Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-16 00:00:00

04 березня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про встановлення режиму окремого проживання строком на три роки. В обгрунтування позовної заяви зазначає, що з 15.09.1995 року перебуває в шлюбі з відповідачкою. Від шлюбу вони мають трьох дітей: сина [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , доньку [PERSON] , [INFO] . За час спільного проживання та ведення господарства вони з дружиною за рахунок спільних коштів та коштів матері дружини придбали та облаштували великий будинок. Все це робилося з метою створення комфортних умов для нашої сім`ї. В зазначеному будинку зареєстровані та проживають 6 осіб - позивач, дружина, троє дітей та мати дружини - [PERSON] , 1940 року народження. З березня 2019 року вони припинили шлюбні відносини у зв`язку з небажанням дружини. Зважаючи, на те, що дружина не бажає підтримувати шлюбні відносини, але їх сім`я має шанс на збереження, вони зареєстровані та проживають за однією адресою разом з дітьми, просить встановити режим окремого проживання. Ухвалою від 18.03.2020 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання /а.с. 16/. Правом на подання відзиву на позов відповідачка не скористалася. Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вказав, що позов підтримує. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, 11.03.2020 року подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги просить задовольнити частково - встановити режим окремого проживання строком на один рік. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до положень ч. 4 ст. 223 ЦПК України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Міським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Мелітополя Запорізької області, актовий запис № 922, позивач та відповідачка перебувають у шлюбі з 15.09.1995 року /а.с.6/. Сторони мають трьох дітей: сина [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ), сина [PERSON] , [INFO] , (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ), доньку [PERSON] , [INFO] , (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ) /а.с. 9-11/. Як вбачається з копії паспорта [PERSON] , позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] /а.с. 5 на звороті/. За повідомленням Відділу реєстрації Виконавчого комітету Мелітопольської міськрад ради № 1394 від 11.03.2020 відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] /а.с. 15/. Положення ст. 119 СК України передбачають, що за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Позивач та відповідачка до березня 2019 року проживали разом та вели спільне господарство. Однак, через небажання дружини вони припинили шлюбні відносини. Відповідно до ст. 56 СК України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст. 120 СК України, встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання - майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. Як роз`яснює п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні положень статей 119, 120 СК, судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку ст.119 СК, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Аналізуючи зміст ст. 119 СК України, суд вважає, що для встановлення подружжю режиму окремого проживання необхідна наявність двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям. Позивач просить встановити режим окремого проживання строком на три роки. За умов виправлення стану сімейних стосунків, вказаний режим проживання також може бути припинений. Відповідачка просила встановити режим окремого проживання строком на один рік. Дослідивши докази по справі, приймаючи до уваги те, що подружжя припинило шлюбні відносини з березня 2019 року, а шлюб останні розривати бажання не мають, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та встановлення режиму окремого проживання подружжя строком на один рік.

Outcome: partial