Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

03 листопада 2021 року позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Ярошевський О.Т., звернувся до суду з позовом до відповідача Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» (далі - Відповідач, ПрАТ «Суха Балка») про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] з 13.12.1973 по 31.12.1987, та з 01.01.1990 по 13.05.1998 працював в ОКСі, Шахтобудівельному управлінні РУ ХХ партз`їзду, правонаступником яких є ПрАТ «Суха Балка», машиністом екскаватора, підземним гірничим робочим, підземним прохідником. 13.05.1998 був звільнений з підприємства відповідача за ст. 40 п.2 КЗпП України за станом здоров`я. Працюючи в шкідливих умовах отримав професійне захворювання і висновком ВТЕК від 12.05.1998 йому вперше встановлено 50% втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності. Після неодноразових переоглядів висновком ВТЕК від 13.05.2002 позивачу встановлено 50% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності безстроково. Внаслідок отриманого профзахворювання погіршилася якість життя, він переносить не лише фізичні страждання- біль у руках, їх заніміння, біль в попереку з віддачею в праву ногу, а й моральні страждання, а саме біль у руках, попереку не дають спокійно відпочивати, постійно приходять думки, що отримане ушкодження здоров`я неможливо вилікувати, стан здоров`я не поліпшується, що викликає у позивача страждання та переживання. Порушено звичайний спосіб життя позивача, отримане професійне захворювання вимагає додаткових зусиль для організації життя позивача, порушено нормальні життєві зв`язки внаслідок неможливості вести активне життя. Просить стягнути з відповідача як компенсацію за заподіяну моральну шкоду 250 000 грн. Ухвалою суду від 04 листопада 2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Ухвалою суду від 29 листопада 2021 року розгляд справи відкладено. 02 грудня 2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в позові, посилаючись на те, що у період роботи позивача на підприємстві відповідача, останній не приховував важкість та шкідливість технологічного процесу, не порушував технологію виробництва. Позивач свідомо обрав місце роботи зі шкідливими умовами праці, тривалість роботи у шкідливих умовах залежала виключно від особистого волевиявлення позивача. Вказав, що лише факт втрати професійної працездатності не призводить до відшкодування моральної шкоди. Зазначив, що посилання позивача на душевні страждання та переживання не підтверджені належними доказами, позивачем не доведено обґрунтованості позовних вимог, так як профзахворювання не призвело до тяжких наслідків, які повністю змінюють життя постраждалого та тягнуть за собою значні немайнові втрати. Вказав, що позивачем не надано до суду належних доказів, які б підтверджували факт спричинення йому моральної шкоди, заявлений позивачем розмір моральної шкоди жодним чином не аргументований та необґрунтований, сума моральної шкоди не відповідає тяжкості та характеру шкоди, не відповідає вимогам розумності та справедливості. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] з 13.12.1973 по 31.12.1987, та з 01.01.1990 по 13.05.1998 працював в ОКСі, Шахтобудівельному управлінні РУ ХХ партз`їзду, правонаступником яких є ПрАТ «Суха Балка», машиністом екскаватора, підземним гірничим робочим, підземним прохідником, і був звільнений з підприємства 13.05.1998 за ст. 40 п.2 КЗпП України за станом здоров`я, що перешкоджає роботі, що підтверджується копією трудової книжки на ім`я [PERSON] (а.с.7-10), та не заперечується відповідачем. Відповідно до копії Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 20 квітня 1998 року, проведено розслідування хронічного професійного захворювання [PERSON] - вібраційна хвороба першої-другої ст., з полірадикулонейропатією, із зазначенням причин професійного захворювання: робота тривалий час з віброінструментами та механізмами при відсутності засобів, які доводять рівень вібрації до ПДР, фізичне навантаженні та вимушена поза при роботі на екскаваторі та ручними віброінструментами (а.с.11-12). Згідно копії виписки з акту огляду ЛТЕК від 12 травня 1998 року [PERSON] встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 50% первинно та третю групу інвалідності (а.с. 12 зворотній бік). В подальшому [PERSON] неодноразово проходив переогляди ЛТЕК 17.05.1999, 04.05.2000, 13.05.2002, і відповідно до копії виписки з акту огляду ЛТЕК 13.05.2002 йому було встановлено повторно 50% втрати професійної працездатності із встановленням третьої групи інвалідності з 01.06.2002 безстроково (а.с.12-13). Статтею 3 Конституції України передбачається, що Людина , її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. На час виникнення спірних правовідносин (12.05.1998) можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472 (далі - Правила). Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5 Правил). З матеріалів даної справи вбачається, що правовідносини між сторонами по відшкодуванню моральної шкоди виникли 12 травня 1998 року, коли [PERSON] вперше встановлено втрату професійної працездатності у зв`язку із профзахворюванням. На той час діяли норми статті 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), як передбачала відшкодування моральної шкоди. Відповідно до зазначеної норми моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Судом встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням на виробництві позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність первинно у розмірі 50%, і в подальшому - в розмірі 50% із встановленням 3 групи інвалідності. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходив лікування (а.с. 14-16), незважаючи на це покращення в стані здоров`я відсутнє, він постійно відчуває фізичний біль. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу [PERSON] заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Отже, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, а також те, що [PERSON] встановлено стійку втрату професійної працездатності вперше 50 % із встановленням третьої групи інвалідності, і в подальшому у розмірі 50% із встановленням третьої групи інвалідності, безстроково, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача, тривалість праці позивача в шкідливих умовах на підприємстві відповідача протягом 22 років 4 місяців, суд вважає за необхідне визначити розмір моральної шкоди у сумі 150 000 грн. оскільки саме цей розмір є розумним, виваженим і справедливим у ситуації позивача, а також не перевищує гранично допустимого розміру відшкодування такої шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1500 грн.

Outcome: partial