Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

04 грудня 2015 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 04 грудня 2015 року Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 1790. Від сумісного проживання подружжя має дитину, [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] , народився [INFO] , батьками записані: [PERSON] та [PERSON] . Сімейне життя позивача та відповідача не склалось, фактично шлюбні відносини між сторонами припинені з жовтня 2020 року, сім`я розпалася та існує формально, примирення подружжя неможливо, а подальше спільне проживання і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Сторони підтверджують, що [PERSON] проживає разом із [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Означене також підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 08.06.2021 року. Позивач стверджує, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання сина, а її доходів не вистачає на повноцінне забезпечення дитини усім необхідним. До початку розгляду справи по суті відповідачем подано заяву про визнання позову від 19.07.2021 року. Згідно з частиною 1 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право відповідача, передбачене нормами Цивільного процесуального кодексу України. Частиною 2 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. При цьому, суд зазначає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, оскільки заява відповідача не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приймає заяву відповідача про визнання позову. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (частина 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому, стосовно вимог позивача про визнання місця проживання дитини, суд зазначає наступне. Згідно із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18, за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Із зазначеного слідує, що питання про визначення місця проживання неповнолітніх дітей може вирішуватися судами одночасно з вимогою про розірвання шлюбу за відсутності спору між батьками. Відтак участь органу опіки та піклування під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини є обов`язковою лише за умови наявності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні. Враховуючи те, що у матеріалах справи міститься заява відповідача про визнання позову, в якій він просить суд задовольнити позовні вимоги та розглянути справу за його відсутності, суд дійшов висновку про залишення проживання дитини із позивачкою, з огляду на заяву відповідача про визнання позову, яка свідчить про відсутність спору між сторонами. Будь-яких доказів про наявність такого спору між сторонами матеріали справи не містять. Відповідач не подавав своїх заперечень щодо проживання спільної дитини разом із матір`ю. За таких обставин, суд задовольняє заявлені позовні вимоги. Згідно з ч. 1 ст. 191, 201 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Розподіл судових витрат здійснюється судом відповідно до вимог ст. ст. 141, 142 Цивільного процесуального кодексу України.

Outcome: approved