Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-13 00:00:00

02 жовтня 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (надалі - ПАТ«Дельта Банк») звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позовній заяві покликається на ту обставину, що 27.03.2013 року сторони по справі, шляхом акцептування банком пропозиції клієнта, уклали кредитну угоду відповідно до умов заяви № 002-02793- 270313. Згідно з п. 2.7 частини 2 вищевказаного договору, позивач відкриває відповідачеві рахунок для погашення заборгованості (сплати платежів) № [NUMBER] в національній валюті України - гривні. Згідно п. 2.1. частини 3 (або 5) договору, моментом прийняття (акцепту) банком пропозиції, щодо укладення договору, а отже моментом укладання договору на умовах, описаних в пропозиції та Правилах, вважатиметься момент вчинення банком фактичних дій щодо перерахування суми кредиту на поточний рахунок вказаний відповідачем у договорі. У відповідності до п. 2.3. частини 3 (або 5) договору, відповідач до підписання договору був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відповідно до законодавства України. Згідно п.2.4. частини 2 договору, протягом строку кредиту, за користування кредитними коштами відповідач сплачує кредитору проценти, виходячи з розміру процентної ставки - 9,99 в рік, процентна ставка може змінюватись відповідно до умов договору. Згідно п.2.5. частини 2 договору, за обслуговування кредитної заборгованості встановлюється пільговий період у 0 місяців, протягом якого розмір комісії складає 0,00 %. Після закінчення пільгового періоду, розмір комісії складає 3,49% за місяць. Позивач виконав взяті на себе зобов'язання, надавши відповідачеві споживчий кредит у сумі 30000,00 грн. шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок, вказаний відповідачем у договорі, про що свідчить меморіальний ордер № 19242020 від 28.03.2013 року. Проте, станом на дату складання позовної заяви, відповідач не виконує належним чином взяті зобов'язання за договором, в результаті чого виникла прострочена заборгованість. Станом на 22.07.2014 року, за договором № 002-02793-270313 від 27.03.2013 року укладеному з відповідачем, рахується заборгованість на загальну суму 36031,38 грн., яка складається з: заборгованість за сумою кредиту 26379,49 грн.; заборгованість за відсотками: 1275,89 грн.; заборгованість за комісіями: 8376,00 грн. Просять стягнути з відповідачу в їхню користь заборгованість по кредитному договору на загальну суму 36031,38 грн. та судові витрати. В судове засідання для участі у розгляді справи представник позивача не з»явився, в позовній заяві зазначив що позов підтримує і просив розгляд справи провести у їх відсутності. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнав, суду пояснив, що у 2013 році відповідач мала наміри отримати споживчий кредит ПАТ «Дельта Банк» і необхідні документи на розгляд в банк подавала. У документах, які додані до позовної заяви, міститься заява від 27.03.2013р. на надання/перерахування кредитних коштів, підписана нею, однак у ній номер рахунку, який дописано від руки, відповідачу взагалі не відомий, нею ніколи не відкривався в АБ «Укргазбанк». Інші зазначені в цій заяві номери рахунків були надруковані заздалегідь і про їх наявність їй також нічого не відомо. Позивач зазначає, що ПАТ «Дельта Банк» ніби-то надало відповідачу кредит в сумі 30 000 грн 27 березня 2013 року. Однак із згаданої вище заяви №002-02793-270313 вбачається, що вона є лише пропозицією відповідача, однак складеною банком. Із п.2.8 цієї «пропозиції» вбачається що кредитним продуктом є кредит готівкою Укргазбанк, при тому, що кредит мав надати «Дельта Банк», а з АБ Укргазбанк жодних кредитних договорів відповідач не укладала і не підписувала. Фактично банк, отримавши дану заяву та інші підписані відповідачем документи, не надав відповідачу ні договору кредиту для підписання, ні будь-яких Умов або Правил кредитування, щоби вважати, що між ними був укладений кредитний договір. Тому відповідач жодних кредитних коштів від цього банку не отримувала і не виплачувала жодних коштів для погашення цього кредиту. Із позову і доданого до нього розрахунку ціни позову, відповідачу стало відомо про заборгованість перед позивачем. Однак залишається невідомим, із яких причин із 30 000 грн. кредиту, які ніби-то їй банк надав, сума зменшилася до 26 379,49 грн, якщо відповідач не вносила жодних коштів на його погашення. Як вбачається із п.З частини 3 заяви, банк передбачив для себе можливість списання коштів з будь-якого рахунку, відкритого на її ім'я, а тому банком проведено перерахування готівки на інший рахунок згідно меморіального ордера і з даного рахунку декілька місяців проводилося відрахування по кредиту , відсотках і комісії з вигодою в першу чергу для банку,таким чином штучно створюючи для відповідача «заборгованість» за так званим договором. Подібних схем на даний час у фінансово-банківській сфері існує достатньо. Зазначив, що відповідно до ст. 22 Закону України «Про платіжні системи і перерахування грошей в Україні» в редакції, що діяла під час укладення оспорюваного договору, передбачено такі види розрахункових документів, як платіжне доручення, платіжна вимога - доручення, розрахунковий чек, платіжна вимога. Даний перелік є вичерпним. Доданий банком до позовної заяви меморіальний ордер, з якого вбачається, що АБ «Укргазбанк» отримав гроші за зазначеним кредитним договором, не відноситься до числа платіжних документів, які є підставою для перерахунку грошей. Підпису відповідача на цьому ордері немає. Меморіальний ордер є внутрішнім обліковим документом банку і не може служити доказом її волевиявлення на перерахування грошей. Крім цього, банком не представлено жодного платіжного документа,на якому був підпис відповідача і який би свідчив про отримання нею готівкових коштів. З огляду на це меморіальний ордер не може бути доказом отримання нею коштів, а свідчить лише про переказ коштів з одного рахунку на інший. Вважає, що банк не пред'явив в обґрунтування своїх вимог жодного доказу, що підтверджує дотримання банком умов кредитного договору та видачу відповідачу грошових коштів. Крім цього, позивачем не надано суду розрахунку заборгованості, а лише «Розрахунок ціни позову», у якому відсутня інформація помісячно із сумою сплати по тілу кредиту, по відсоткам, пеням, штрафам, та за який проміжок часу вони нараховані. Крім цього, представник відповідача зауважив, що стосовно умов кредитного договору, на які посилається позивач і якими ніби-то є сама заява №002-02793-270313 від 27.03.2013 року, то в п. 1.1.2 є посилання на неіснуючий п.2.9. Умов Договору. У п.1.1.2 є застереження, в якому ніби-то відповідач доручає Банку здійснити перерахування кредитних коштів в безготівковому порядку у сумі та на рахунки,визначені у пункті 1.1.2 цієї Пропозиції протягом 3 банківських днів з дня прийняття (акцепту) Банком її пропозиції щодо укладення Договору, відповідно до п.2.1 Частини 3 цієї пропозиції. З тих підстав що договір фактично не було укладено, кредит відповідач не отримала, доказів чого у справі немає, а тому просить відмовити в позові повністю. Заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши зібрані у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 27 березня 2013 року відповідач [PERSON] звернулась до позивача із письмовою заявою №002-02793-270313 та мала наміри отримати споживчий кредит в ПАТ «Дельта Банк» і подала на розгляд в банк всі необхідні для цього документи. Зданої заяви вбачається, що вона є акцептованою банком - позивачем по справі в той же день. Відповідно до ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Відповідно до ч. 2 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надана послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Отже, за таких обставин справи, суд приходить до висновку, що сторони фактично уклали договір про надання [PERSON] кредиту в розмірі та на умовах, визначених у поданій банку її заяві за №002-02793-270313 від 27.03.2013 р. Відповідно до ст.ст.1049, 1054 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. Як вбачається з пояснень представника відповідача [PERSON] в суді, відповідач [PERSON] лише мала наміри отримати споживчий кредит ПАТ «Дельта Банк». У документах, які додані до позовної заяви, міститься заява від 27.03.2013р. на надання/перерахування кредитних коштів, підписана відповідачем, однак у ній номер рахунку, який дописано від руки, відповідачу взагалі не відомий, нею ніколи не відкривався в АБ «Укргазбанк». Інші зазначені в цій заяві номери рахунків були надруковані заздалегідь і про їх наявність їй також нічого не відомо. Позивачем відповідачу кредит в сумі 30 000 грн. не видавався. Як вбачається із п.2.8 акцептованої позивачем оферти відповідача, кредитним продуктом є кредит готівкою Укргазбанк, при тому, що кредит мав надати «Дельта Банк», а з АБ Укргазбанк жодних кредитних договорів відповідач не укладала і не підписувала. Позивачем не надано суду жодних належних доказів того, що ним належним чином було виконано свої зобов»язання перед позичальником [PERSON] та надано їй кредит в розмірі та у спосіб, визначений в договорі. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, обов»язок доказування покладено на сторони. Суд вважає, що позивачем не подано суду належних доказів, які б доводили ту обставину, що позивач виконав своє зобов»язання та надав відповідачу кредит у розмірі 30 000 грн. готівкою в Укргазбанку, як визначено у частині 2. Умови Договору заяви-пропозиції від 27.03.2013 року. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про платіжні системи і перерахування грошей в Україні» в редакції, що діяла під час укладення оспорюваного договору, передбачено такі види розрахункових документів, як платіжне доручення, платіжна вимога - доручення, розрахунковий чек, платіжна вимога. Даний перелік є вичерпним. Доданий банком до позовної заяви меморіальний ордер, з якого вбачається, що АБ «Укргазбанк» отримав гроші за зазначеним кредитним договором, не відноситься до числа платіжних документів, які є підставою для перерахунку грошей. Як вбачається з копії вказаного документа, підпису відповідача на цьому ордері немає. Суд вважає, що меморіальний ордер є внутрішнім обліковим документом банку і не може служити доказом волевиявлення відповідача на перерахування грошей. Крім цього, банком не представлено жодного платіжного документа, на якому був підпис відповідача і який би свідчив про отримання нею готівкових коштів. З огляду на це меморіальний ордер не може бути доказом отримання коштів, а свідчить лише про переказ коштів з одного рахунку на інший. Наявний у матеріалах справи розрахунок ціни позову, зроблений представником позивача, не свідчить про рух коштів і не може бути підставою для задоволення позову. Окрім цього, залишається невідомим, із яких причин із 30 000 грн. кредиту, які ніби-то банк надав відповідачу, сума зменшилася до 26 379,49 грн, якщо відповідач не вносила жодних коштів на його погашення і докази цього в матеріалах справи також відсутні. Крім цього, представник відповідача зауважив, що стосовно умов кредитного договору, на які посилається позивач і якими ніби-то є сама заява №002-02793-270313 від 27.03.2013 року, в п. 1.1.2 є посилання на неіснуючий п.2.9. Умов Договору. У п.1.1.2 є застереження, в якому ніби-то відповідач доручає Банку здійснити перерахування кредитних коштів в безготівковому порядку у сумі та на рахунки,визначені у пункті 1.1.2 цієї пропозиції протягом 3 банківських днів з дня прийняття (акцепту) Банком її пропозиції щодо укладення Договору, відповідно до п.2.1 Частини 3 цієї пропозиції. З дослідженого примірника заяви, наявного у справі, вбачається, що такі пункти відсутні, а тому покликання позивача на них є нікчемним. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю. На підставі викладеного, ст.ст. 207, 526, 530, 638, 642, 1049, 1054 ЦК України, ст. 22 Закону України «Про платіжні системи і перерахування грошей в Україні»,

Outcome: dismissed