутрішньо переміщених осіб, як такі, що перемістилися\~ з зареєстрованої адреси проживання: [ADDRESS] , до фактичного місця проживання/перебування за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено довідками про взяття на облік за № 2330004199 від 17.04.2016 та за № 2330004200 від 17.04.2016 відповідно, виданими УСЗН Запорізької міської ради по Хортицькому району. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2004 року № 505 було установлено щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послу, а також затверджено Порядок про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг (надалі - Порядок). Пунктом 2 Порядку в редакції, чинній станом на день набуття відповідачем статусу внутрішньо переміщеної особи, встановлено, що грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням і виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців. Так, рішенням УСЗН Запорізької міської ради по Хортицькому району від 31.08.2016 родині [PERSON] та [PERSON] було призначено грошову допомогу на період з 03.08.2016 по 02.02.2017. 04 вересня 2017 року [PERSON] потворно звернулася до УСЗН Запорізької міської ради по Хортицькому району із заявою про призначення щомісячної адресної допомоги. Рішенням УСЗН Запорізької міської ради по Хортицькому району від 11.09.2017 родині [PERSON] та [PERSON] було повторно призначено грошову допомогу на період з 04.09.2017 по 03.03.2018 у сумі 884,00 гривень щомісячно. Проте, постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2017 № 370, яка набрала чинності 03.06.2017, були внесені зміни до Порядку про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, яким пункт 2 викладено в наступній редакції: «Грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території України, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, а також внутрішньо переміщеним особам, житло яких зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок проведення антитерористичної операції та які взяті на облік у структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж на шість місяців. Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затверджено розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085». Місто Маріуполь Донецької області, на території якого зареєстрована відповідач [PERSON] , звідки відбулося внутрішнє переміщення, до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затверджених розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085, не внесено. В сенсі наведених обставин та викладених норм відповідача [PERSON] станом на 04.09.2017, тобто на момент повторного звернення до УСЗН, не мала права на отримання грошової допомоги відповідно до Порядку про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. У період з 04.09.2017 по 03.03.2018 відповідачем [PERSON] всупереч положенням Порядку було отримано грошову допомогу у загальній сумі 5376,51 гривень. Листами від 26.04.2018, від 13.09.2018 та від 23.08.2019 відповідача [PERSON] було повідомлено про розмір надмірно перерахованих коштів грошової допомоги та необхідність їх повернення на рахунки УСЗН, які залишились проігнорованими. Разом із тим, відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Статтею ж 1215 ЦК України встановлено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Отже, законодавцем передбачені два виключення, коли безпідставно набуте майно не підлягає поверненню: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, а отже відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Аналогічний висновок зробив і Верховний Суд України в постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-91цс14. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 13, ч. 7 ст. 81 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також у випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 83, ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Згідно із ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити\~ суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини; з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі належні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. За положеннями частини 1 статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, принципи цивільного судочинства унеможливлюють витребування доказів за ініціативою суду. Однак, доказів на підтвердження рахункової помилки при здійсненні виплати грошової допомоги на користь [PERSON] позивачем в ході судового розгляду справи не надано, посилань на їх наявність не наведено, будь-яких яких клопотань щодо витребування доказів не заявлено. Жодних належних і допустимих доказів на підтвердження недобросовісної поведінки відповідача при зверненні до уповноваженого органу за призначенням допомоги позивачем також не надано. Відтак, зважаючи на добровільну виплату позивачем сум грошової допомоги, відсутність рахункової помилки з його боку та недобросовісності з боку відповідача [PERSON] , в сенсі ст. 1215 ЦК України отримані нею суми поверненню не підлягають, у зв`язку із чим суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed