Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

02.08.2016 року [PERSON] (далі позивач), звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] (далі відповідач), в якій просить суд витребувати з незаконного володіння відповідача належний позивачу транспортний засіб - автомобіль марки SUZUKI GRAND VITARA, 2007 року випуску, сірого кольору, д.н.з. [NUMBER], № двигуна - [NUMBER], кузов № [NUMBER], а при неможливості витребування, стягнути його вартість 220 879,62 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати 350 (триста п'ятдесят) гривень - за отримання правової допомоги. Мотивуючи тим, що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] власником вказаного автомобіля являється позивачка, який був позивачем придбаний у кредит на підставі укладеного з АКБ «УКРСИББАНК» договору від 28.09.2007 року № 277022. На підставі усної угоди між позивачем та відповідачем вказаним автомобілем був переданий у користування відповідача на невизначений термін, після висунутої позивачем вимогою про повернення автомобіля - відповідач відмовився його повертати. Оскільки відповідач відмовляється повертати вказаний автомобіль, утримує його у себе, без законних на то підстав, позивачка просить суд витребувати вказаний автомобіль у відповідача, а при неможливості витребування, стягнути його вартість 220 879,62 грн. Позивач позов підтримала, наполягала на його задоволенні. Відповідач позов не визнала, просила в його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що вказаний автомобіль у 2013 був повернутий позивачу і з того часу відповідач ним не користується і не має уявлення про місце його знаходження. Суд, заслухавши сторін по справі, допитавши свідка, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування розпорядження майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку, заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна. У пункті 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Згідно п.20 вказаної Постанови у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. У п.23 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до ст. 387 ЦК України та ч.3 ст.10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Судом встановлено, що позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] на праві власності належить автомобіль марки SUZUKI GRAND VITARA, 2007 року випуску, сірого кольору, д.н.з. [NUMBER], № двигуна - [NUMBER], кузов № [NUMBER]. Позивач та відповідач є рідними сестрами, на підставі усної домовленості, відповідачу було передано у користування вказаний автомобіль, на протязі всього часу відповідач користувалася та утримувала вказаний автомобіль у себе та відмовляється його повертати. Вказаний факт підтверджується неодноразовими зверненнями позивача до правоохоронних органів, показами свідка, самим відповідачем (до 2013 року) та матеріалами справи. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив той факт, що між позивачем та відповідачем дійсно була усна домовленість щодо утримання вказаного автомобіля і, що останній раз він бачив вказаний автомобіль у володінні та користуванні відповідача. У свою чергу з боку відповідача до суду не надано жодних доказів в підтвердження того факту, що відповідач вказаний автомобіль у 2013 повернув позивачу і з того часу ним не користується, крім його доводів. Відповідно до положень статті 10 Цивільного процесуального кодексу України «Змагальність сторін» цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України . Відповідно до статті 57 ЦПК України «Докази» доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відео записів, висновків експертів; а відповідно до положень статті 58 ЦПК України «Належність доказів» належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування Також, відповідно до частин 1, 3 та 4 статті 60 ЦПК України «Обов'язки доказування і подання доказів» кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України (яких позивачем теж не наведено); доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши показання свідка, дійшов висновку, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на те, що позивачем підтверджено свої доводи відповідними доказами, які б могли бути підставою для задоволення її вимог. Що стосується позовних вимог в частині стягнення вартості вказаного автомобіля у розмірі 220 879,62 грн то суд вважає, що вони є не обґрунтовані і не підлягають задоволенню, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують вартість вказаного автомобіля на момент звернення з позовною заявою до суду (висновку авто-товарознавчих досліджень). Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені витрати.

Outcome: partial