Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

04.11.20015 року позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просила зобов'язати відповідачів поновити її на роботі на посаді Генерального директора Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» з 13.10.2015 року. Крім того, позивачка просила стягнути з відповідача Державної служби інтелектуальної власності України моральну шкоду в розмірі 9000,00 грн. та 487,20 грн. судового збору, а з відповідача з Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» стягнути компенсаційну виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку має відповідач сплатити позивачці при її поновленні на роботі відповідно до постанови КМУ від 08.02.1995 року №100 та на підставі довідки про середній заробіток позивачки, в розмірі 5485,50 грн. за 10 робочих днів з 23.10.2015 року по день звернення до суду з позовною заявою. Посилалась в обґрунтування позову на те, що вона на підставі контракту від 17.01.2014 року, укладеного із Державною службою інтелектуальної власності України, до сфери управління якої входить ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав», та наказу №39-Н від 20.01.2014 року працювала на посаді Генерального директора ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» з 20.01.2014 року. У період з 13.10.2015 року по 22.10.2015 року перебувала на лікарняному за станом здоров'я. Але, не зважаючи на це, відповідач Державна служба інтелектуальної власності України саме 13.10.2015 року видав наказ № 156-н про звільнення її з займаної посади на підставі п.8 ст. 36 КЗпП України, який було оголошено на загальних зборах співробітників ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» 15.10.2015 року і з ксерокопією якого її було ознайомлено 23.10.2015 року після виходу на роботу. Позивачка зазначала, що наказ про її звільнення є необґрунтованим та незаконним, оскільки була порушена процедура її звільнення як Генерального ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав», визначена п.8.1 Статуту ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» та положенням ч.3 ст.40 КЗпП України про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності. 17.12.2015 року представник позивачки на виправлення редакційних помилок при поданні позовної заяви в новій редакції на виконання ухвали суду від 09.11.2015 року про усунення недоліків надав заяву, в якій виклав відповідно до вимог закону редакцію позовних вимог та просив визнати незаконним наказ Державної служби інтелектуальної власності України №156-н від 13.10.2015 року про звільнення позивачки з посади Генерального директора Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» та поновити її на роботі на посаді Генерального директора Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» з 13.10.2015 року, стягнувши з відповідача Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав» на користь позивачки компенсаційну виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день розгляду справи, а з відповідача Державної служби інтелектуальної власності України - моральну шкоду в розмірі 9000,00 грн. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Представник відповідача Державної служби інтелектуальної власності України в судове засідання не з'явився, надавши письмові заперечення на позовну заяву, в яких в задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі. В обґрунтування заперечень посилався на те, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про управління об'єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних підприємств, установ, організацій та господарських структур, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотримання їх вимог. 17.01.2014 року між ДСІВ та позивачкою укладено Контракт, відповідно до положень якого позивачка зобов'язалася безпосередньо та через Дирекцію ДО «УААСП» здійснювати поточне управління (керівництво) ДО «УААСП», забезпечувати її статутну діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за ДО «УААСП» державного майна, а ДСІВ зобов'язувалася створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці позивачки. Наказом від 20.01.2014 року № 39-Н позивачку призначено на посаду Генерального директора ДО «УААСП» з 20.01.2014 року, строком на п'ять років, по 19.01.2019 року, на умовах, викладених у контракті. Відповідно до наказу ДО «УААСП» від 20.01.2014 року № 04/04 позивачка приступила до виконання обов'язків Генерального директора ДО «УААСП» з 20.01.2014 року, строком на п'ять років, по 19.01.2019 року, на умовах, викладених у контракті. Пунктом 5.3. Контракту визначено, що керівник може бути звільнений з посади, а цей Контракт розірваний з ініціативи ДСІВ, у тому числі за пропозицією місцевого органу державної виконавчої влади, до закінчення терміну його дії, зокрема у разі систематичного невиконання керівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього цим контрактом, та у разі порушення керівником законодавства чи обов'язків, передбачених контрактом, в результаті чого для ДО «УААСП» настали значні негативні наслідки. Відповідно до пункту 5.7. Контракту, якщо розірвання Контракту проводиться на підставах, встановлених у Контракті, але не передбачених законодавством, про це зазначається у трудовій книжці керівника з посиланням на п. 8 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Так, з метою недопущення втрати грошових кошів державних підприємств, що належать до сфери управління ДСІВ, підвищення ефективності управління коштами, зменшення ризиків, пов'язаних з ліквідністю комерційних банків та оптимізації витрат на оплату банківських послуг, 17.11.2014 року ДСІВ було видано доручення № 1-12/8431 щодо переведення на обслуговування до державних банків України. 30.07.2015 року з рішення Господарського суду м. Києві від 15.07.2015 року (справа № 910/14338/15) ДСІВ стало відомо, що у зв'язку із запровадженням з 20.03.2015 року тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» (постанова Правління Національного банку України від 19.03.2015 року) ДО «УААСП» втратила можливість здійснювати розподіл і виплату зібраної авторської винагороди за використання об'єктів авторського права і (або) суміжних прав згідно із Законом України «Про авторське право і суміжні права», що розміщена на поточному рахунку цього банку в розмірі 4 417 400,00 грн. Крім того, додатковою перевіркою, що проводилась ДСІВ за участю представників Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, встановлена безпідставність операцій по перерахуванню ДО «УААСП» на ТОВ «Розвиток-2012» грошових коштів у сумі 14 029 133,21 грн., з яких останнім повернено на рахунки організації 3 050 726,56 грн., що призвело до втрати можливості здійснювати розподіл і виплату зібраної авторської винагороди. Виходячи з того, що позивачка, обіймаючи посаду Генерального директора ДО «УААСП», не здійснила необхідних дій для недопущення втрати грошових коштів організації, зменшення ризиків, пов'язаних з ліквідністю комерційних банків та оптимізації витрат на оплату банківських послуг на рахунку ПАТ «Банк «Київська Русь», у зв'язку із запровадженням тимчасової адміністрації було заблоковано 4 417 400,00 грн. Вказані кошти ДО «УААСП» мала виплатити за використання об'єктів авторського права і (або) суміжних, але у вказаній ситуації ДО «УААСП» втратила можливість здійснювати розподіл і виплату зібраної авторської винагороди за використання об'єктів авторського права і (або) суміжних прав згідно із Законом України «Про авторське право і суміжні права». Зазначеними безпідставними операціями ДО «УААСП» завдано значної матеріальної шкоди. Відповідно до постанови старшого слідчого в ОВС 3 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України від 26.11.2015 року ДО «УААСП» визнана потерпілим у кримінальному провадженні №22015000000000275, позивачці оголошена підозра у вчинені злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191 та ч.3 ст. 209 КК України. У зв'язку з вищевикладеними обставинами ДСІВ 24.09.2015 року направило на адресу виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомлення за № 1-7/7618 про погодження звільнення [PERSON] Відповідно до аб. 2 п. 6 Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2013 року № 818, у разі, коли протягом 14 днів повідомлення про погодження або вмотивовану відмову у погодженні призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства Головою ради міністрів Автономної Республіки Крим, головою місцевої держадміністрації не надіслані, пропозиція вважається погодженою. На підставі викладеного, наказом ДСІВ від 13.10.2015 року № 156-Н позивачку звільнено з посади Генерального директора ДО «УААСП» 13.10.2015 року згідно з п. 8 ст. 36 Кодексу законів про працю України через порушення нею законодавства та обов'язків, передбачених Контрактом з ДСІВ від 17.01.2014 року, в результаті чого для ДО «УААСП» настали значні негативні наслідки. У зв'язку з неможливістю ознайомити [PERSON] з наказом про її звільнення, на її адресу був направлений відповідний рекомендований лист від 13.10.2015 року № 1- 15/8122. Таким чином, на думку представника відповідача, звільнення позивачки із займаної посади відбулося правомірно і з неухильним дотриманням норм законодавства. В обґрунтування заперечень щодо порушення положень ч.3 ст.40 КЗпП України про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності представник зазначив, що норми ч.3 ст. 40 КЗпП України не поширюються на правовідносини, що виникли між сторонами, оскільки даний спір виник із приводу припинення трудового договору з працівником, з підстав передбачених контрактом (п.8 ст.36 КЗпП України), а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Представник відповідача ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» в судове засідання також не з'явився, надавши письмові заперечення проти позову, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що на реалізацію наказу про звільнення позивачки з займаної посади ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» 23.10.2015 року позивачці було видано трудову книжку, що підтверджується відміткою у Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, та видано наказ №90/05 «Про виплату [PERSON] грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки», з яким позивачку було ознайомлено під підпис. Відповідно до розрахункового листа за жовтень 2015 року позивачці була нарахована заробітна плата за період з 01.10.2015 року по 12.10.2015 року, оплата по листку непрацездатності за період з 13.10.2015 року по 22.10.2015 року, компенсація за невикористані 37 календарних днів щорічних відпусток, всього на загальну суму 35403,14 грн., а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України, оскільки контракт може укладатися з працівником лише за умови, що він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом. Відповідно до п/п 19 п. 4 Положення про Державну службу інтелектуальної власності України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2014 року №658, ДСІВ здійснює управління об'єктами державної власності, що належать до сфери управління ДСІВ. Згідно з п/ 2 п. 5 Положення ДСІВ здійснює добір кадрів в апарат ДСІВ та на керівні посади на підприємства, в установи та організації, що належать до сфери її управління, формує кадровий резерв на відповідні посади, організовує роботу з підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації державних службовців і працівників апарату ДСІВ. Судом встановлено, що 17.01.2014 року між Державною службою інтелектуальної власності України та позивачкою [PERSON] був укладений Контракт з директором Державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав», на підставі якого між сторонами виникли трудові відносини. Наказом Державної служби інтелектуальної власності від 20.01.2014 року № 39-Н позивачку призначено на посаду Генерального директора ДО «УААСП» з 20.01.2014 року, строком на п'ять років, по 19.01.2019 року, на умовах, викладених у контракті. Відповідно до наказу ДО «УААСП» від 20.01.2014 року № 04/04 позивачка приступила до виконання обов'язків Генерального директора ДО «УААСП» з 20.01.2014 року, строком на п'ять років, по 19.01.2019 року, на умовах, викладених у контракті. Наказом ДСІВ від 13.10.2015 року № 156-Н позивачка була звільнена з посади Генерального директора ДО «УААСП» з 13.10.2015 року згідно з п. 8 ст.36 Кодексу законів про працю України через порушення законодавства та обов'язків, передбачених п.5.3. Контрактом з ДСІВ від 17.01.2014 року, в результаті чого для ДО «УААСП» настали значні негативні наслідки. Тобто, підставою для звільнення позивача з роботи стало саме невиконання умов контракту. Умови, які є підставою для звільнення за п.8 ст. 36 КЗпП України, викладені в п.5.3. Контракту. На правовідносини з приводу працевлаштування позивачки поширюються загальні норми законодавства про працю, а також особливості регулювання відносин щодо дії трудового договору визначені Контрактом. В даному випадку - це порядок і підстави звільнення. Як з самого Контракту випливає, так і діючим трудовим законодавством передбачено, що як на осіб, працюючих на умовах безстрокового трудового договору, так і на умовах контракту, розповсюджується законодавство про працю. Додатково до підстав звільнення, передбачених трудовим законодавством, для осіб, працюючих на умовах контракту, передбачені додаткові підстави для звільнення, передбачені самим контрактом. В такому разі звільнення і проводиться за п.8 ст. 38 КЗпП України. Так, згідно з п. 1.1 Контракту позивачка взяла на себе обов'язки безпосередньо та через Дирекцію ДО «УААСП» здійснювати поточне управління (керівництво) ДО «УААСП», забезпечувати її статутну діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за ДО «УААСП» державного майна, а ДСІВ зобов'язувалася створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці позивачки. Пунктом 5.3. Контракту визначені підстави розірвання контракту з ініціативи Державної служби, у тому числі: а) у разі систематичного невиконання керівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього цим контрактом; б) у разі порушення керівником законодавства чи обов'язків, передбачених контрактом, в результаті чого для ДО «УААСП» настали значні негативні наслідки; в) у разі ліквідації ДО «УААСП». Так, порядок звільнення Генерального директора ДО «УААСП» визначений п.7.5.1 Статуту ДО «УААСП», відповідно до положень якого, чинного на день звільнення позивачки, Генеральний директор, зокрема звільняється з посади Державною службою за погодженням з Авторською радою Агентства. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року, у тих випадках, коли крім додержання загальних вимог щодо порядку звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу згідно з чинним законодавством на звільнення певних категорій необхідна також згода відповідного органу, вона має бути і в тому випадку, коли за ст. 43-1 КЗпП допускається звільнення без згоди профспілкового органу підприємства, установи, організації (крім ліквідації). Якщо за погодженнями чинного законодавства у цих випадках згода відповідного органу має бути попередньою, суд бере до уваги лише таку згоду, оскільки іншого законом не передбачено. Таким чином, звільнення позивачки з посади могло бути проведене, крім додержання загального порядку, встановленого КЗпП України, ще й за наявності погодження Авторської ради Агентства. Між тим, в даному випадку звільнення позивачки відбулось без погодження Авторської ради Агентства, що не спростовувалось представниками відповідачів у наданих ними письмових запереченнях. Надані представником відповідача зміни до Статуту, зокрема щодо виключення п/п.7.5.1. та викладення п.7.5. в редакції, відповідно до якої Генерального директора може бути звільнено з посади достроково на підставах, передбачених договором (контрактом), відповідно до закону, суд не приймає до уваги, оскільки вони були внесені лише 15.12.2015 року і на час звільнення позивачки не діяли. Крім того, відповідно до п.10 Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2013 року № 818, на який в своїх запереченнях посилається представник відповідача ДСІВ, у разі погодження головою місцевої держадміністрації пропозиції щодо погодження звільнення з посади керівника підприємства керівник центрального органу виконавчої влади видає у дводенний строк наказ про звільнення. Як вбачається з матеріалів справи, пропозиція щодо звільнення позивачки з посади генерального директора ДО «УААСП» була направлена на погодження Голові Київської міської державної адміністрації [PERSON] за вихідним №1-7/7618 від 24.09.2015 року. Разом з тим, відповідно до п. 6 Порядку\із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 545 від 03.08.2015 року\повідомлення про погодження або вмотивовану відмову у погодженні призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства разом з карткою погодження (вмотивованої відмови) призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства не пізніше 5 днів після її надходження надсилається керівникові центрального органу виконавчої влади, які додаються до особової справи кандидата на посаду за місцем роботи. У разі, коли протягом 5 днів повідомлення про погодження або вмотивовану відмову у погодженні призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головою місцевої держадміністрації не надіслані, пропозиція вважається погодженою. При цьому відомості про дійсну дату як направлення, так і надходження до КМДА даної пропозиції матеріали не містять, тому і відлік 5-денного строку для отримання повідомлення про погодження або відмову у погодженні звільнення позивачки з посади, або що б вважати пропозицію погодженою, не встановлений. Разом з тим, виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) погодило звільнення позивачки з займаної посади 19.10.2015 року, про що свідчить лист-погодження, який, як вбачається з матеріалів справи, був отриманий ДСІВ 22.10.2015 року. Таким чином, відповідно п.10 Порядку наказ про звільнення позивачки з посади генерального директора ДО «УААСП» мав бути виданий у дводенний строк після отримання погодження КМДА. Отже, відповідачем ДСІВ не було дотримано процедури звільнення позивачки з займаної посади встановленого і Порядком погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, оскільки навіть саме по собі направлення повідомлення щодо вирішення питання про надання згоди на звільнення позивачки, не звільняло ДСІВ від обов'язку одержати попередньо таку згоду. За викладених обставин, наказ про звільнення позивачки не можна вважати законним. Також суд критично відноситься до тверджень представника відповідача ДСІВ щодо порушення позивачкою законодавства та обов'язків, передбачених Контрактом з ДСІВ від 17.01.2014 року, в результаті чого для ДО «УААСП» настали значні негативні наслідки, які, на думку представника відповідача, полягають у заблокуванні на рахунках, відкритих у ПАТ «Банк «Київська Русь», грошових коштів та помилковому через технічну помилку перерахуванні ДО «УААСП» грошових коштів ТОВ «Розвиток-2012» у сумі 14 029 133,21 грн., з яких на даний час повернено на рахунки організації 3 050 726,56 грн., оскільки на підтвердження того, що можливість їх повернення втрачена та що це відбулось з саме вини позивачки, відповідачами жодних обставин не викладено та доказів не надано. Вказані обставини не підтверджуються і Актом додаткової перевірки ДО «УААСП» від 23.09.2015 року, на який в свої запереченнях посилається представник відповідача, оскільки викладені в ньому висновки також ніким чином не встановлюють наявність порушень у діях позивачки як директора ДО «УААСП», причинного зв'язку між будь-якими її діями та порушеннями ДО «УААСП», нібито встановленими в ході проведення перевірки. Крім того, в своїх же поясненнях представник відповідача, вказуючи на настання значних негативних наслідків для ДО «УААСП», стверджує, що ДО «УААСП» є неприбутковою, некомерційною організацією та створена з метою управління на колективній основі майновими правами суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав. Відповідно до Правил розподілу авторської винагороди з «малих прав», які погоджено Авторською радою ДО «УААСП» (Протокол зборів від 24.04.2014 року № 6) відрахування на покриття витрат ДО «УААСП» за Договорами на управління майновими правами правовласників становить 20 %, а у разі стягнення авторської винагороди та/або будь-яких коштів в судовому порядку розмір відрахувань становить 35 %. Тобто, якого саме розміру відрахувань ДО «УААСП» не отримала, які могла б отримати за звичайних обставин (упущена вигода, як зазначав представник відповідача), а звідси і, чи є такі наслідки негативними та значними, та настали у зв'язку з якими саме порушеннями позивачкою як керівником конкретних норм законодавства чи певних обов'язків, чітко передбачених контрактом, відповідачем в наказі не було визначено, як і не надано визначення значних негативних наслідків. В письмових запереченнях представника відповідача міститься лише виклад загальних посилань на здійснення відповідно до Статуту ДО «УААСП» його Генеральним директором поточного (оперативного) керівництва Агентством, організацію його виробничо-господарської, науково-технічної, соціально-побутової та іншої діяльність, забезпечення виконання завдань Агентства, передбачених цим Статутом та законодавством, яким, зокрема ч.1 ст. 49 Закону України «Про авторське право і суміжні права», визначено, що організації колективного управління повинні виконувати від імені суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав і на основі одержаних від них повноважень, в тому числі функцію збирати, розподіляти і виплачувати зібрану винагороду за використання об'єктів авторського права і (або) суміжних прав суб'єктами авторського права і (або) суміжних прав, правами яких вони управляють, а також іншими суб'єктами прав відповідно до цього Закону. Під час розгляду спору суд з'ясовує фактичні обставини, з якими пов'язувалось звільнення. Проте, що саме, в чому саме полягає порушення законодавства або невиконання позивачкою обов'язків та з якими саме наслідками, відповідачами не було наведено та залишилось бездоказовим. Таким чином, під час звільнення позивачки не були дотримані умови щодо порядку, а також передбачені законом підстави звільнення, і представниками відповідачів не було доведено виконання ними всіх вимог закону під час звільнення позивачки. Між тим, не заслуговують на увагу доводи представника позивачки на те, що її звільнення відбулось з порушенням встановленого порядку, оскільки було проведено без витребування пояснень від позивачки, в період її непрацездатності, а також, що вчасно не був проведений остаточний розрахунок при звільненні. Так, в даному випадку не можуть застосовані правила, що регулюють порядок притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, яке допускається з додержанням правил, встановлених нормами ст.ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України для застосування таких стягнень щодо строків та порядку притягнення до дисциплінарної відповідальності, оскільки розірвання контракту не можна розглядати як притягнення до відповідальності, т. я. відбулося не з підстав порушення позивачкою трудової дисципліни, а, як стверджував представник відповідача, за умовами контракту. Щодо звільнення позивачки в період її тимчасової непрацездатності та направлення копії наказу про її звільнення на її адресу рекомендованим листом від 13.10.2015 року № 1- 15/8122, то суд погоджується з доводами представника відповідача та приймає до уваги висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 26.12.2012 року по справі №6-156цс12, що поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника» не стосується будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в статтях 40, 41 КЗпП. Тому на спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - п.8 ст.36 КЗпП, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч.3 ст.40 КЗпП на ці правовідносини не поширюються. Щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то, виходячи з викладення обставин за змістом позовної заяви, якими позивачка обґрунтовувала заявлені вимоги, та пояснень і редакції позовних, наданих представником позивачки, суд, враховуючи, що визначення та належне процесуальне оформлення фактів, які необхідно встановити для вирішення спору, є одним з обов'язків суду при проведенні судового засідання, приходить до висновку, що такі вимоги фактично стосуються виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що звільнення позивачки з займаної посади на підставі п.8 ст.36 КЗпП України не відповідає дійсним обставинам справи та суперечить чинному трудовому законодавству України, а тому вимоги про поновлення на роботі обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Суд також враховує, що відповідно до ч. ч.1,2,5 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовій спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Враховуючи викладене, з відповідача ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» на користь позивачки підлягає стягненню за вирахуванням суми прибуткового податку та інших обов'язкових платежів сума середнього заробітку в розмірі 21926,00 грн. за 40 робочих днів за час вимушеного прогулу в період з 23.10.2015 року по 17.12.2015 року, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 548,15 грн. згідно з довідкою №3458 від 27.10.2015 року та враховуючи, що з 13.10.2015 року по 22.102015 року позивачці була оплачена тимчасова непрацездатність у встановленому законом порядку. Щодо вимог позивачка про стягнення з відповідача Державної служби інтелектуальної власності України моральної шкоди в розмірі 9000,00 грн., то слід зазначити наступне. Статтею 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 зазначається, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. Враховуючи те, що моральні страждання носять суто персональний характер і те, що у кожної конкретної особистості вони є індивідуальні та залежать від конкретної ситуації, вважає, що є необґрунтованим посилання позивачки лише на «незаконне звільнення, що здійснено відповідачем» як на підставу відшкодування йому моральної шкоди без підтвердження належними та допустимими докази. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Поміж тим, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, слід звернути увагу на те, що ні з тексту позовної заяви, ні з матеріалів справи не вбачається, що діями відповідача позивачці було завдано шкоду, оскільки конкретних обставин не викладено, а містяться лише посилання на нормативні акти та виклад певних норм права. Надані ж представником позивачки в судовому засіданні листок непрацездатності за загальним захворюванням в період з 27.10.2015 року по 30.10.2015 року та виписка з амбулаторної картки про наявність у позивачки хронічного захворювання та звернення з цього приводу до лікарського закладу 26.10.2015 року не свідчать та не доводять обставини заподіяння їй моральної шкоди внаслідок дій відповідача. Таким чином, позивачка, визначаючи розмір моральної шкоди, взагалі її не обґрунтувала її спричинення та не врахувала наведені вище роз'яснення Пленуму Верховного суду України, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. За таких обставин не підлягає відшкодуванню і оплачений нею судовий збір в цій частині позовних вимог. Разом з тим, оскільки позивачка була звільнена від оплати судового збору за вимоги, пов'язані з поновленням на роботі, то їх оплата покладається на сторону відповідачів.

Outcome: partial