Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

03.09.2014 року позивач [PERSON] звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добропільське АТП» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди посилаючись на те, що в період з 21.09.2010 року по 14.07.2014 року він знаходився у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді водія автотранспортного засобу 3 класу. Відповідно до наказу №85-к від 14.07.2014 року його було звільнено з роботи за власним бажанням у відповідності до ст.38 КЗпП України, однак на день звільнення з роботи і на теперішній час відповідачем в порушення ст.116 КЗпП України не було виплачено заборгованість по заробітній платі, компенсація за невикористану відпустку та інші виплати, а саме: заборгованість по заробітній платі у розмірі 8544,64грн., компенсація за невикористану відпустку у розмірі за період роботи з 21.09.2010 по 14.07.2014 року за 62 календарних дні в розмірі - 4920,94грн. Крім того, оскільки відповідач не виплатив йому належні суми при звільненні, то він вважає, що відповідно до ст.117 КЗпП України відповідач зобов'язаний сплатити йому середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати за період з 14.07.2014 року по день винесення судом рішення , а також, відповідно до ст.44 КЗпП України сплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку у розмірі 3730,50грн. Невиплата заробітної плати відповідачем змусила його прикладати додаткових зусиль для організації свого життя та своєї сім'ї, що спричинило йому моральну шкоду, яку він оцінює у 5000,00грн. і просить стягнути з відповідача. Позивач та його представник в судовому засіданні на позові наполягали, просили його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, з'ясувавши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до ЦПК в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін виникає спір. Відповідно до ст.213 ч.3 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. У судовому засіданні встановлено, що позивач в період з 21.09.2010 року по 14.07.2014 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді водія автотранспортного засобу 3 класу (а.с.6-8). Відповідно до наказу №85-к від 14.07.2014 року (а.с.9) позивача було звільнено з роботи за власним бажанням у відповідності до ст.38 КЗпП України на підставі його заяви від 24.06.2014 року (а.с.24). Однак на день звільнення з роботи і на теперішній час відповідачем в порушення ст.116 КЗпП України не було виплачено позивачу заборгованість по заробітній платі, компенсація за невикористану відпустку та інші виплати. Згідно ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідач в порушення положень ст.115 КЗпП України проводив виплати заробітної виплати не в повному обсязі і відповідно до довідки відповідача №124 від 28.07.2014 року (а.с.10) станом на 14.07.2014 року заборгованість по виплаті заробітної плати за 2013-2014 роки склала 8544,64грн. і оскільки спору між позивачем та відповідачем про розмір заборгованості по заробітній платі немає, то суд вважає, що вказану заборгованість необхідно стягнути з відповідача. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення, однак відповідачем не був проведений повний розрахунок з позивачем. У відповідності до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Із матеріалів позовної заяви і це було встановлено в судовому засіданні, вбачається, що позивач [PERSON] у період з 21.09.2010 року по 14.07.2014 року працював на підприємстві відповідача на посаді водія 3 класу і його середньомісячна заробітна плата склала 1243,50грн., згідно довідки відповідача №123 від 28.07.2014 року (а.с.11), а середньоденна заробітна плата, згідно вказаної довідки, склала 79,37грн. Таким чином, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 14.07.2014 року по день винесення рішення судом, тобто по 30.09.2014 року складає 79,37грн. х 56 робочих днів = 4444,72грн., де 79,37грн. - середньоденна заробітна плата, 56 - кількість робочих днів затримки. Вказану суму, суд вважає, необхідно стягнути з відповідача у відповідності до ст.117 КЗпП України. Згідно до наказу №85-к від 14.07.2014 року (а.с.9) позивач [PERSON] звільнений з роботи з 14.07.2014 року за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України на підставі його заяви від 24.06.2014 року (а.с.24) з виплатою компенсації за невикористану відпустку 62 календарних дні за період роботи з 21.09.2010 року по 14.07.2014 року, яка становить: 79,37грн. х 62 к.д. = 4920,94грн., де 79,37грн. - середньоденна заробітна плата, 62 к.д. - кількість днів невикористаної відпустки, тому вказану суму, суд вважає, необхідно стягнути з відповідача. Відносно вимог позивача щодо стягнення з відповідача вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку 3730,50грн., то ці вимоги, суд вважає, не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст.38 і 39 КЗпП України) працівникові виплачується вихідна допомога - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Позивачем не надано доказів стосовно порушення вимог відповідачем вимог ст.ст.38,39 КЗпП України позивач був звільнений з роботи на підставі його заяви за власним бажанням без посилання на порушення відповідачем законодавства про працю, колективного чи трудового договору. Крім того, відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України, суд вважає, підлягають частковому задоволенню позовні вимоги позивача [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди, оскільки внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача [PERSON] щодо строків виплати заробітної плати та строків розрахунку при звільненні, йому заподіяні моральні страждання, які полягають в тому, що внаслідок затримки розрахунку погіршився матеріальний стан позивача, був порушений звичайний образ його життя, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому суд, виходячи з характеру, глибини та тривалості заподіяних позивачеві моральних страждань, вимог розумності і справедливості, вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в розмірі 1000 грн. Крім того, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судові витрати у розмірі 1% від суми задоволеного позову, але не менше 243,60грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial