Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-03 00:00:00

03. 10. 2014 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS]. Позивач проживає та зареєстрований за даною адресою. За вказаною адресою є зареєстрованим також і відповідач [PERSON], малолітня (2011 р.н.) донька [PERSON], але останні в даній квартирі не проживають, оплату за комунальні послуги не здійснюють, особистих речей відповідача [PERSON] в квартирі немає. Позивач самостійно утримує вказану квартиру, здійснює оплату за комунальні послуги, однак змушена сплачувати рахунки і за відповідача, оскільки остання зареєстрована в квартирі. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити. [PERSON] (законний представник відповідача [PERSON]) в судовому засіданні проти задоволення позовних заперечувала, у задоволенні позову просила суд відмовити. Представник третьої особи Служби у справах дітей Адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала, вирішення спору віддала на розсуд суду. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS]. Квартира є неприватизованою та відноситься до комунального житлового фонду. Позивач [PERSON] зареєстрованний та проживає за даною адресою. За вказаною адресою, окрім позивача та членів його сім'ї, є зареєстрованою також і відповідач [PERSON], малолітня (2011 р.н.) донька [PERSON]. [PERSON] (мати [PERSON].) була дружиною [PERSON] (сина позивача), який помер [INFO]. Відповідач [PERSON] є онукою позивача, і була зареєстрована в спірній квартирі за згодою [PERSON] як батька дитини, який також був зареєстрованим у спірній квартирі, але проживав зі своєю сім'єю за іншою адресою. З положень ч. 4 ст. 29 ЦК України вбачається, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Як встановлено в судовому засіданні, та підтверджується поясненнями законного представника відповідача та представника органу опіки та піклування, [PERSON] разом зі своєю дитиною [PERSON] проживають за іншою адресою - в квартирі [ADDRESS] Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до положень Житлового кодексу України від 30. 06. 1983 № 5464-Х до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 і частина перша статті 156 Житлового кодексу УРСР). Відповідач не є членом сім'ї позивача, і ніколи не проживала в квартирі позивача. Відповідач (як і її мати) не проживають в належній позивачу квартирі з 2011 року, з моменту реєстрації відповідача в спірній квартирі, що зокрема підтверджується актом про непроживання від 09. 09. 2014, складеного за участю свідків [PERSON], [PERSON] та за підписами старшого майстра ЖКП ММР «Бриз» ЖЕК № 2 [PERSON] та паспортиста [PERSON] Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах щодо визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини його відсутності понад встановлені строки. Судом встановлено, що відповідач разом з матір'ю ніколи не мешкали в спірній квартирі, та, як встановлено вище, мешкають за іншою адресою. Відповідно до ст. 177 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», позбавлення дитини права користування жилим приміщенням без дозволу органів опіки та піклування, є недопустимим. Наданими в судовому засіданні поясненнями представник Служби у справах дітей Адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради проти позову не заперечував, натомість підтвердив, що виходами з метою перевірки місця проживання малолітньої [PERSON] було встановлено, що вона разом з матір'ю мешкає за адресою - в квартирі [ADDRESS] Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Користування є однією з правомочностей власника. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Як вже було зазначено вище, відповідач не є і не була членом сім'ї позивача. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При цьому під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло. Як вже було зазначено вище, відповідач ніколи не проживала в спірному житловому приміщенні квартири. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться згідно з ст. 72 ЖК УРСР в судовому порядку і суд має вирішити це питання таким чином, щоб не були порушені права та законні інтереси неповнолітнього. При цьому слід мати на увазі, що жила площа у будинках державного та громадського житлового фонду зберігається за неповнолітніми незалежно від обставин, які слугують підставою їх відсутності. Так, при відсутності неповнолітнього у зв'язку з поміщенням його на виховання в дитячій заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника, жиле приміщення зберігається за ним протягом усього часу перебування в цьому закладі та у вказаних осіб, якщо в будинку, квартирі (їх частині) залишились проживати всі члени сім'ї (ч. 3 ст. 71 ЖК УРСР). Водночас, судом встановлено, що мати відповідачки [PERSON] - [PERSON] як член її сім'ї також не проживала в спірному житлі, а члени сім'ї позивача (разом з позивачем), які хоч і залишилися проживати в спірній квартирі, не є членами сім'ї відповідача, і такими не були. Таким чином, у зв'язку з тим, що відповідач не проживає у вищевказаній квартирі більше шести місяців (з 2011 року) без поважних причин, на підставі ст. ст. 71, 72 ЖК України, суд вважає її особою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України з [PERSON] як законного представника [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача понесений останнім судовий збір у розмірі 121, 80 грн., а також судовий збір в дохід держави 121, 80 грн.

Outcome: approved