Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

02 грудня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Універсальної біржі «Україна», [PERSON] та просила ухвалити рішення, на підставі якого визнати дійсним договір купівлі-продажу частини житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , від 27.11.1995 року № Н2-371, укладений між нею та [PERSON] , який зареєстрований Біржею нерухомості та основних фондів «Україна», в теперішній час - Універсальна біржа «Україна». В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 27 листопада 1995 року на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчений Біржею нерухомості та основних фондів «Україна», вона придбала у власність 16144/81600 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] . При укладанні договору купівлі-продажу сторони домовилися про всі істотні умови, що відображено в підписаному договорі № Н2-371 від 27.11.1995 року. При цьому були виконані всі умови договору, крім нотаріального посвідчення, відповідач отримала гроші і передала позивачу всі документи і ключі від будинку. Вказаний договір 06.12.1995 року був зареєстрований в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», реєстраційний № 921. Позивач зазначає, що на теперішній час він вирішив розпорядитися своєю власністю, однак нотаріусом було йому відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки договір купівлі-продажу будинку нотаріально не посвідчений, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду із зазначеним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 18.01.2021 року відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження. (а. с. 24-25). В судове засідання позивач не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити; проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі - Універсальна біржа «Україна», [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися, про причину своєї неявки суд не повідомили, відзив на позов не надали. У зв`язку з чим, на підставі вимог ч.4 ст. 223 та ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності осіб, що не з`явилися та ухвалити по справі заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 27 листопада 1995 року на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна» між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] , з другою сторони, було укладено договір купівлі-продажу 16144/81600 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Даний договір підписаний та зареєстрований на Біржі нерухомості і основних фондів «Україна», реєстр. № Н2-371. (а.с. 6) Положенням п. 10 даного Договору передбачено, що подальшого його нотаріального посвідчення не потрібно. Цей пункт було включено до договору відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу». Статтею 15 Закону України «Пре товарну біржу» №1954-12 від 10.12.1991року (в редакції чинної на той час) передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. При укладанні договору купівлі-продажу від 27.11.1995 року сторони керувались ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», а тому вважали, що договір купівлі-продажу будинку укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. Але цей Закон вступив у протиріччя з діючою на час укладення договору купівлі-продажу нормою цивільного законодавства - ч. 1 ст. 227 Цивільного Кодексу України (в редакції 1963 року), яка вимагала нотаріальної форми посвідчення договорів купівлі-продажу житлового будинку, під страхом їх недійсності (стаття 47 ЦК України в редакції 1963 року). Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Оскільки спірний договір купівлі-продажу житлового будинку укладався сторонами 27 листопада 1995 року, тому до даних правовідносин необхідно застосувати норми матеріального права, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР в редакції 1963 року. Згідно ч.2 ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічне положення містить ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року), а саме: якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Частина друга ст. 47 ЦК УРСР в редакції 1963 року і частина друга ст. 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладання не відповідала встановленим законом вимогам. Як свідчать матеріали справи, договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 27 листопада 1995 року був підписаний сторонами правочину - Продавцем [PERSON] та Покупцем [PERSON] , зареєстрований на Біржі нерухомості і основних фондів «Україна», реєстраційний № Н2-371, підписаний Президентом Біржі нерухомості і основних фондів «Україна» та посвідчений гербовою печаткою. Сторони договору при його укладенні на біржі досягли згоди по усім суттєвим умовам. Так, по взаємній домовленості сторін (п. 4 Договору) товар продано за 450000000 (чотириста п`ятдесят мільйонів) крб., які покупцем було сплачено до реєстрації угоди на Біржі. При цьому продавець будинку засвідчив своїм підписом, що відчужувана ним нерухомість на момент укладення угоди не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під арештом не знаходиться (п. 2 Договору). Відповідно до п.1. 4 цього Договору правовстановлюючими документами на житловий будинок у продавця був договір купівлі-продажу, посвідчений Другою державною нотаріальною конторою м. Харкова, який зареєстрований в КП «ХМБТІ» 01.12.1988 року. Згідно п. 6 Договору витрати, пов`язані з реєстрацією цього договору купівлі-продажу, було покладено на покупця та продавця в рівних частинах. Право власності на житловий будинок з надвірними будівлями зареєстровано за [PERSON] в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 06 грудня 1995 року. ( а.с. 6) 14.11.2017 року право власності за [PERSON] на 16144/81600 частин житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 23620347, що підтверджується відповідним Витягом № 05455715 від 28.11.2017 року (а. с. 11). Отже, вказаний договір купівлі-продажу укладено сторонами під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР), ст. 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно ст. 47 цього Кодексу недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. У відповідності до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР та п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною. Як було зазначено у рішенні вище, в укладеному договорі купівлі-продажу сторони повністю оговорили усі істотні умови у тексті біржового договору, всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі. Також факт купівлі-продажу будинку і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється. На теперішній час у позивача виникла необхідність у відчужені належної їй на праві власності частини житлового будинку, однак нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, посилаючись на те, що інструкцією про проведення нотаріальних дій не передбачено як правовстановлюючих документів - угод затверджених на біржі, та рекомендувала звернутися до суду. Отже, оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями укладений 27 листопада 1995 року між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] , з другою сторони, на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна» за реєстровим № Н2-371, відповідав волі сторін, умови договору ними виконані в повному обсязі, договір пройшов відповідну державну реєстрацію, а враховуючи те, що на даний час провести нотаріальне посвідчення правочину неможливо, суд вважає, що є підстави для визнання його дійсним відповідно до ч. 2 ст.47 ЦК УРСР. На підставі викладеного та

Outcome: approved