Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

03 вересня 2015 року позивач [PERSON] акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі Позивач, ПАТ «Дельта Банк», [PERSON]) звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] (далі Відповідач, Позичальник, [PERSON]Ю.) про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк» В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 06 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є [PERSON] акціонерне товариство «Сведбанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 0308/0508/71-117, згідно з умовами якого [PERSON] надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 35\~000 доларів США, а Позичальник зобовязався повернути Банку кредит та сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних строком з 06.05.2008 по 05.05.2033. 02.07.2009 між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено Договір про внесення змін та доповнень № 1 до Кредитного договору № 0308/0508/71-117 від 06.05.2008, яким було встановлено, що починаючи з 10 серпня 2009 року Позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, нарахованих відповідно до умов Кредитного договору, шляхом здійснення фіксованих платежів (ануїтентний платіж) у сумі 367,72 доларів США у чітко встановлений цим Договором термін 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору. В забезпечення виконання зобовязання по кредитному договору між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] 06.05.2008 був укладений іпотечний договір № 0308/0508/71-117-Z-1, відповідно до умов якого Позичальник передала у іпотеку Банку нерухоме майно, а саме однокімнатну квартиру загальною площею 37, 8 кв.м., житловою площею 19,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» набув право вимоги по кредитному договору. Банк виконав свої зобовязання за кредитним договором в повному обсязі, здійснивши видачу кредитних коштів через касу Банку в готівковій формі у розмірі 35\~000 доларів США. Проте, Позичальником взяті на себе зобовязання за кредитним договором щодо своєчасного повернення кредиту, сплати процентів за користування ним не виконані належним чином, в звязку з чим станом на 28.07.2015 утворилася заборгованість в сумі 927468,16 грн., з яких 31922,02 доларів США ( в гривневому еквіваленті 704272,48 грн.) заборгованість за тілом кредиту, 10116,62 доларів США (в гривневому еквіваленті 223195,68 грн.) заборгованість за відсотками, про що Позичальник повідомлявся Банком листом-вимогою про усунення порушень умов кредитного договору із застереженням що у разі не виконання вказаних умов, [PERSON] залишає за собою право вимоги дострокового повернення кредитних коштів та звернення стягнення на заставне майно. На теперішній час зобовязання за вказаним кредитним договором [PERSON] належним чином не виконує, в звязку з чим позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на майно за АТ «Дельта Банк». Представник позивача [PERSON] в судовому позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, надав письмові заперечення, які долучені до матеріалів справи, зазначив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами виконання своїх обовязків щодо передачі відповідачу кредитних коштів в сумі 35\~000 доларів США, оскільки наявна в матеріалах справи копія заяви про видачу готівки не підтверджує сам факт отримання відповідачем грошових коштів. Також, зазначив, що позивачем не доведена сума заборгованості за кредитним договором, оскільки наведені в наданому позивачем розрахунку заборгованості цифри повинні бути підтверджені первинними документами бухгалтерського обліку. Крім того, звернув увагу суду на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу відмовлено позивачу в задоволенні позовних вимог про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом в звязку з недоведеністю суми заборгованості і вважає, що факти встановлені судом в даному рішенні мають преюдиціальний характер. Також, заперечив щодо належного повідомлення Боржника про наявність заборгованості та вимоги її погасити з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки позивачем не надано належним та допустимих доказів на підтвердження цього факту. Крім того, зазначив, що не надав оцінку іпотечного майна в порушення вимог Іпотечного договору і тому неможливо встановити співмірність суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, а також для визначення початкової ціни предмета іпотеки. Також послався на те, що позивач не надав належним та допустимих доказів виниклого права вимоги, як нового кредитора на іпотечне майно, оскільки правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню, а відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до положень ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частиною 3 статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, 06.05.2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк») та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 0308/0508/71-117 (далі Кредитний договір), згідно умов якого банк зобовязується надати Позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 35\~000 доларів США на строк з 06 травня 2008 року по 05 травня 2033 року включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а Позичальник зобовязується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати зобовязання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором (а.с. 4-6). 02.07.2009 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено Договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору № 0308/0508/71-117 від 06 травня 2008 року, відповідно до якого вказаний кредитний договір викладений у новій редакції (а.с. 10-14). Відповідно до п.п. 1.3 та 3.1 Кредитного договору позичальник сплачує банку 12,5 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Починаючи з 10 серпня 2009 року Позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом шляхом здійснення фіксованих платежів (Ануїтентний платіж) у сумі 367,72 доларів США у чітко встановлений цим Договором термін 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору. Пунктом 2.1 Кредитного договору передбачається, що забезпечення виконання зобовязань за цим договором виступає іпотека Обєкта нерухомості. 06 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено Іпотечний договір № 0308/0508/71-117-Z-1, згідно якого на забезпечення виконання Основного зобовязання Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю майно: однокімнатну квартиру, розташовану на першому поверсі чотириповерхового житлового будинку, загальною площею 37.8 кв.м., жиловою площею 19.2 кв.м., яка знаходиться у м. Кривий Ріг Дніпропетровська області, вулиця Кропивницького, будинок 19 квартира під номером 2 (далі Предмет іпотеки) (а.с. 15-16). 25 травня 2012 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Отже, відповідно до вищевказаного договору про передачу активів та кредитних зобов'язань АТ «Дельта Банк» набув права вимоги по даному кредитному договору. Усі викладені вище обставини були встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 01 квітня 2015 року, у цивільній справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним кредитного договору та захист прав споживачів, зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «Дельта Банк» про припинення договору поруки, яке набрало чинності 11 листопада 2015 року, і не доказуються при розгляді цієї справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини у відповідності з ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Таким чином, доводи представника відповідача щодо недоведеності позивачем факту отримання відповідачем кредитних коштів, а також про відсутність у позивача права вимоги як нового кредитора на іпотечне майно за Іпотечним договором, який за своєю природою є забезпечувальним договором, суд не бере до уваги з наведених вище підстав. Пунктом 11 Іпотечного договору передбачено, що Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет Іпотеки в разі невиконання Іпотекодавцем Основного зобовязання повністю або частково. При настанні зазначених випадків Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення Основного зобовязання та зобовязань, передбачених цим Договором, у строк, що не перевищує тридцяти календарних днів, та попередження про звернення стягнення на Предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на Предмет іпотеки відповідно до умов цього Договору. Сторони за взаємною згодою встановили, що визначений тридцятиденний строк починає відліковуватись з дати, що зазначена на квитанції, яка надається Іпотекодержателю відділенням звязку при відправленні Іподекодавцю листа з вимогою про усунення порушень Основного зобовязання з повідомленням про вручення, або дата, зазначена на такому листі, що отриманий Іпотекодавцем особисто у Іпотекодержателя. З копії листа-вимоги № 31.4-08/10357 від 27.07.2015 вбачається, що Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» [PERSON] повідомляє [PERSON] про невиконання останньою зобовязання за Кредитним договором, внаслідок чого станом на 28.07.2015 наявна заборгованість в загальному розмірі 42038,64 доларів США, а також вимагає розглянути цей лист-вимогу та сплатити прострочену заборгованість, та звертає увагу на те, що в разі невиконання цієї вимоги АТ «Дельта Банк» розпочне процедуру звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно (а.с. 20). До цієї копії листа-вимоги позивач надав копію реєстру № 28.08.2015/05, в якому зазначено 56 адресатів, зокрема [PERSON] (адреса [ADDRESS]), та копію фіскального чеку від 28.08.2015, в якому зазначено прізвище адресата «Бонка» і адреса м. Київ, а також Список № 5971 [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до ч. 2 вказаної статті Закону положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Таким чином, невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Отже, із наданих позивачем копії документів не вбачається підтвердження надсилання на адресу Відповідача зазначеного листа-вимоги, однак доводи представника відповідача, що цей факт є однією з підстав для відмови в позові, суд не приймає з огляду на вищевикладене. Відповідно до пункту 12 Іпотечного договору за вибором Іпотекодержателя застосовується один із наведених в Договорі способів звернення стягнення на предмет Іпотеки та задоволення вимог Іпотекодержателя: п.п. 1.2 за рішенням суду, п.п. 12.2. у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, п.п. 12.3 згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, викладене в п.п. 12.3.1 та 12.3.2 цього Договору. У застереженні, викладеному в п.п. 12.3.1, задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобовязання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (а.с. 16). У відповідності до ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із ч.1, 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Частина 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульований ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Така правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, і яка за змістом ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Так, сторони Іпотечного договору визначили, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань може бути здійснено лише у порядку позасудового врегулювання. На підставі викладеного суд вважає, що не підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення його вимог у спосіб, який визначений останнім, а саме шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки, оскільки такий спосіб є позасудовим способом врегулювання такого питання. З викладених вище підстав також не заслуговують на увагу доводи представника відповідача щодо не проведення оцінки позивачем іпотечного майна, оскільки проведення такої оцінки узгоджено сторонами Договору саме у п.п. 12.3.1, яким врегульовано позасудовий порядок вирішення питання звернення стягнення. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, яка передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, в звязку з відмовою в задоволенні позову, судовий збір, сплачений при предявленні позову, позивачу не відшкодовується.

Outcome: dismissed