Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

04 жовтня 2012 року позивач [PERSON] звернувся до Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Ясинуватської міської ради Донецької області, Виконавчого комітету Ясинуватської міської ради Донецької області, [PERSON] про переведення прав та обов'язків покупця за договорами купівлі-продажу та визнання незаконними пункту рішень виконкому Ясинуватської міської ради Донецької області, мотивуючи позовну заяву тим, що він із 1996 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. У січні 2003 року ним приватизована кімната [NUMBER] у вищевказаній квартирі, внаслідок чого він став власником 26/100 частин даної квартири. У серпні 2008 року позивач дізнався, що відповідачка [PERSON] у 2005 році придбала у Ясинуватської міської ради на підставі договорів купівлі-продажу кімнати [NUMBER] і [NUMBER] у цій же квартирі. Вважав, що під час укладення зазначених договорів Ясинуватською міською радою було порушено його переважне право на купівлю двох кімнат у спільній частковій власності. У зв'язку з цим просив на підставі статей 16, 21, 215, 228, 258, 261, 362 ЦК України, статті 1 Закону України «Про приватизацією державного житлового фонду», статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» перевести на нього права та обов'язки покупця за договорами купівлі-продажу від 29 квітня 2005 року та 26 грудня 2005 року, визнати незаконними пункти 2 рішень виконкому Ясинуватської міської ради Донецької області від 16 березня 2005 року № 163 та від 16 листопада 2005 року № 635, визнати незаконними та недійсними договори купівлі-продажу від 29 квітня 2005 року та 26 грудня 2005 року. За таких обставин просить позовні вимоги задовольнити. У судовому засіданні позивач [PERSON], підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі на обгрунтування чого послався на обставини які викладені в позовній заяві та просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, підтримала заявлені позовні вимоги, в обгрунтування яких послалася на викладені в позовній заяві обставини, та просила суд задовольнитьи позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала, пояснила, що придбані нею спірні кімнати є самостійними об'єктами права власності, а не частковою у спільній власності всіх наймачів, а тому права позивача не були порушені ані укладенням спірних договорів, ані рішеннями виконкому Ясинуватської міської ради, а тому вважає, що у позивача відсутнє право на позов. Також зазначала, що позивачем пропущений строк давності для звернення до суду з вимогою щодо переведення на позивача прав покупця, тому в позові йому слід відмовити, а також таки спір вже розглядався і [PERSON] було відмовлено в задоволенні позовної заяви, і в іншому судовому засіданні встановлено, що квартира не є спільною частковою власністю. Просить суд відмовити позивачу у його позовних вимогах у повному обсязі Представник відповідачів Ясинуватської міської ради Донецької області та виконавчого комітету Яситнуватської міської ради Донецької області Штунько Р.Г., який діє на підставі довіреності в судовому засіданні зперечував проти задоволення позовних вимог на підставі того, що вже судом розглядалася аналогічна справа і позивачу було відмовлено в позовних вимогах, і судом було встанновлено, щзо спірна квартира не є спільною сумісною власністю і тому права позивача нічим не порушені і тому просить суд відмовити позивачу у позовних вимогах, після цього представник відповідачів надав до суду заяву про слухання справи за його відсутністю і на полягає на своїх поясненнях данних в суді. Вислухав пояснення позивача, представника позивача, відповідачки та представника відповідачів, перевірив матеріали справи в межах заявлених позовних вимог ( ст. 11 ЦПК України) суд встановив наступне. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ст. 10 ч. 3 та ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ч. 1, 3 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета спору. Як вбачається із матеріалів справи, справа розглядається вдруге судом: у травні 2012 року розглядалася цивільна справа за позовом [PERSON] до Ясинуватської міської ради Донецької області, [PERSON] про поновлення пропущеного строку позовної давності, переведення прав та обов'язків покупця за договорами купівлі-продажу, визнання незаконними пунктів рішень виконкому Ясинуватської міської ради Донецької області, визнання незаконними та недійсними договорів купівлі-продажу частин квартири, в цій заяві вимоги були такими: визнати причини пропуску строку позовної давності поважними і поновити строк позовної давності для звернення до суду за захистом; перевести [PERSON], права та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу 44/100 частки квартири номер [ADDRESS] від 29 квітня 2005 року; перевести [PERSON], права та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу 3/10 (три десятих) часток квартири [ADDRESS] від 26 грудня 2005 року; визнати незаконним п. 2 Рішення виконкому Ясинуватської міської ради від 16 березня 2005 року № 163; визнати незаконним п. 2 Рішення виконкому Ясинуватської міської ради 16 листопада 2005 року № 635; визнати незаконним та недійсним договір-купівлі-продажу 44/100 частки квартири [ADDRESS] від 29 квітня 2005 року, укладений між Ясинуватською міською радою та [PERSON] і посвідчений державним нотаріусом Ясинуватської державної нотаріальної контори Дорменок Ю.М.; визнати незаконним та недійсним договір купівлі-продажу 3/10 (три десятих) часток квартири номер [ADDRESS] від 26 грудня 2005 року, укладений між Ясинуватською міською радою та [PERSON] і посвідчений державним нотаріусом Ясинуватської державної нотаріальної контори Дорменок Ю.М.. 3 травня 2012 року рішенням Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області було розглянута вищевказану цивільну справу за позовом [PERSON] до Ясинуватської міської ради Донецької області, [PERSON] про поновлення пропущеного строку позовної давності, переведення прав та обов'язків покупця за договорами купівлі-продажу, визнання незаконними пунктів рішень виконкому Ясинуватської міської ради Донецької області, визнання незаконними та недійсними договорів купівлі-продажу частин квартири згідно якого в задоволенні позовних вимог позивачу [PERSON] було відмовлено у повному обсязі, а також апеляційною та касаційною інстанцією позивачу також було відмовлено у скаргах на рішення Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області від 3 травня 2012 року, тобто вже розглянутий позов про той же предмет і з тих самих підстав і рішення набрало законної сили. 06 червня 2012 року Ухвалою Апеляційного суду Донецької області рішення Ясинуватського міськрайонного суду залишено без змін, 06 серпян 2012 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відмовлено у касаційній скарзі. Таким чином, суд зобов'язаний розглянути вимоги позивача у тому вигляді, у якому вони заявлені. Судом встановлені наступні обставини. Рішенням виконкому Ясинуватської міської ради від 16 березня 2005 року № 148 щодо 44/100 частки квартири [ADDRESS] вирішено оформити як об'єкт права комунальної власності, видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Відповідно до пункту 1 рішення Ясинуватської міської ради від 30 березня 2005 року вирішено провести відчуження шляхом продажу жилої площі за адресою: [ADDRESS]. Пунктом 2 рішення виконкому Ясинуватської міської ради від 16 березня 2005 року № 163 вирішено укласти договір купівлі-продажу 44/100 частки спірної квартири з відповідачкою [PERSON]. Згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 29 квітня 2005 року [PERSON] придбала 44/100 частки спірної квартири та 18 травня 2005 року зареєструвало своє право у КП «Бюро технічної інвентаризації м. Донецьку». Рішенням виконкому Ясинуватської міської ради від 19 жовтня 2005 року № 522 щодо 30/100 частки квартири [ADDRESS] вирішено оформити як об'єкт права комунальної власності, видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Відповідно до пункту 1 рішення Ясинуватської міської ради від 30 вересня 2005 року вирішено провести відчуження шляхом продажу жилої площі за вказаною адресою. Пунктом 2 рішення виконкому Ясинуватської міської ради від 16 листопада 2005 року № 635 вирішено укласти договір купівлі-продажу 30/100 частки спірної квартири з відповідачкою [PERSON] Згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 26 грудня 2005 року [PERSON] придбала 30/100 частки спірної квартири та 15 лютого 2006 року зареєструвало своє право у КП «Бюро технічної інвентаризації м. Донецьку». Як зазначив у судовому засіданні позивач, він згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизував кімнату [NUMBER] у квартирі [ADDRESS] площею 20,8 квадратних метри й на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 січян 2003 року є власником 26/100 частки у цій квартирі. На підставі вказаного й вважав себе співвласником зазначеної спірної квартири, а тому вважав, що до продажу часток у спірній квартирі він згідно до ст. 362 ЦК України повинен був бути повідомлений про продаж. Як встановлено у судовому засіданні, Ясинуватська міська рада не повідомляла позивача про майбутній продаж кімнат у спірній квартирі. Суд вважає, що Ясинуватська міська рада не була зобов'язана повідомляти [PERSON] про свої намірі відчужити частки у спірній квартирі, оскільки Ясинуватська міська рада та позивач не були співвласниками одного об'єкту нерухомості враховуючи наступне. Згідно до статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» - на підставі якого позивач приватизував кімнату [NUMBER] у спірній квартирі та набув відповідне право власності - до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Як вбачається з пояснень самого позивача, він, до приватизації кімнати [NUMBER] у квартирі [ADDRESS], тривалий час проживав у ній та був там прописаний. В інших кімнатах проживали інші сторонні особи. Після приватизації зазначеної кімнати він вселив у цю кімнату також своїх родичів та надав згоду на їх прописку у ній, при цьому він не отримував чиєїсь згоди, у тому числі Ясинуватської міської ради, яку вважає співвласником спірної квартири, на вселення рідних. Зважаючи на зазначені положення Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», матеріали справи та пояснення сторін, суд приходить до висновку, що кімнати у квартирі [ADDRESS] були та є самостійними об'єктами права власності, мали окремі особові рахунки, а тому при здійсненні приватизації кімнати [NUMBER] у зазначеній квартирі позивач набув право власності на самостійний об'єкт права власності. Отже, позивач не є співвласником квартири [ADDRESS]. Згідно до частини першої статті 362 Цивільного кодексу України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. У відповідності до частини 4 зазначеної статті, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Оскільки позивач не є співвласником спірної квартири, відповідно Ясинуватська міська рада не повинна була згідно до статті 362 Цивільного кодексу України повідомляти його про свій намір здійснити продаж, також зазначеним продажем об'єктів нерухомості на користь відповідачки [PERSON] не порушено прав та інтересів позивача, відповідно він не має право на звернення до суду з вимогами про переведення на нього прав та обов'язків покупця за спірними договорами купівлі-продажу. Отже, при укладанні між Ясинуватською міською радою та [PERSON] договорів купівлі продажу 29 квітня 2005 року, та 26 грудня 2005 року, де об'яєктами купівлі-продажу були кімнати [NUMBER] та [NUMBER] в комунальній квартирі [ADDRESS], в позивачане виникло переважного права на придбання таких кімнат, отже його права, передбачені статтею 362 цивільного кодексу України, не були порушені оспорюванними угодами. Також суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо визнання незаконними пунктів 2 рішень виконкому Ясинуватської міської ради Донецької області від 16 березня 2005 року № 163 та від 16 листопада 2005 року № 635, та визнання незаконними та недійсними договорів купівлі-продажу від 29 квітня 2005 року та 26 грудня 2005 року задоволенню не підлягають, оскільки вони не суперечать нормам діючого законодавства. Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Вказане положення закріплене в статті 41 Конституції України. Отже, міська рада як власник спірних об'єктів нерухомості, у відповідності до приведених норм мала право на відчуження вказаних об'єктів нерухомості у спосіб, обраний нею. Судом також встановлено, що під час відчуження вказаних об'єктів нерухомості не були порушені законні права та інтереси позивача. До того ж він особисто ніколи не звертався до міської ради з заявою про продаж саме йому вільних жилих кімнат в комунальній квартирі. Хоч мав таку можливість. Приведене дає підстави зробити висновок про те, що наявність рішень міської ради, що оскаржуються позивачем, також не порушують його законних прав та інтересів. А тому підстав для визнання їх незаконними судом не встановлено. Доводи позивача про те, що договори купівлі-продажу жилих кімнат, що укладені відповідачами, порушують публічний порядок, а тому є недійсними, безпідставні. Звертаючись в суд з позовом про визнання правочину недійсним, позивач посилався на правила статті 228 Цивільного кодексу України та загальні правила статті 215 Цивільного кодексу України. Як зазначено в статті 228 Цивільного кодексу України правовим наслідком вчинення правочину, який порушує публічний порядок, є нікчемність такого правочину, а не визнання його судом недійсним. Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного суду України в пункті 18 своєї постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. Правочин, що оспорений позивачем, не входить до переліку правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК. За таких обставин позовні вимоги про визнання правочину недійсним не грунтуються на законі. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право на захист цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Право позивача не порушене і захисту не підлягає. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed