Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

03.12.2013 року позивач звернувся до суду з позовом та зазначив, що 29.12.2007 року ПСП «Приват Агро» передало позичальнику [PERSON] грошові кошти у розмірі 21989,27 грн., які ним було отримано у вигляді авансу в рахунок заробітної плати. Вказана сума була передана відповідачу за його власноручно написаними заявами. Видача коштів здійснювалась згідно видаткових касових ордерів № 244 від 29.12.2007 року на суму 1475,27 грн.; № 252 від 11.01.2008 року на суму 912 грн.; № 257 від 17.01.2008 року на суму 2000 грн.; № 2 від 17.01.2008 року на суму 2600 грн. та № 8 від 23.01.2008 року на суму 15000 грн. Окрім того, між сторонами було укладено договір позики від 29.12.2007 року. Відповідно до п.2 договору відповідач зобов»язувався повернути позивачеві всю суму позики до 01.08.2011 року щомісячними платежами в сумі 700 грн. щомісячно до 10 числа кожного місяця. По даному договору відповідачем було повернуто позику на суму 5003 грн. Таким чином, заборгованість перед підприємством становить 16986,27 грн. Оскільки договором передбачено, ще виплата боржником пені у розмірі 0,02% від суми боргу за кожен день прострочення, то вказана сума становить 6277,66 грн.; інфляційні нарахування у розмірі 676,45 грн. та 3% річних за 1057 днів прострочення платежів у розмірі 1475,71 грн. Враховуючи, що відповідач свої зобов»язань за договором виконав лише частково, то прохають стягнути з нього 25416,09 грн. та судові витрати. 05.12.2013 року позивачем подано до суду ще одну позовну заяву про стягнення з відповідача коштів за пошкоджений автомобіль «VOLKSWAGEN T-5» д.н.з. [NUMBER], який на праві власності належить [PERSON] Згідно змісту позову вказано, що 01.03.2008 року між ПСП «Приват Агро» та [PERSON] було укладено договір, згідно якого відповідач зобов»язався відшкодувати збитки, що були завдані вищевказаному автомобілю внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 29.12.2007 року з вини водія [PERSON] Згідно п.2 договору передбачено, що відповідач зобов»язується повертати позивачеві кошти у розмірі 57435,34 грн. з 01.09.2011 року щомісячними платежами у розмірі 700 грн. щомісячно до 10 числа кожного місяця до повного погашення суми завданих збитків. Всупереч вказаному, відповідач взагалі не виконував умов договору. Згідно п. 6 договору передбачено, що у разі несвоєчасного внесення платежів відповідач повинен сплачувати позивачеві пеню у розмірі 0,02% за кожен день прострочення платежу, що становить 9252,88 грн.; 3% річних за 806 днів прострочення платежів у розмірі 3804,89 грн. Всього до стягнення підлягає сума 70493,11 грн. Також прохає стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 10.12.2013 року вказані позови об»єднано в одне провадження. 19.12.2013 року відповідач звернувся до суду із зустрічними позовами у яких вказав, що, первісний позов заперечує. Підтверджує факт внесення до каси підприємства на протязі квітня-липня та вересня 2008 року коштів у сумі 3506,05 грн. Вважає угоди, що надані позивачем є нікчемними, оскільки посадові особи Онішківської сільської ради при їх посвідченні порушили їх форму. Нотаріальне посвідчення договорів проведено з порушенням п. 260 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Нормативними актами не передбачено посвідчення посадовими особами сільських рад договорів. Вказані угоди були вчинені при збігу тяжких обставин та на вкрай не вигідних умовах. Маючи заробітну плату у розмірі 540 грн. відповідач не міг відшкодовувати підприємству по 700 грн. щомісячно. Угоди були посвідчені секретарем сільської ради пізніше ніж вони були укладені. У договорі позики немає вказівки на передачу грошей [PERSON] Відсутня розписка [PERSON], як позичальника грошей. Передачі грошей не було, а отже такий договір повинен бути визнаний не дійсним. Бухгалтерське оформлення договору позики відбулось із порушенням норм законодавства, як трудового так і Закону України «Про оплату праці». Вважає, що за шкоду завдану водієм при виконанні трудових обов»язків має відповідати власник джерела підвищеної небезпеки. Прохає встановити нікчемність договору позики укладеного 29.12.2007 року та визнати його не дійсним. Крім того, прохає встановити нікчемність договору зобов»язання від 01.03.2008 року та визнати його недійсним. Ухвалою суду від 06.02.2014 року зустрічні позови [PERSON] до ПСП «ПриватАгро» об»єднано в одне провадження з первісними позовними вимогами. В судовому засіданні представники позивача первісні позовні вимоги підтримали та зазначили, що відповідач працював у ПСП водієм. 29 грудня 2007 року вчинив ДТП, від якої автомобілю, яким він керував було завдано технічних ушкоджень. Окрім того, внаслідок пригоди іншій особі було завдано тілесні ушкодження, вона потребувала лікування, внаслідок чого [PERSON] звернувся до керівника господарства з проханням надати кошти у позику, що підприємством і було зроблено. Посадова особа сільської ради при посвідченні спірних договорів жодних нормативних актів не порушувала, оскільки посвідчила належність підписів на угодах. Кошти з каси підприємства відповідачем було отримано, про що свідчать видаткові касові ордери та підписи на них. Оскільки пошкодження автомобіля відбулось внаслідок неправомірних дій відповідача, то він також зобов»язаний відшкодувати вартість його ремонту згідно договору зобов»язання. По зустрічних позовах прохають застосувати строки позовної давності, оскільки угоди були укладені ще у грудні 2007 року та у березні 2008 року, а [PERSON] звернувся до суду лише у грудні 2013 року. Отже, на момент звернення до суду пройшли строки позовної давності. Відповідач та його представник первісні позови не визнають. Зустрічні позови підтримують. [PERSON] вважає, що на видаткових касових ордерах містяться не його підписи. Спірні угоди він не підписував, отже підстав для стягнення з нього коштів немає. Зустрічні позови вважають обгрунтованими. При їх посвідченні в Онішківській сільській раді було порушено Інструкції, якими особи керуються при посвідченні документів. При заробітній платі в 540 грн. не міг повертати підприємству по двом угодам по 700 грн. щомісячно. Гроші [PERSON] не передавались, угоди були «безгрошеві». Спірні угоди позивач «змонтував», оскільки на них розмір печатки сільської ради є меншим ніж на оригіналі. Окрім того, вважають, що оскільки про посвідченні угод секретарем Онішківської сільської ради було порушено форму їх посвідчення, так як особи, що підписували угоди не проживають у даному населеному пункті, то за даних умов вказані угоди слід визнати нікчемними. Оскільки вказані угоди є предметом спору, то вказані нікчемні угоди слід визнати недійсними. Клопотань про проведення експертизи не заявляють. Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, заслухавши свідків, розглянувши матеріали справи, прийшов до слідуючого висновку. Судом встановлено, що згідно договору від 29.12.2007 року укладеного між [PERSON] та ПСП «Приват Агро», відповідач отримав у позику у вигляді авансу в рахунок заробітної плати кошти у сумі 21989,27 грн. Вказані кошти видавались відповідачу за видатковими касовими ордерами № 244 від 29.12.2007 року на суму 1475,27 грн.; № 252 від 11.01.2008 року на суму 912 грн.; № 257 від 17.01.2008 року на суму 2000 грн.; № 2 від 17.01.2008 року на суму 2600 грн. та № 8 від 23.01.2008 року на суму 15000 грн. Згідно квитанцій до прибуткового касового ордера № 84 вказано, що [PERSON] вніс в касу ПСП «Приват Агро» 17.09.2008 року кошти у розмірі 700 грн.; прибутковий касовий ордер № 59 від 11.07.2008 року свідчить , що відповідач повернув - 700 грн. згідно договору від 29.12.2007 року; квитанція до прибуткового касового ордеру № 43 від 10.06.2008 року свідчить про погашення позики згідно договору від 29.12.2007 року на суму 700 грн.; квитанція до прибуткового касового ордеру № 26 від 08.05.2008 року - погашення позики згідно договору від 29.12.2007 року на суму 705 грн.; квитанція до прибуткового касового ордеру № 21 від 11.04.2008 року - погашення позики згідно договору від 29.12.2007 року на суму 701 грн. За даними квитанцій до каси підприємства було внесено 3506 грн. Сторони у судовому засіданні погодились, що фактично відповідач вніс до каси підприємства по даному договору суму 5003 грн. Отримані у позику кошти відповідач мав повернути до 01.08.2011 року, чого зроблено не було. Таким чином, з відповідача має бути стягнуто заборгованість по договору позики у розмірі 16984,27 грн. Відповідно до п.2 договору відповідач зобов»язувався повернути позивачеві всю суму позики до 01.08.2011 року щомісячними платежами в сумі 700 грн. щомісячно до 10 числа кожного місяця. Пунктом 6 договору передбачено, що у разі несвоєчасного внесення платежів [PERSON] сплачує ПСП «Приват Агро» пеню у розмірі 0,02% за кожен день заборгованості. Взаємовідносини, що є предметом розгляду по даній частині позовних вимог урегульовані слідуючими нормами законодавства. У відповідності до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж кількості. Згідно з ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За приписами ч.1 ст.1049ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З урахуванням вказаного, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по договору позики від 29.12.2007 року підлягають частковому задоволенню. А саме, з відповідача підлягає до стягнення сума боргу за договором позики у розмірі 16984,27 грн.; 3% річних від простроченої суми розрахунок яких має слідуючий вигляд ( 16984,27 сума боргу; 837 днів прострочення виконання зобов»язання починаючи з 01.08.2011 року до дати, що зазначена у позові з якої позивач здійснює розрахунки, а саме, 22.11.2013 року). Сума 3% річних становить 1168 грн.42 коп. Інфляційні нарахування слід обчислювати з 01.08.2011 року по жовтень 2013 року, як вказано у розрахунку позивача. Вказана сума становитиме: за 2011 рік мінус -16.97 грн.; за 2012 рік 33,98 грн. та за січень-жовтень 2013 року - 36,99 грн. Всього 54 грн. Таким чином, по даному договору позики підлягає до стягнення сума основного боргу 16984,27 грн., 1168,42 грн. сума 3% річних та 54 грн. як інфляційні нарахування у розумінні ст. 625 ЦК України. Всього з відповідача слід стягнути - 17206, 69 грн. Стягнення з відповідача пені, яка передбачена пунктом 6 договору є не обґрунтованим, оскільки вказаний пункт договору є не коректним і є не зрозумілим від якої суми слід розраховувати вказану пеню. Розрахунок здійснений позивачем є не коректний, оскільки містить арифметичні помилки та у суді не доведено чому сплата відсотків за користування коштами та інфляційні нарахування має здійснюватись з січня 2011 року, коли за договором кінцевим терміном розрахунків є 01.08.2011 року. Заперечення позову відповідачем, що при отриманні позики було порушено законодавство, що регулює видачу підприємствами позик своїм працівникам, не звільняє відповідача від повернення коштів, що були отримані з каси підприємства. Також суд вважає, що відповідач при доведення своїх заперечень не у повній мірі скористався положеннями ст. 60 ЦПК України щодо доведення своєї позиції. Суд відноситься критично до заперечення підпису на видаткових касових ордерах та на угоді від 29.12.2007 року. Згідно показів свідка [PERSON], яка працює головним бухгалтером ПСП «Приват Агро» встановлено, що на момент вчинення ДТП [PERSON] працював на підприємстві. Періодично звертався до керівника, який дозволяв видавати йому аванси. Частково [PERSON] погашав заборгованість перед підприємством, але у подальшому кошти до каси не вносив. Кошти йому видавались по первинному бухгалтерському документу - видатковому касовому ордеру. На даний час на підприємстві обчислюється заборгованість по даним коштам. Окремого наказу чи розпорядження про видачу коштів на підприємстві не існує. По іншій частині позовних вимог судом було досліджено договір від 01.03.2008 року укладений між ПСП «ПриватАгро» та [PERSON] згідно якого зазначено, що 29 грудня 2007 року працюючи водієм у ПСП керуючи автомобілем «VOLKSWAGEN T-5» д.н.з. [NUMBER], [PERSON] скоїв ДТП у результаті чого був пошкоджений даний автомобіль, який знаходився в оренді ПСП. Вказаному автомобілю було завдано технічних ушкоджень та матеріальних збитків на суму 72435,34 грн. З даної суми [PERSON] оплатив 15000 грн. коштів за придбання запасних частин до автомобіля. За мінусом вказаної суми [PERSON] зобов»язується з 1.09.2011 року і до повного погашення збитків здійснювати відшкодування коштів у сумі 57435,34 грн. щомісячними платежами у розмірі 700 грн. щомісячно. Пунктом 6 договору передбачено, що у разі несвоєчасного внесення щомісячних платежів [PERSON] сплачує ПСП «ПриватАгро» пеню у розмірі 0,02% за кожний день прострочки платежу. Як доказ суми збитків позивач надав звіт про незалежну оцінку майна від 20.01.2008 року де вказано, що станом на 29.12.2007 року вартість матеріального збитку від пошкодження автомобіля становить 72435,34 грн. Протокол огляду транспортного засобу від 29.12.2007 року складено за участі [PERSON] Згідно вироку апеляційного суду Полтавської області від 26 травня 2010 року встановлено, що [PERSON] працював водієм у ПСП «Приват Агро» з 01.08.2007 року до 01.04.2008 року та за ним був закріплений автомобіль марки «VOLKSWAGEN T-7» д.н.з. [NUMBER] ( уточнено в засіданні Т-5), на якому було вчинено дорожньо-транспортну пригоду. ПСП «Приват Агро» володіло автомобілем на підставі договору оренди транспортного засобу № 6 від 01.11.2007 року зі строком дії на 1 рік. Оскільки, відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, що встановлені вироком чи рішенням суду не підлягають доказуванню, то суд приймає обставини, що зазначені у даному вироку як доведені. При вирішенні позовних вимог у даній частині суд звернувся до слідуючих норм законодавства. Згідно ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За нормами ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві Згідно п.4 ч.1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації. Згідно ч.3 ст. 233 КЗпП України передбачено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідно до ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа повинна відшкодувати шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов»язків. Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Враховуючи вказане, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача коштів у загальній сумі 70493,11 грн. задоволенню не підлягають оскільки є доведеним, що відповідач на час вчинення ДТП працював водієм у ПСП «Приват Агро». Матеріали справи не містять доказів того, що між сторонами укладено договір про повну матеріальну відповідальність. За нормами ст.ст. 1172 та 1187 ЦК України підприємство відшкодувало потерпілій особі матеріальні та моральні збитки. Укладаючи договір від 01.03.2008 року за змістом якого зазначено, що відповідач буде з 01.09.2011 року сплачувати вартість завданих підприємству збитків від дорожньо-транспортної пригоди не відповідає положенням ст. 130, 132 КЗпП України. Звернення до суду з даним позовом поза межами строку передбаченого ст. 233 КЗпП України слугує підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки позов пред»явлено через 6 років з моменту виявлення заподіяної працівником шкоди. Суд відхиляє твердження позивача, що до даних взаємовідносин слід застосувати норми цивільного законодавства (зобов»язальне право), оскільки між сторонами існували трудові взаємовідносини та саме законодавство передбачене Кодексом законів про працю слід застосувати при вирішенні вказаного спору. Стосовно зустрічних позовних вимог про встановлення договорів від 29.12.2007 року та від 01.03.2008 року нікчемними та про визнання їх недійсними, суд вважає, що необхідно врахувати слідуючі положення законодавства. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06. 11. 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. За змістом зустрічних позовів відповідач вважає, що дані правочини було вчинено на вкрай не вигідних для нього умовах та під впливом тяжкої обставини. Згідно ст. 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Разом з цим вказаних обставин у суді не довів. Відповідач не довів у чому саме полягали вкрай не вигідні умови з огляду на те, що дорожньо-транспортна пригода відбулась 29.12.2007 року, а відшкодування коштів мав здійснювати у термін до серпня 2011 року, тобто мав можливість на протязі 4 років повертати позику. Відповідач маючи борги перед третіми особами міг скористатись послугами банківських установ, хоча отримав позику на умовах, що не потребували повернення боргу разом із відсотками за користування позикою та іншими платежами. У судовому засіданні встановлено, що кошти, що були отримані з каси підприємства спрямовувались відповідачем на відшкодування шкоди завданої здоров»ю потерпілої від дорожньо-транспортної пригоди стороні, а отже є не доведеним що допомога винному у вчиненні ДТП з боку з боку позивача була надана позивачем з використанням тяжких обставин. Можливість отримати з каси підприємства кошти, давала можливість відповідачеві розраховувати на сприятливі умови при досудовому розслідуванні кримінальної справи. Крім того, відповідач вважає, що договір позики від 29.12.2007 року укладений без відповідної розписки, що свідчить, що кошти не були передані [PERSON] Вказані обставини у суді спростовані видатковими касовими ордерами, що свідчать про одержання грошових коштів відповідачем. Окрім того, матеріали справи містять прибуткові касові ордера, що свідчать про часткове повернення коштів позикодавцю та про визнання позики як такої. Порушення на думку відповідача, Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України» не слугує підставою для визнання недійсними оспорюваних правочинів. Так, секретарем виконавчого комітету Онішківської сільської ради було посвідчено належність підписів особам, що вчиняли правочин. Передачі коштів за участі вказаної посадової особи не відбувалось, що не передбачено жодним нормативно-правовим актом. У судовому засіданні відповідач посилався на ту обставину, що видаткові касові ордера та спірні угоди містять не його підписи, але вказану обставину не довів належними та допустимими доказами шляхом призначення судово-почеркознавчої експертизи, що має доводитись лише таким шляхом. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що саме вона посвідчувала належність підписів на спірних угодах, за яких обставин було вказане вчинено деталізувати не змогла, оскільки вже тривалий час пройшов з моменту їх посвідчення. Місце реєстрації осіб, що звернулись за посвідченням підписів, для неї як для посадової особи значення немає. Таким чином, відповідач не навів суду належних обґрунтувань, що свідчать про нікчемність спірних правочинів, а також не довів, що вказані правочини мають визнаватися у судовому порядку не дійсними. Для доведення вказаних підстав відповідач чітко не послався на норми матеріального права, як на підставу визнання нікчемними чи недійсними спірних угод. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторонни понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного та

Outcome: approved