Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

03 серпня 2016 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» звернулося до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] Рафаіла Рафаіловича, [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрзалізничпром» про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 61660,38 гривень. В обґрунтування позову банк зазначає, що 23.08.2011 року між банком та ТОВ «Укрзалізничпром» було укладено кредитний договір № 6 та додаткові угоди до нього від 30.07.2012 року, 30.08.2012 року, від 28.02.2014 року, згідно з яким банк надав товариству кредит в розмірі 258000,00 гривень на придбання автомобіля з остаточним терміном повернення не пізніше 22.08.2014 року зі сплатою 17% річних, а відповідач зобовязувався повертати кредит починаючи з вересня 2011 року щомісячно в сумі по 7166,67 гривень. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором, між банком, ТОВ «Укрзалізничпром» та з кожним окремо [PERSON] та [PERSON] як з поручителями було укладено договори поруки, згідно з яким відповідачі поручилися перед банком за виконання ТОВ «Укрзалізничпром» зобовязань за кредитним договором. Згідно рішення Господарського суду Луганської області від 11.07.2016 року з ТОВ «Укрзалізничпром» на користь банку стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 61631,38 гривень, яка на теперішній час не погашена, тому банк звернувся до суду з цим позовом до поручителів та просить стягнути з відповідачів як з солідарних з ТОВ «Укрзалізничпром» боржників вказану заборгованість, а також судові витрати. 13.09.2016 року [PERSON] було предявлено зустрічний позов до ПАТ «Державний ощадний банк України», ТОВ «Укрзалізничпром» про визнання недійсними договору від 28.02.2014 року про розірвання договору поруки № 6/31 від 23.08.2011 року та договору поруки № 6/33 від 28.02.2014 року на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України. Свої вимоги за зустрічним позовом відповідач [PERSON] обґрунтовує тим, що 23.08.2011 року між банком, ТОВ «Укрзалізничпром» та відповідачем було укладено єдиний договір поруки № 6/31, за яким він поручився перед банком за виконання ТОВ «Укрзалізничпром» зобовязань за кредитним договором № 6 від 23.08.2011 року. Ця порука за договором № 6/31 від 23.08.2011 року є припиненою у відповідності до ч. 4 ст. 559 ЦК України. Інших договорів про розірвання договору поруки та нового договору поруки 28.02.2014 року відповідач [PERSON] не підписував, банком не надано суду оригіналів цих оспорюваних договорів від 28.02.2014 року, а надані банком їх копії не є належними доказами. Оскільки [PERSON] не підписував договори від 28.02.2014 року, тому він не може надати суду їх оригінали (т. 1 а.с. 135-139). 13.09.2016 року [PERSON] було предявлено зустрічний позов до ПАТ «Державний ощадний банк України», ТОВ «Укрзалізничпром» про визнання недійсними договору від 28.02.2014 року про розірвання договору поруки № 6/32 від 23.08.2011 року та договору поруки № 6/34 від 28.02.2014 року на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України. Свої вимоги за зустрічним позовом відповідач [PERSON] обґрунтовує тим, що 23.08.2011 року між банком, ТОВ «Укрзалізничпром» та відповідачем було укладено єдиний договір поруки № 6/32, за яким він поручився перед банком за виконання ТОВ «Укрзалізничпром» зобовязань за кредитним договором № 6 від 23.08.2011 року. Ця порука за договором № 6/32 від 23.08.2011 року є припиненою у відповідності до ч. 4 ст. 559 ЦК України. Інших договорів про розірвання договору поруки та нового договору поруки 28.02.2014 року відповідач [PERSON] не підписував, банком не надано суду оригіналів цих оспорюваних договорів від 28.02.2014 року, а надані банком їх копії не є належними доказами. Оскільки [PERSON] не підписував договори від 28.02.2014 року, тому він не може надати суду їх оригінали (т. 1 а.с. 154-158). Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 13.09.2016 року зустрічні позови прийнято до спільного розгляду з первісним позовом (т. 1 а.с. 175). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримував позов банку, просив його задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечував. 27.09.2016 року до суду представником банку були надані письмові заперечення на зустрічні позови. Представник позивача додатково пояснив, що надати оригінали оспорюваних відповідачами договорів від 28.02.2014 року банк не має можливості, оскільки ці оригінали договорів залишилися у відділенні банку, яке знаходиться на тимчасово окупованій території в м. Луганську, яке не контролюється українською владою. До суду надані засвідчені банком копії цих договорів, які були відскановані банком та збереглися на електронних носіях. Також, банком до суду надано і додаткові докази, які також підтверджують укладення оспорюваних договорів відповідачами, копії заяв про згоду дружин відповідачів на укладення договорів поруки, виписку з рахунку позичальника, меморіальні ордери (т. 1 а.с. 195-197, 202, 208-209, т. 2 а.с. 54-99). В судових засіданнях [PERSON], як відповідач за первісним позовом та як представник ТОВ «Укрзалізничпром», та його представник [PERSON] заперечували проти позову банку, просили в ньому відмовити, зустрічний позов [PERSON] про визнання договорів від 28.02.2014 року недійсними підтримували. 27.09.2016 надали письмові заперечення на позов банку. Додатково надали пояснення, що договори про розірвання договору поруки та про поруку від 28.02.2014 року [PERSON] як фізична особа не підписував, тому ці договори є недійсними згідно ст.ст. 203, 207, 215 ЦК України, жодних пропозицій щодо розірвання договору поруки № 6/31 від 23.08.2011 року та укладення нового договору поруки відповідач не отримував. Порука [PERSON] від 23.08.2011 року є припиненою згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України. 28.02.2014 року [PERSON] як директор ТОВ «Укрзалізничпром» підписав договір про реструктуризацію з банком, але інші договори не підписував, між його товариством та банком багато було укладено договорів кредиту, всього він не памятає (т. 1 а.с. 218-221). В судових засіданнях відповідач [PERSON] заперечував проти позову банку, просив в ньому відмовити, свій зустрічний позов підтримував. 27.09.2016 надав письмові заперечення на позов банку. Додатково надав пояснення, що договори про розірвання договору поруки та про поруку від 28.02.2014 року він не підписував, тому ці договори є недійсними згідно ст.ст. 203, 207, 215 ЦК України, жодних пропозицій щодо розірвання договору поруки № 6/32 від 23.08.2011 року та укладення нового договору поруки відповідач не отримував. Порука [PERSON] від 23.08.2011 року є припиненою згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України. Також, пояснив, що 28.02.2014 року не був в приміщенні банку та оспорювані договори не підписував, на копіях цих договорів не його підпис, але схожий на його підпис. На його думку договір поруки може бути лише один за одним кредитним договором, не буває десяти договорів поруки на один кредит, таким єдиним договором поруки є договір від 23.08.2011 року (т. 1 а.с. 222-225). Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, вважає, що первісний позов\~підлягає частковому задоволенню, зустрічні позови не підлягають задоволенню, з таких підстав. Судом встановлено, що 23.08.2011 року між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрзалізничпром»\~було укладено\~\~кредитний договір № 6, згідно з яким банк зобовязувався надати, а позичальник зобовязувався належним чином використовувати та повернути не пізніше 22 серпня 2014 року кредит у розмірі 258000,00 гривень та здійснювати інші платежі, передбачені кредитним договором. Кредит надається для придбання автомобіля MITSUBISHI PAJERO. За користування кредитом позичальник зобовязаний сплачувати банку проценти в розмірі 17% річних. Також, 30.07.2012 року, 30.08.2012 року та 28.02.2014 року було між сторонами оформлено додаткові договори до кредитного договору (т. 1 а.с. 11-18). Зокрема, 28.02.2014 року між банком та ТОВ «Укрзалізничпром» в особі генерального директора [PERSON] було укладено додатковий договір про реструктуризацію № 3 до кредитного договору, згідно умов якого доповнено п. 2.3. кредитного договору наступним реченням: «Перенести строк сплати планових платежів за січень-березень 2014 року в сумі 7166,67 гривень на квітень-червень 2014 року». Також, було вилучено пункти 9.3, 9.4 кредитного договору (т. 1 а.с. 18). Рішенням Господарського суду Луганської області від 11.07.2016 року, справа № 913/717/16, позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволені частково та стягнуто з ТОВ «Укрзалізничпром» на користь банку 28666,56 гривень заборгованості за кредитом, 9628,72 гривні заборгованості по відсоткам, 3% річних 1866,95 гривень, інфляційні нарахування 21469,15 гривень, судовий збір 1378,00 гривень. Рішення набрало законної сили, на його виконання виданий наказ. Виконавче провадження з примусового виконання цього наказу перебуває на виконанні у Попаснянському районному ВДВС ГТУЮ у Луганській області та станом на 12.09.2016 року зупинено (т. 1 а.с. 53-55, 122, т. 2 а.с. 24-28). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. В судовому засіданні сторонами та їх представниками включаючи відповідачів по цій справі, не були оспорені обставини, встановлені рішенням Господарського суду Луганської області від 11.07.2016 року. Отже, наявність заборгованості ТОВ «Укрзалізничпром» перед банком, в звязку з невиконанням позичальником зобовязань за кредитним договором, встановлена рішенням Господарського суду Луганської області від 11.07.2016 року, та відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. 23.08.2011 року між банком, ТОВ «Укрзалізничпром», як позичальником, та [PERSON] Рафаілом Рафаіловичем, як поручителем, було укладено договір поруки № 6/31, згідно умов якого останній зобовязувався перед банком відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому (т. 1 а.с. 19-20, 141-142). Також, 23.08.2011 року між банком, ТОВ «Укрзалізничпром», як позичальником, та [PERSON], як поручителем, було укладено договір поруки № 6/32, згідно умов якого останній зобовязувався перед банком відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому (т. 1 а.с. 30-31, 160-161). Згідно договорів поруки № 6/31, 6/32 у разі порушення позичальником виконання зобовязання або будь-якої його частини кредитор має право вимагати від поручителя виконання зобовязання позичальником перед кредитором згідно з умовами кредитного договору, в порядку передбаченому цим договором. Якщо позичальник не в змозі вчасно здійснити черговий платіж у відповідності з кредитним договором, позичальник письмово повідомляє про це поручителя та кредитора не пізніше ніж за три дня до моменту настання строку платежу. Після отримання від позичальника письмового повідомлення щодо неможливості вчасного виконання ним зобовязання по кредитному договору, поручитель зобовязаний не пізніше настання строку виконання зобовязання або будь-якої його частини сплатити кредитору суму боргу шляхом перерахування її на рахунок кредитора. Згідно з п. 4.1 договорів поруки, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання за кредитним договором. В позові банк посилається на те, що 28 лютого 2014 року між банком, ТОВ «Укрзалізничпром» та [PERSON] було укладено договір про розірвання договору поруки № 6/31 від 23.08.2011 року, згідно з яким цей договір поруки розірваний (т. 1 а.с. 21). 28.02.2014 року між банком, ТОВ «Укрзалізничпром» та [PERSON], як поручителем, було укладено новий договір поруки № 6/33, згідно з яким поручитель безумовно, безвідклично та безоплатно зобовязується перед кредитором відповідати солідарно з боржником за виконання в повному обсязі зобовязання, в тому числі того, що виникне в майбутньому відповідно до умов кредитного договору. Дія поруки за цим договором для цілей застосування та в розумінні ч. 4 ст. 559 ЦК України становить 30 (тридцять) років з моменту підписання сторонами та його скріплення печатками сторін за наявності. Також, порука припиняється з моменту повного виконання зобовязання за кредитним договором (т. 1 а.с. 22-29). Також, в позовній заяві банк посилається на те, що 28 лютого 2014 року між банком, ТОВ «Укрзалізничпром» та [PERSON] було укладено договір про розірвання договору поруки № 6/32 від 23.08.2011 року, згідно з яким цей договір поруки розірваний (т. 1 а.с. 32). 28.02.2014 року між банком, ТОВ «Укрзалізничпром» та [PERSON], як поручителем, було укладено новий договір поруки № 6/34, згідно з яким поручитель безумовно, безвідклично та безоплатно зобовязується перед кредитором відповідати солідарно з боржником за виконання в повному обсязі зобовязання, в тому числі того, що виникне в майбутньому відповідно до умов кредитного договору. Дія поруки за цим договором для цілей застосування та в розумінні ч. 4 ст. 559 ЦК України становить 30 (тридцять) років з моменту підписання сторонами та його скріплення печатками сторін за наявності. Також, порука припиняється з моменту повного виконання зобовязання за кредитним договором (т. 1 а.с. 33-40). На підтвердження укладання цих договорів про розірвання договорів поруки та нових договорів поруки від 28.02.2014 року представником банку до позовної заяви було надано їх засвідчені копії. В судовому засіданні представник позивача зазначив, що оригінали зазначених договорів, примірники банку, залишилися у приміщенні відділення банку у місті Луганську, яке на теперішній час є непідконтрольним українській владі (т. 1 а.с. 188-194). В своїх зустрічних позовних заявах [PERSON] та [PERSON] зазначають, що єдині договори поруки, які були дійсно підписані ними як поручителями для забезпечення зобовязань позичальника за кредитним договором № 6 від 23.08.2011 року це є договори поруки № 6/31 від 23.08.2011 року та № 6/32 від 23.08.2011 року відповідно. Також вказано, що волевиявлення [PERSON] та [PERSON] на підписання цих договорів від 28.02.2014 року не було, вказані договори від 28.02.2014 року не відповідають їх внутрішній волі, про їх існування вони дізналися після звернення банку до суду, тому з посиланням на ст.ст. 203, 215 ЦК України [PERSON] та [PERSON] просять визнати ці договори недійсними. В судовому засіданні [PERSON], його представник [PERSON] та [PERSON] наполягали на тому, що не приймали участь при укладанні договорів від 28.02.2014 року, договорів про розірвання договорів поруки та нових договорів поруки не підписували, підписи від їх імен, які містяться на копіях спірних договорів схожі на їх підписи, але такими не є. Також, сторона відповідачів в ході розгляду справи зазначала, що належними доказами є оригінали документів, однак банком до суду оригіналів оспорюваних договорів не надано, тому за відсутності належних доказів у справі у вигляді оригіналів договорів від 28.02.2014 року в первісному позові банку слід відмовити, зустрічні позови задовольнити. Судом встановлено, що оригінали договору від 28.02.2014 року про розірвання договору поруки № 6/31 від 23.08.2011 року, договору поруки № 6/33 від 28.02.2014 року, договору від 28.02.2014 року про розірвання договору поруки № 6/32 від 23.08.2011 року, договору поруки № 6/34 від 28.02.2014 року у позивача відсутні, оскільки ці документи залишилися у сховищі в приміщенні банку в місті Луганську, яке на теперішній час не підконтрольне українській владі. Надані суду копії зазначених договорів роздруковані представником банку, оскільки після укладення 28.02.2014 року цих договорів були зроблені за допомогою сканера їх копії та збережені в електронному вигляді. Ці вказані копії договорів, що містяться у справі, засвідчені представником банку, містять його підпис та відбиток печатки. Відповідно до ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Разом з цим, відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами по справі можуть бути не тільки оригінали письмових договорів, але й і будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Представники сторін обґрунтовують належність кожного конкретного доказу для підтвердження своїх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В звязку з тим, що оригінали договорів від 28.02.2014 року залишилися у приміщенні банку в місті Луганську, суд вважає, що причини неподання представником банку цих договорів в оригіналах для огляду в судовому засіданні є поважними (т. 1 а.с. 188-194). Разом з цим, суд вважає, що відсутні підстави вважати, що надані представником позивача засвідчені копії договорів є недостовірними чи підробленими. Також, й відповідачами не надано суду жодного доказу в підтвердження недостовірності та підроблення цих договорів, в тому числі й не надано інших доказів, які виключають укладення оспорюваних договорів сторонами. В судовому засіданні відповідачі повідомили суд, що не зверталися до правоохоронних органів з питання підроблення спірних договорів та їх недостовірності. Разом з цим, представником позивача були надані суду й інші належні та допустимі докази, зокрема, лист ТОВ «Укрзалізничпром» від 25.02.2014 року про можливість реструктуризації боргу за декількома кредитними договорами, копії заяв від 28.02.2014 року про надання згоди на укладення договорів поруки дружинами відповідачів, меморіальні ордери та виписка з кредитного рахунку про часткову сплату заборгованості ТОВ «Укрзалізничпром», в тому числі здійснені й після 28.02.2014 року (т.1 а.с. 201-204, 213-214). Також, суд бере до уваги, що відповідачі не заперечували проти укладення та існування кредитного договору № 6 від 23.08.2011 року, додаткових угод до нього, в тому числі й додаткового договору про реструктуризацію № 3 від 28.02.2014 року, оригінали яких також залишилися у місті Луганську та не були предявлені до суду. Так само відповідачі не заперечували проти надання згоди 28.02.2014 року їх дружинами на укладення договорів поруки за кредитними договорами, в тому числі й за кредитним договором № 6 від 23.08.2011 року. В судовому засіданні відповідачі наполягали на укладенні з банком та ТОВ «Укрзалізничпром» договорів поруки лише 23.08.2011 року та про припинення цієї поруки з підстав ч. 4 ст. 559 ЦПК України. Разом з цим, відповідачі заперечуючи про підписання ними договорів про розірвання поруки та про поруку 28.02.2014 року, в цей же час не заперечували проти підписання цих договорів іншими сторонами цих договорів ПАТ «Державний ощадний банк України» та ТОВ «Укрзалізничпром». Доречі від імені товариства договори про розірвання від 28.02.2014 року та поруку № 6/33 від 28.02.2014 року укладав відповідач [PERSON] як генеральний директор цього підприємства. Таким чином, суд вважає, що доказами у справі доведено факт укладення таких договорів: -між ПАТ «Державний ощадний банк України», ТОВ «Укрзалізничпром», [PERSON] договору від 28.02.2014 року про розірвання договору поруки № 6/31 від 23.08.2011 року, договору поруки № 6/33 від 28.02.2014 року; -між ПАТ «Державний ощадний банк України», ТОВ «Укрзалізничпром», [PERSON] договору від 28.02.2014 року про розірвання договору поруки № 6/32 від 23.08.2011 року, договору поруки № 6/34 від 28.02.2014 року. Доводи відповідачів та представника відповідача щодо не укладення та не підписання зазначених договорів з боку відповідачів відхиляються судом, оскільки доказів цього до справи не надано. У відповідності до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту, або інших вимог, що звичайно ставляться, і одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Під виконанням зобов'язання розуміються вчинення кредитором і боржником дій зі здійснення прав та виконання обов'язків, що випливають із зобов'язання. Належне виконання зобов'язання передбачає виконання зобов'язання в належний строк. Відповідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до п.1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обовязку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. Згідно із п. 10.3 договорів поруки від 28.02.2014 року дія поруки становить 30 років з моменту підписання цих договорів. Порука припиняється закінченням цього строку у 30 років або з моменту повного виконання зобовязання за кредитним договором № 6 від 23.08.2011 року. За встановлених фактичних обставин у справі, суд вважає, що у позивача наявне право вимагати у відповідачів виконання обовязку щодо сплати заборгованості за кредитним договором. За правовою позицією Верховного Суду України у справі за № 6-185цс14, постанова від 17.12.2014 року відповідно до частини третьої статті 554 ЦК України особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У випадках укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того ж зобовязання, між ними не виникає солідарної відповідальності між собою. Суд не приймає доводи відповідачів щодо припинення поруки за договорами поруки від 23.08.2011 року згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки ці договори були розірвані сторонами 28.02.2014 року про що укладені відповідні договори про таке розірвання. В ході розгляду справи, судом встановлено, що ТОВ «Укрзалізничпром» перерахувало банку 15.11.2016 року 1000,00 гривень як погашення заборгованості за кредитним договором № 6 від 23.08.2011 року (т. 2 а.с. 100). Представник позивача не висував заперечень проти цієї оплати. За умовами кредитного договору, викладеними у п. 2.9, погашення зобовязань позичальником здійснюється в такій послідовності: в першу чергу прострочені проценти за користування кредитом, тому суд вважає за необхідне зменшити суму боргу за простроченими відсотками на сплачену позичальником 1000,00 гривень. Таким чином, позовні вимоги про стягнення на користь позивача з кожного з відповідачів як з солідарних боржників з ТОВ «Укрзалізничпром» заборгованості за кредитним договором № 6 від 23.08.2011 року станом на 18.05.2016 року яка складається з боргу по кредиту у сумі 28666,56 гривень підлягають до задоволення, в частині стягнення відсотків підлягають частковому задоволенню в сумі 8628,72 гривень, в частині стягнення відсотків у сумі 1000,00 гривень слід відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом перевірено розрахунок позовних вимог в частині нарахування 3% річних та інфляційних втрат та встановлено, що при підрахунку інфляційних втрат позивачем припущено помилку та інфляційні втрати пораховано більше на 29,00 гривень ніж належить. В частині розрахунку 3% річних суд погоджується з розрахунками позивача. Відповідачами до суду не було надано контррозрахунку позовних вимог, чи заперечень стосовно ъх розрахунку представником позивача. Отже, суд задовольняє вимоги в частині стягнення на користь позивача з кожного з відповідачів як з солідарних боржників з ТОВ «Укрзалізничпром» заборгованості за кредитним договором № 6 від 23.08.2011 року станом на 18.05.2016 року, яка складається з 3% річних у сумі 1866,95 гривень, інфляційних втрат у сумі 21469,15 гривень. Стосовно зустрічних позовних вимог про визнання недійними договорів від 28.02.2014 року, суд дійшов такого. Відповідно до ст. 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочини\~\~можуть бути односторонніми або багатосторонніми (договори). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ст. 627 ЦК відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору складають умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними.\~\~ Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно ст.ст. 10, 60 ЦК України саме на відповідачів покладається обовязок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог за зустрічними позовами. Заявляючи зустрічні позови про визнання недійсними договорів від 28.02.2014 року, відповідачі повинні довести наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків. Судом встановлено, що у якості забезпечення виконання ТОВ «Укрзалізничпром» зобовязань за кредитним договором № 6 від 23.08.2011 року, між товариством, банком та відповідачами були укладені договори поруки 23.08.2011 року. 28.02.2014 року між сторонами були укладені договори про розірвання договорів поруки від 23.08.2011 року та нові договори поруки № 6/33, № 6/34. Відповідачами не надано у справу жодних доказів, які свідчать про недійсність цих договорів, як зазначено про це в зустрічних позовних заявах, зокрема невідповідність договорів статтям 203, 215 ЦК України. Доводи відповідачів полягали в тому, що оспорювані ними договори вони не підписували та за відсутністю оригіналів цих договорів провести почеркознавчу експертизу не є можливим. Також, в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] посилався на нікчемність оспорюваних відповідачем договорів від 28.02.2014 року. Відповідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Разом з цим, представником відповідача не зазначено закону, в якому встановлена недійсність розірвання договору поруки та наступне його укладення. Враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов переконання, що вимоги за зустрічними позовами [PERSON] та [PERSON] не підлягають задоволенню, в звязку з їх необґрунтованістю. Відповідачами та представником відповідача не доведено суду наявності підстав для визнання недійсними договорів від 28.02.2014 року, суд вважає, що відсутні підстави вважати що було порушено права відповідачів при укладання 28.02.2014 року договорів про розірвання договорів поруки та нових договорів поруки. Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що позов ПАТ «Державний ощадний банк України» підлягає частковому задоволенню та стягує з кожного з відповідачів як з солідарних боржників з ТОВ «Укрзалізничпром» заборгованість за кредитним договором № 6 від 23.08.2011 року станом на 18.05.2016 року у загальній сумі 60631,38 гривень, в задоволенні вимог в частині стягнення боргу по процентам у сумі 1000,00 гривень та інфляційним втратам у сумі 29,00 гривень суд відмовляє. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] та зустрічного позову [PERSON] суд вважає за необхідне відмовити за необгрунтованістю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає стягнути з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір у сумі 1378,00 гривні: по 689,00 гривень з кожного відповідача.

Outcome: partial