Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

03 листопада 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, який уточнила 10 січня 2017 року та просить стягнути солідарно з КЗ «Смілянська міська лікарня імені [PERSON]» Смілянської міської ради і лікаря [PERSON] матеріальні збитки в розмірі 10118 грн. та моральну шкоду в розмірі 405000 грн. завдані внаслідок смерті її чоловіка. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 14 лютого 2014 року вона разом зі своїм чоловіком [PERSON] звернулась до лікаря-терапевта [PERSON] залізничної лікарні ст.ім.Т.Шевченка, у звязку з хворобою останнього. В той же день [PERSON] пройшов за направленням лікаря рентгенографію, після чого лікар діагностувала запалення легень та призначила лікування. Стаціонарне лікування лікар не пропонувала, ніяких додаткових обстежень не робила, а також лікар [PERSON] сказала прийти до неї 20 лютого 2014 року. Вона разом з [PERSON] приходили на прийом до лікаря [PERSON] 20 лютого та 26 лютого 2014 року, яка в ці дні проводила огляд [PERSON] шляхом прослуховування, інших обстежень лікар не проводила та призначала лікування вдома, вказуючи на відсутність вільних місць у стаціонарі. 26 лютого 2014 року, після візиту до лікаря [PERSON] в залізничній лікарні ст.ім.Т.Шевченка, дорогою додому [PERSON] стало погано і він втратив свідомість. Лікар швидкої медичної допомоги по приїзду, констатував його смерть. Вважає, що смерть її чоловіка [PERSON] настала як наслідок медичної недбалості лікарі, яка його не госпіталізувала для лікування запалення легень, адже якби він був на лікуванні в стаціонарі, то його могли б врятувати від серцевого нападу, і він би був живий. Внаслідок таких подій вона отримала великий стрес, тому що її чоловік був їй ріднішою людиною і вона могла б доживати з ним свою старість. Після смерті [PERSON] в неї значно погіршилися стосунки з оточуючими, рідними та друзями. Суттєво погіршилося її здоровя, кожного дня вона не могла стримати сліз, почалося безсоння. Внаслідок протиправних дій лікаря [PERSON], яка є лікарем [PERSON] закладу «Смілянська міська лікарня імені [PERSON]» Смілянської міської ради, їй задано майнових збитків та моральної шкоди. У позові навела розрахунок реальних збитків та упущеної вигоди, з яких складається майнова шкода в галузі охорони здоровя, встановила, що майнова шкода складає 10118 грн., а моральну шкоду вона оцінює у розмірі 40500 грн., які і просить стягнути з відповідачів. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити з наведених в ньому підстав. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнали, заперечили проти їх задоволення та пояснили, що [PERSON] звернувся за медичною допомогою із простудним захворюванням. 14 лютого 2014 року під час його обстеження було попередньо діагностовано пневмонію ІІ типу, при якій лікування призначається без госпіталізації до стаціонару, тому йому було призначено відповідне лікування, при цьому хворий був із дружиною, та вона повідомила, що медсестра для здійснення інєкцій їм не потрібна, оскільки у них хтось для цього є. 17 лютого 2014 року було отримано розшифровку рентгену, та підтверджений попередньо поставлений діагноз. 20 лютого 2014 року [PERSON] приходив на прийом, було відмічено поліпшення його стану, та рекомендовано продовжувати лікування. Коли 26 лютого 2014 року [PERSON] прийшов на огляд, в кабінет він заходив сам, ніяких скарг на здоровя від нього того дня не надходило, було констатовано що він ви здоровів від пневмонії. Того дня його зовнішній стан не викликав ніяких занепокоєнь, під час прослуховування легень лікар також чула і серцебиття, яке було нормальне, також вимірювали тиск, який був нормальний, але вона не записала його у картку хворого. Коли згодом в кабінет лікаря прийшла [PERSON] та повідомила про смерть [PERSON] і просила видати їй довідку про смерть, то вона їй відмовила, оскільки людина була доставлена в морг, і вона в такому випадку довідок не видає. Згідно висновків експерта який досліджував причини смерті [PERSON], він помер внаслідок серцевого захворювання, та призначене лікування від пневмонії не могло спричинити його смерть, тому в задоволенні позовних вимог просили відмовити. Представник відповідача [PERSON] закладу «Смілянська міська лікарня імені [PERSON]» Смілянської міської ради [PERSON] позовні вимоги не визнав, заперечив проти їх задоволення та пояснив, що згідно висновку експертиз, які були проведені в межах кримінального провадження встановлено, що дії лікаря не стоять у причинному звязку зі смертю [PERSON], тому немає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] Врахувавши пояснення сторін, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. 14 лютого 2014 року [PERSON], [INFO], при зверненні до дільничного терапевта у поставлено діагноз «Гостра лівостороння нижньодольова пневмонія. Хронічний бронхіт» та призначено курс домашнього лікування, що підтверджується копією картки хворого [PERSON]С.(а.с.23-25). Факт постановлення діагнозу [PERSON] лікарем-терапевтом ДЗ «Відділкова лікарня станції імені [PERSON]» Одеської залізниці [PERSON] сторонами не оспорюється, в звязку з чим доказуванню не підлягає. Відповідно до копії витягу з державного реєстру юридичних осіб діяльність ДЗ «Відділкова лікарня станції імені [PERSON]» Одеської залізниці припинена, а її правонаступником є [PERSON] заклад «Смілянська міська лікарня імені [PERSON]» Смілянської міської ради (а.с.64-66). Відповідно до копії медичної картки хворого [PERSON], він також приходив на прийом до лікаря [PERSON] 17 лютого, 20 лютого та 26 лютого 2014 року. (а.с.23-25). Згідно копії свідоцтва про смерть серії І-СР №229147 від 27 лютого 2014 року [PERSON] помер 26 лютого 2014 року (а.с.33). Позивач [PERSON] являлася померлому [PERSON] дружиною, що підтверджується відміткою про реєстрацію шлюбу в паспорті серії НЕ №030985 виданого [PERSON] 20 серпня 2001 року Смілянським МРВ УМВС України в Черкаській області (а.с.9 зворот). 08 квітня 2014 року [PERSON] звернулася до в.о. головного лікаря ДЗ «Відділкова лікарня станції імені [PERSON]» Одеської залізниці з скаргою на протиправні дії лікаря-терапевта [PERSON] (а.с.18). За результатами роботи комісії ДЗ «Відділкова лікарня станції імені [PERSON]» Одеської залізниці, створеної для розгляду скарги [PERSON], встановлено, що відповідно до записів в медичній карті амбулаторного хворого, стан [PERSON] та перебіг хвороби дозволяли призначити режим лікування у вигляді «стаціонар вдома»; комісія виявила недоліки у веденні медичної документації лікарем-терапевтом [PERSON], які не вплинули на перебіг хвороби [PERSON]; за допущені недоліки про веденні медичної документації лікарю-терапевту [PERSON] оголошена догана. Про що листом №348 від 23 квітня 2014 року повідомлено позивача по справі. (а.с.19). З пояснень позивача та наданих письмових доказів (карти хворого) вбачається, що [PERSON] оскаржує дії, лікаря-терапевта [PERSON] закладу «Смілянська міська лікарня імені [PERSON]» Смілянської міської ради, зокрема, якість обстеження, консультації, діагностування та лікування [PERSON], внаслідок яких останній помер. Згідно з ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» кожний громадянин України має право на охорону здоров'я, що передбачає: кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров'я; достовірну та своєчасну інформацію про стан свого здоров'я і здоров'я населення, включаючи існуючі і можливі фактори ризику та їх ступінь; відшкодування заподіяної здоров'ю шкоди; оскарження неправомірних рішень і дій працівників, закладів та органів охорони здоров'я. Між сторонами виникли спірні правовідносини щодо відшкодування компенсації моральної та матеріальної шкоди у зв'язку з неналежним наданням медичної допомоги працівником медичної установи, які у даному випадку регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України та відповідними постановами Пленуму Верховного Суду України, які регулюють питання відшкодування шкоди. Згідно зі статтями 1166,1167 ЦК України діє презумпція вини завдавача шкоди, за якою шкода завдана фізичній особі, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. За вимогами статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 ЦК необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи, якою можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо); в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Згідно пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 травня 1995 № 4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» судам слід мати на увазі, що при розгляді справ вони не мають права приймати рішення без проведення експертизи, якщо за законом призначення останньої є обов'язковим». Так, в ході проведення судового засідання встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 25 червня 2014 року [PERSON] звернулася з заявою до Смілянської міжрайонної прокуратури про те, що 26 лютого 2016 року лікар-терапевт [PERSON] відділової лікарні станції ім..[PERSON], на її думку, не надала належним чином медичну допомогу її чоловіку [PERSON], в результаті чого останній помер по дорозі з лікарні додому. Вказане повідомлення 07 липня 2014 року було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014250230001405 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.139 КК України. В постанові про закриття кримінального провадження №12014250230001405 зазначено, що згідно висновку судово-медичної експертизи №187 від 28 травня 2014 року смерть [PERSON] настала від серцево-судинної недостатності внаслідок дилатаційної кардіоміопатії, що отяготила хронічну ішемічну хворобу серця (а.с.16). Відповідно до висновку експерта №04-01/04 від 25 лютого 2016 року комісія експертів прийшла до наступного: 1). Згідно наданих медичних документів, вважаємо, що діагноз «Гостра лівостороння нижньодольова пневмонія. Хронічний бронхіт.» хворому встановлений не у відповідності до «Протоколу надання медичної допомоги хворим на негоспітальну та позокоміальну (госпітальну) пневмонію у дорослих осіб: етіологія, патогенез, класифікація, діагностика, антибактеріальна терапія», який затверджений наказом МОЗ України від 19 березня 2007 року №128. На підставі наданих на експертизу даних встановити причини встановлення невідповідного діагнозу немає можливості. Незважаючи на встановлення невідповідного діагнозу, лікування [PERSON] було призначено відповідне, тому не могло спричинити негативних для нього наслідків. 2). Згідно наданих медичних документів, вважаємо, що призначене лікування відповідає «Протоколу надання медичної допомоги хворим на негоспітальну та позокоміальну (госпітальну) пневмонію у дорослих осіб: етіологія, патогенез, класифікація, діагностика, антибактеріальна терапія», який затверджений наказом МОЗ України від 19 березня 2007 року №128. 3). Згідно наданих медичних документів, вважаємо, що призначене лікування не могло викликати погіршення стану гр. [PERSON] 4). Згідно наданих медичних документів, вважаємо, що обстеження хворому проведено не в повному обсязі відсутні дані про проведення загального аналізу крові, хоча в наданій медичній карті амбулаторного хворого [PERSON], [INFO], наявний запис від 14.02.2014, де призначено дане дослідження. 5). Згідно наданих медичних документів вважаємо, що медична допомога хворому надана в повному обсязі, відповідно до «Протоколу надання медичної допомоги хворим на негоспітальну та позокоміальну (госпітальну) пневмонію у дорослих осіб: етіологія, патогенез, класифікація, діагностика, антибактеріальна терапія», який затверджений наказом МОЗ України від 19 березня 2007 року №128. (а.с.10-13). 19 березня 2016 року слідчим Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області [PERSON] після проведення всіх необхідних слідчих дій та проведення судово-медичних експертиз винесена постанова про закриття кримінального провадження №12014250230001405 в звязку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с.14-16). Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що постанова слідчого про закриття кримінального провадження №12014250230001405 скасована, а тому суд приходить до висновку, що дана постанова набрала законної сили. За правилами статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту стягнення моральної та матеріальної шкоди, що пов'язана з неправильно призначеним лікуванням працівниками відповідача, позивач в силу статті 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх позовних вимог. За правилами статей 10 і 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем копії медичної картки хворого, а також листа за результатами роботи комісії ДЗ «Відділкова лікарня станції імені [PERSON]» Одеської залізниці, відповідно до якого лікарю-терапевту [PERSON] оголошено догану за недоліки у веденні медичної документації, не вказують на неправомірних дій лікаря-терапевта [PERSON] щодо неправильності встановлення [PERSON], [INFO], діагнозу, надання медичної допомоги, проведення лікування та наявності причинного зв'язку між неправомірними діями [PERSON] та виниклими негативними наслідками у вигляді смерті [PERSON], що підтвердила комісія експертів у своєму висновку №04-01/04 від 25 лютого 2016 року. Проаналізувавши викладені обставини, приймаючи до уваги недоведеність неправомірності дій лікаря-терапевта [PERSON] закладу «Смілянська міська лікарня імені [PERSON]» Смілянської міської ради [PERSON] у відношенні до [PERSON], відсутність встановленого причинно - наслідкового зв'язку між діями відповідачів та завданою шкодою у вигляді смерті [PERSON], суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Під час судового розгляду представник відповідача [PERSON] надав суду квитанцію про сплату нею судових витрат на правову допомогу, в розмірі 3000 грн., які просив стягнути з позивача на її користь. Вирішуючи дане клопотання суд виходить із наступного: Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК Українисудові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК Українидо витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Враховуючи, що представником відповідача не надано розрахунок понесених відповідачем витрат на правову допомогу, у задоволенні такої вимоги слід відмовити. Відповідно до вимог ч.4 ст. 88 ЦПК України, враховуючи, що позов підлягає до залишення без задоволення, судові витрати в частині судового збору, від яких позивач звільнена, слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed