Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

04 березня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 07 березня 2008 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] уклали кредитний договір №ZPBRGI0000004859, згідно умов якого банк зобов'язався надати боржнику кредит у сумі 70 000 грн. 00 коп., а боржник зобов'язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі. Відповідачем [PERSON] не виконувались умови договору щодо своєчасного повернення суми кредиту і його заборгованість перед позивачем станом на 13 січня 2015 року склала 168 817 грн. 26 коп., де 68 313 грн. 86 коп. - заборгованість за кредитом, 50 481 грн. 75 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 34 674 грн. 63 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, а також штраф відповідно до договору 15 347 грн. 02 коп. (процентна складова). З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором, 11 березня 2008 року між сторонами було укладено договір іпотеки №ZPBRGI0000004859, відповідно до якого відповідач надав позивачу в іпотеку нерухоме майно - будинок загальною площею 74,00 кв.м., житловою площею 48,80 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS]. На виконання умов кредитного договору та іпотечного договору відповідачу було направлено вимогу, а саме: повідомлення про усунення порушень та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, але на дату подання позовної заяви Вимога не виконана. На підставі зазначеного позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPBRGI0000004859 від 07 березня 2008 року в розмірі 168 817 грн. 26 коп. звернути стягнення на вищевказаний будинок шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливим здійсненням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, виселити [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, а також стягнути з відповідача судові витрати. У письмовій заяві, поданій до суду, повноважний представник позивача Бучакчийський С.В. повідомив судові про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» підтримує заявлені вимоги по тих підставах, які були викладені в позовній заяві (а.с52-53). Відповідач [PERSON] письмово повідомив суд, що позов ним не визнається, оскільки договір про іпотечний кредит та іпотечний договір він не укладав, їх не підписував. Разом з цим, відповідач зазначив про те, що він не погоджується із розрахунком заборгованості, наведеним позивачем, оскільки Банком завищено розмір заборгованості за відсотками, а пеня і штраф нараховані безпідставно. До того ж, позивач в односторонньому порядку підвищив розмір відсоткової ставки, що, на переконання відповідача, суперечить вимогам діючого законодавства (а.с.62) Сторони та їх представники в судове засідання не з'явились, про час і місце слухання справи були повідомлені належним чином (а.с.59,60-61), до суду подали заяви з проханням слухати справу без їх участі (а.с.52,62 зворотна сторона). Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності представника позивача та відповідача. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, з'ясувавши позиції сторін у справі, дослідивши наявні в матеріалах справи дані та докази, надавши їм належну оцінку, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Між ЗАТ КБ «ПриватБанк»(правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] 07 березня 2008 року укладено договір про іпотечний кредит №ZPBRGI0000004859, відповідно до якого банк надав останньому грошові кошти у розмірі 70 000 грн. 00 коп. терміном до 07 березня 2028 року, а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Кредит було надано на поліпшення якості окремого житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], власником якого є [PERSON] (а.с.12-16). У зв'язку з невиконанням позичальником взятих на себе зобов'язань щодо повернення чергової частини суми кредиту, станом на 13 січня 2015 року виникла заборгованість у певній сумі, у тому числі 68 313 грн. 86 коп. - заборгованість за кредитом, 50 481 грн. 75 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 34 674 грн. 63 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором (а.с.7-9,10-11). Доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості суду з боку відповідача [PERSON] не надано. У забезпечення виконання зобов'язань за договором про іпотечний кредит, 11 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір №ZPBRGI0000004859, відповідно до умов якого останній передав, а позивач прийняв в іпотеку нерухоме майно - будинок загальною площею 74,00 кв.м., житловою площею 48,80 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.18-20). Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання (ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку»). Згідно умов пп.5.2.4 п.5.2 кредитного договору кредитор має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в частині або в цілому, сплати відсотків за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов'язань за цим договором або за іпотечним договором, в тому числі, але не виключно, у випадку прострочення сплати чергового платежу за кредитом та відсотків за користування кредитом понад 2 місяців, шляхом направлення повідомлення з зазначенням дати про дострокове розірвання договору. Внаслідок порушення умов кредитного договору в частині строку та порядку погашення кредиту, банк 05 грудня 2014 року звернувся до відповідача [PERSON] з вимогою №30.1.0.0/2 - FQ9 про дострокове повернення кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій у тридцятиденний строк з дня її отримання. Одночасно повідомив про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги та про необхідність добровільного звільнення будинку, який є предметом іпотеки (а.с.10-11). У позасудовому порядку вимогу банку виконано не було. Таким чином, встановлені судом обставини справи, які підтверджені доказами по справі, вказують на факт неналежного виконання позичальником [PERSON] зобов'язань за кредитним договором. Заяви від відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності до ухвалення рішення не було. Що стосується заперечень відповідача проти позову, то суд зазначає наступне. Згідно зі ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.ч.1-3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною другою статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір, укладений з недотриманням письмової форми, є нікчемним. Згідно ч.4 ст.18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір та договір, що обумовлює основне зобов'язання, можуть бути оформлені у вигляді одного документа. Цей документ за формою і змістом повинен відповідати вимогам, встановленим у цій статті, та вимогам, встановленим законом, для договору, який визначає основне зобов'язання. Суд, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, встановив, що спірний договір про іпотечний кредит та іпотечний договір за формою і змістом відповідають вимогам закону, а тому такі договори є вчиненими. Доводи відповідача [PERSON] про те, що спірні договори ним не підписувалися, можуть бути підставою для визнання їх судом недійсними. Однак позов про визнання договору про іпотечний кредит та іпотечного договору недійсними у встановленому порядку не заявлявся і предметом судового розгляду не був. У п.28 постанови від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 10561 ЦК України у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року №661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі про зворотну дію у часі законів та інших нормативно-правових актів). При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641-642 ЦК України або в порядку, визначеному частиною шостою статті 10561 ЦК України. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 10561 ЦК України зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. З п.8.9 кредитного договору вбачається, що сторони домовились, що за умовами цього договору може бути встановлений новий розмір відсоткової ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених цим підпунктом. Відповідно до вимог ст.651 ЦК України сторони погодили, що протягом дії цього договору кредитор відповідно до умов договору може змінити розмір відсоткової ставки в сторону збільшення у разі настання будь-якої із наступних обставин, а саме: а) порушення позичальником кредитної дисципліни (тобто неналежне виконання умов цього договору та/або умов договорів, за яким надане забезпечення виконання зобов'язань позичальника за цим договором), та/або б) погіршення фінансового стану позичальника, документально підтвердженого в результаті щорічного моніторингу, що проводиться кредитором відповідно до внутрішніх нормативних документів на підставі довідки про доходи, тощо, а також даних по виконанню позичальником кредитної дисципліни, тобто, своєчасного погашення заборгованості та/або виконання інших зобов'язань, передбачених цим договором, та/або в) здійснення поточних коливань відсоткових ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ, підвищення ставки за кредитами кредиторів України у відповідній валюті, підвищення ставки більш ніж на три відсоткових пункту за банковими кредитами «овернайт» НБУ з дати укладення цього договору чи останнього перегляду відсоткової ставки. Сторони погодили, що при настанні будь-якої із обставин, передбачених цим пунктом договору, кредитор може збільшити розмір відсоткової ставки за договором в наступному порядку, а саме: - кредитор не пізніше ніж за 14 календарних днів до дня зміни розміру відсоткової ставки в сторону збільшення повідомляє позичальника про встановлення нової відсоткової ставки із зазначенням її розміру та дати початку дії такої ставки шляхом направлення поштою відповідного рекомендованого листа за адресою позичальника, що вказана у цьому договорі або іншою адресою, яку позичальник письмово повідомив кредитору при зміні адреси; - такий новий розмір відсоткової ставки за цим договором починає застосовуватись з дати, що буде вказуватись у повідомленні кредитору до позичальника, без укладення сторонами відповідної угоди про внесення змін до цього договору. У разі незгоди із встановленим згідно умов цього пункту договору новим розміром відсоткової ставки. Позичальник у строк не пізніше ніж за 7 календарних днів до дати початку дії нової ставки, вказаної у повідомленні кредитору, зобов'язується надати на зазначену у договорі адресу кредитору письмове повідомлення (відповідь) про свою незгоду з такою новою ставкою. У випадку отримання кредитором в порядку та терміни, визначені цим пунктом договору, такого письмового повідомлення (відповіді) від позичальника, договір вважається розірваним датою, яка у повідомленні була визначена як дата початку нової ставки. У цю дату позивальник зобов'язується повернути кредитору суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, повністю виконати інші зобов'язання за договором. Сторони погодили, що факт неподання позичальником на вказану адресу кредитору у строк не пізніше ніж за 7 календарних днів до дати початку дії нової відсоткової ставки письмового повідомлення (відповіді) позичальника про його незгоду за такою новою ставкою, вважається згодою позичальника на встановлення кредитором такого нового розміру відсоткової ставки з дати, що зазначена у повідомленні кредитору. Про збільшення відсоткової ставки кредитор протягом 14 днів календарних днів з дати її збільшення письмово повідомляє позичальника, шляхом направлення останньому поштою відповідного повідомлення кредитору за адресою позичальника, що вказана у цьому договорі або за іншою адресою, яку позичальник письмово повідомив кредитору при зміні адреси. В такому повідомленні кредитором зазначається новий розмір відсоткової ставки та дата з якої розпочато застосування цього нового розміру ставки. Суд, надавши оцінку наявним у справі доказам, дійшов висновку, що відповідно до статті 10561 ЦК України ПАТ КБ «ПриватБанк» з 07 серпня 2008 року збільшив процентну ставку за кредитним договором з 15,00% до 25,08% у строк до 10 січня 2009 року та належним чином повідомив боржника про ці зміни відповідно до умов кредитного договором (а.с.54). Після 10 січня 2009 року банк збільшив процентну ставку за кредитним договором з 25,08% до 30,00% з 01 лютого 2009 року і зменшив її з 30,00% до 28,00% з 01 жовтня 2010 року, повідомивши про це позичальника [PERSON] (а.с.55,56). При цьому, позичальник визнав зміну процентної ставки шляхом сплати ним грошових зобов'язань у більшому розмірі, що знайшло своє відображення у розрахунку розміру заборгованості за кредитним договором. Отже, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання цих підвищень процентної ставки за кредитним договором незаконними. Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У п.4.3 договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки продажу шляхом від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст.38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно роз'яснень, викладених у п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як ст.39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням п.4 ч.1 ст.215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). З огляду на викладене, а також зважаючи на відсутність згоди між іпотекодавцем та іпотекодержателем щодо встановлення початкової ціни продажу предмета іпотеки, суд дійшов висновку про необхідність встановлення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на нерухоме майно, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на час реалізації майна, що відповідає як змісту ст.39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням ст.38 цього Закону. При вирішенні справи судом враховано положення ст.39 Закону України «Про іпотеку» щодо необхідності зазначення в судовому рішенні загального розміру вимог та всіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки. При визначенні загального розміру заборгованості та всіх його складових, суд виходить з наступного. Відповідно до п.6.4 кредитного договору, при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбачених пунктами 2.4, 6.2 даного Договору, кредитор має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити кредитору пеню в розмірі 0,15 від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення. При цьому п.2.4 Договору визначені строки та порядок погашення кредиту та відсотків, п.6.2 Договору визначений порядок нарахування і сплати відсотків у подвійному розмірі на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідно до п.6.6 кредитного договору, при порушенні позичальником строків платежів по зобов'язанням, передбаченим цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі в межах 10% від суми невиконаного зобов'язання. Відповідно до наданого позивачем розрахунку на підтвердження розміру заборгованості, штраф у розмірі 15 347 грн. 02 коп. визначений у відсотках від суми заборгованості. Розрахунок штрафу позивачем не наведений (а.с.7-9). Разом з тим, виходячи із визначеного позивачем розміру заборгованості за кредитом - 153 470 грн. 24 коп., яка включає заборгованість по тілу кредиту, відсоткам за користування кредитом та пені, та розміру зазначеного у цьому розрахунку штрафу (відсоток від суми заборгованості), суд дійшов висновку, що штраф в указаному розмірі нарахований, у тому числі, і на пеню (10% від 153 470 грн. 24 коп. = 15 347 грн. 02 коп.). За таких підстав суд дійшов висновку, що і пеня, і штраф нараховані кредитором за одне й те саме правопорушення - несплату кредиту та відсотків за користування кредитом (порушення позичальником строків платежів по зобов'язанням, передбаченим кредитним договором), за весь час прострочення сплати, у тому числі більш ніж на 30 днів. Крім того, штраф нарахований у тому числі і на пеню, тобто має місце нарахування кредитором неустойки на неустойку. Ураховуючи наведене в сукупності з положеннями ст.61 Конституції України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на майно в рахунок погашення штрафу за кредитним договором у розмірі 15 347 грн. 02 коп., а тому в цій частині вимог слід ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову. Згідно із ч.3 ст.39 Закону України «Про іпотеку» суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Враховуючи ту обставину, що доказів сплати заборгованості після червня 2012 року суду не надано, що свідчить про істотність порушення основного зобов'язання, правові підстави для відмови в задоволенні позову про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З заявою про застосування наслідків спливу позовної давності сторона у спорі не зверталась. Указаний розмір пені ( пеня - 34 674 грн. 63 коп.) не перевищує розміру збитків кредитора (розмір збитків - 118 795 грн. 61 коп.) унаслідок невиконання зобов'язання боржником, а тому підстав для застосування до спірних правовідносин ч.3 ст.551 ЦК України суд не вбачає. Розглядаючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення [PERSON] та інших осіб зі спірного будинку, судом враховано наступне. Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 цієї ж статті Закону законодавець установлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч.3 ст.109 Житлового кодексу України (далі - ЖК України). У п.43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення у разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з ч.4 ст.9, ст.109 ЖК України, стст.39,40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться у порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. Примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юридична заінтересованість позивача у цивільному процесі зобов'язує його довести як наявність спірних матеріальних правовідносин, так і ту обставину, що його права порушені і що на даного відповідача має бути покладено відповідальність. Відповідно до ч.1 ст.10, ч.1 ст.11, ч.1 ст.60, ч.1 ст.179 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Проте доводи позивача, на які він посилався в обґрунтування позову, не підтверджені доказами, які він зобов'язаний був надати в силу стст.10,11,60 ЦПК України. Матеріали справи не містять письмових вимог іпотекодержателя про звільнення житлового будинку, які б відповідали вимогам ст.40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 ЖК України, та зворотного повідомлення про вручення поштового відправлення, зокрема [PERSON], відсутні докази відмови добровільно виселитися з квартири. Попередження [PERSON] з боку ПАТ КБ «ПриватБанк» (вимога №30.1.0.0/2 - FQ9 від 05 грудня 2014 року) за своїм змістом являється письмовим роз'ясненням зі сторони банку про можливість настання певних правових наслідків у випадку несплати на встановлених умовах заборгованості за кредитним договором і не містить у собі імперативної вимоги про виселення відповідачів з квартири, що суперечить вимогам стст.39,40 Закону України «Про іпотеку». За таких обставин суд, оцінивши докази у справі, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог банку про виселення [PERSON] та інших осіб зі спірного будинку, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» не довів порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя щодо звільнення вказаного житлового будинку його мешканцями (ст.3 ЦПК України). Відповідно до положень ст.88 ЦПК України при вирішенні спору суд розподіляє судові витрати між сторонами пропорційно до задоволених вимог сторін, а тому з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати за судовим збором у розмірі 1 534 грн. 70 коп..

Outcome: partial