Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

04 квітня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаною позовною заявою про стягнення боргу з відповідача [PERSON] , посилаючись на те, що 19.02.2017 року ним було передано останньому грошові кошти у розмірі 1600 доларів США. У свою чергу, відповідач зобов`язався повернути борг частинами, а саме: 800 доларів США до 22.02.2017 року та 800 доларів США до 01.03.2017 року, що підтверджується відповідною письмовою розпискою. Крім того, 07.07.2017 року [PERSON] придбав у позивача автомобілі ІЖ 2717, д.н.з. [NUMBER] , та ЗАЗ 110557, д.н.з. [NUMBER] , за ціною, яка складає 2450 доларів США, що також підтверджується розпискою. При цьому, відповідач зобов`язався повернути вказаний борг до 31.12.2018 року. Позивача зазначає, що після повернення йому автомобіля ЗАЗ 110557 неповернута відповідачем сума боргу за розпискою складає 1500 доларів США. Станом на час звернення до суду відповідач борг не повернув, мирним шляхом спір між сторонами не врегульовано. Таким чином, загальна сума грошових коштів, яка підлягає поверненню позивачу, становить 3100 доларів США, що за курсом НБУ від 04.04.2019 року становить 86998,47 грн., та з урахуванням ст.625 ЦК України складається з 46062,98 грн. - за розпискою від 19.02.2017 року та 40935,49 грн. - за розпискою від 01.07.2017 року. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 86998,47 грн., з яких 83951,41 грн. - сума боргу та 3047,06 грн. - 3 % річних, а також судові витрати. 05 квітня 2019 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків (а.с.9). 16 травня 2019 року позивачем надано уточнення до позовної заяви, згідно з якими вказав на наявність боргу відповідача за розписками від 19.02.2017 року та від 07.07.2017 року в сумі 3100 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16.05.2019 року еквівалентно 81759,40 грн. Крім того, зазначив, що 3% річних від суми боргу складає 186 доларів США, що виникла з моменту прострочення основної суми боргу, та становить 5194,60 грн. Таким чином, позивач в остаточній редакції позовних вимог просить стягнути з відповідача на свою користь грошовий борг за розписками від 19.02.2017 та від 01.07.2017 року в розмірі 3100 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 81759,40 грн., а також три проценти річних від суми боргу в розмірі 186 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 5194,60 грн., а всього 3286 доларів США, що становить 86954,00 грн. (а.с.14-15). 31 травня 2019 року ухвалою суду відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.22-23). 03 липня 2019 року у судовому засіданні ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави відмовлено у задоволенні заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, яке належить на праві власності відповідачу (а.с.33-34). У судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином. Позивач надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с.37); представник позивача також зазначив про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити позовні вимоги, проти ухвалення заочного рішення не заперечував, про що надав до суду відповідну заяву (а.с.47). Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи судом повідомлений належним чином за останньою відомою адресою проживання, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності або про відкладення розгляду справи до суду не надходили (а.с.43-46). Згідно ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, якщо відповідач не з`явився без поважних причин або без повідомлення причини, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. З цих підстав суд, відповідно до ст.ст. ч.4 ст. 223, 280 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку та ухвалив рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, надавши належну правову оцінку доказам, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 19.02.2017 року відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] 1600 (одна тисяча шістсот) доларів США, частину з яких у розмірі 800 доларів США зобов`язався повернути 22.02.2017 року та решту 800 доларів США повернути 01.03. що підтверджується відповідною розпискою (а.с.3, 16). Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідач придбав у [PERSON] автомобіль ІЖ 2717, д.н.з. [NUMBER] , та автомобіль ЗАЗ 110557, д.н.з. [NUMBER] , ціною 2450 доларів США за обидві транспортні засоби, про що була складена письмова розписка від 07.07.2017 року. Вказану суму [PERSON] зобов`язався повернути 31.12.2018 року (а.с.4, 17). В установлений строк відповідач свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим позивач звернувся на його адресу з листом-претензією від 08.02.2019 року, за змістом якого вказував на те, що встановлені сторонами терміни повернення боргу за розпискою від 19.02.2017 року у сумі 1600 доларів США, а також боргу в частині щодо придбання у позивача автомобіля ІЖ 2717, д.н.з. [NUMBER] , за 1500 доларів США згідно з розпискою від 07.07.2017 року, що у загальному розмірі становить 3100 доларів США, вже настали, але до цього часу повернення зазначених коштів не відбулося. У зв`язку з цим, просив відповідача погасити існуючу заборгованість (а.с.5-7, 18, 19). Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.ч.1,2 ст.1047 ЦК України договір позики надається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, наш посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до Постанови Верховного Суду України у справі № 6-63-цс 13 від 18 вересня 2013 року договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з положеннями ст.525 ЦК України вбачається, що одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідач своїх зобов`язань за вказаними договорами позики від 19.02.2017 року та 07.07.2017 року не виконав, грошові кошти позивачу не повернув. Водночас, підтвердження сплати позики частково або повністю протягом встановленого договором строку або після його спливу, чи факту виконання грошового зобов`язання перед позивачем у інший спосіб відповідачем не надано, доводів позивача відповідачем у встановленому порядку не спростовано та не надано жодних доказів на спростування всіх обставин, на які посилається позивач. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ч.2 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом статей 524 та 533 ЦК України, грошовим є зобов`язання, яке виражається грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За змістом ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму, відповідно до ст.625 цього Кодексу. Положеннями ч.3 ст.12 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з частиною другою статті 79 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Стороною позивача доведено наявність у відповідача перед позивачем грошового зобов`язання, що обґрунтовано підтверджується відповідними письмовими доказами, які згідно з положеннями статей 218, 1051 ЦК України можуть підтвердити обставини, на які він посилається. Відповідачем жодних доказів як на підставу своїх заперечень до суду надано не було. Від повернення коштів в добровільному порядку відповідач ухиляється (а.с.5, 6). Тому є підстави для стягнення з відповідача вказаного позивачем боргу. Підстав для звільнення відповідача від обов`язку за договором або для зменшення розміру зобов`язання в даному випадку у судовому засіданні не встановлено. У даному випадку необхідно визначити, у якій валюті має виконуватися зобов`язання беручи до уваги, якщо у позику передавалась іноземна валюта, так і правову природу валюти при визначенні 3% річних, передбачених у частині другій статті 625 ЦК України. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц, та за наслідками розгляду дійшла, зокрема, до таких висновків. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Перевіривши наданий в позовній заяві розрахунок, суд погоджується з ним та зазначає, що сума основного боргу [PERSON] складає 3100 доларів США, що за курсом НБУ становить 81759,40 грн., три відсотки річних від простроченої заборгованості - 186 доларів, що за курсом НБУ становить 5194,60 грн., а загальна сума заборгованості становить 3286 доларів США, тобто 86954,00 грн. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що позивачем доведені обставини, на які він посилається, позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позовну судові витрати по справі покладаються на відповідача. За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 869,54 грн., сплачений при подачі позову до суду. Враховуючи викладене та

Outcome: approved