Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

03.03.2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності в порядку спадкування на ? частину земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач в порядку спадкування за заповітом успадкувала майно [PERSON], а саме: ? частку будинку з господарськими спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS], та частину земельної ділянки, на якій розташований будинок і господарські споруди. Вказана земельна ділянка була передана у спільну приватну власність співвласникам будинку: [PERSON] та [PERSON], видано державний акт на право власності на землю, без зазначення частки кожного співвласників земельної ділянки. При зверненні до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, позивачу було відмовлено, оскільки розмір частки спадкодавця у спадковому майні не визначений. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні визнала позов повністю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Встановлено, що відповідно до державних актів на право приватної власності на землю, серії І-КВ №124557 від 10.11.1999 року та серії ІV-КВ №155424 від 10.11.1999 року, [PERSON] та [PERSON] на підставі розпорядження КМДА від 06.02.1998 року №220 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,0534 га, розташовану в [ADDRESS]. Акти зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №75-2-01745 та №75-2-01746 (а. с. 7-8 - копії актів). 31.10.2013 року приватним нотаріусом КМНО видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстровано в реєстрі за №4268, яким посвідчено, що на підставі заповіту, посвідченого 28.12.2012 року, спадкоємицею зазначеного в заповіті майна [PERSON], померлого [INFO] є [PERSON] Спадщина складається з ? частки житлового будинку під номером [ADDRESS], що належить померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. (а. с. 5 - копія свідоцтва). 31.10.2013 року приватним нотаріусом КМНО винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS], площею 0,0534 га, кадастровий номер: 8000000000:75:056:0027. Встановлено, що у спадковому майні не визначено розмір частки спадкодавця. Свідоцтво про право на спадщину після смерті одного з учасників спільної сумісної власності може бути виділено лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні співвласників. (а. с. 9 - копія постанови). Спір виник з тих підстав, що в спадковому майні померлого не зазначено розміру частки спадкодавця, у зв'язку з чим позивач не може отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Частиною 1 ст. 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, тому відповідно до статті 88 ЗК України слід брати до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. На підставі наведеного, враховуючи приписи ст. ст. 377 ч. 1, 1225 ЦК України та ч.1 ст. 120 Земельного кодексу України до позивача повинно перейти право власності на спірну земельну ділянку. При вирішенні спору суд враховує, що відповідач повністю визнала позов та просила визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування на ? частину земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Частинами 1, 2, 4 статті 174 ЦПК України встановлено: позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» з'ясовуючи після доповіді про обставини справи, чи підтримує позивач свої вимоги, чи визнає відповідач вимоги позивача та чи не бажають сторони укласти мирову угоду або звернутися для вирішення спору до третейського суду, головуючому необхідно уточнити, в якому обсязі та з яких підстав підтримується позов або в якій частині визнається позов, а якщо сторони мають намір укласти мирову угоду, то на яких конкретно умовах (стаття 173 ЦПК). У разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Визнання позову в даній справі є безумовним, не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Позов визнано особисто відповідачем. Враховуючи наведене, наявні всі підстави для ухвалення рішення про задоволення позову. На підставі вищевикладеного, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки вони знайшли підтвердження в ході судового розгляду і є належним чином доведеними.

Outcome: approved