Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

02.07.2014 р. позивач звернулась до суду із вказаним позовом. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 06.09.2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. Шлюб розірвано рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 30.08.2010 р.. Фактично з 2009 року шлюбні стосунки були припинені і з цього часу дитина проживає з нею, а відповідач проживає окремо, вихованням дитини не займається, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надіє дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти, заперечує проти виїзду дитини за кордон, чим порушує права та свободи вільного волевиявлення та пересування - створились умови, які шкодять інтересам дитини. Відповідач веде антисоціальний спосіб життя, схильний до агресії та шантажу, був судимий за крадіжку. Позивач у судовому засіданні підтримала заявлені вимоги. Відповідач позов не визнав, надав письмові заперечення, які підтримав у судовому засіданні та пояснив, що вважає заявлені позовні вимоги безпідставними, а обставини, що наведені в його мотивувальній частині надуманими, оскільки він не є хронічним алкоголіком чи наркоманом, має постійне місце проживання та роботи, постійно сплачує аліменти та періодично безпосередньо приймає участь у вихованні сина, ніколи не забуває про нього і намагається в межах своїх можливостей приймати участь у його вихованні, виходячи з особистої уяви про цей процес. Але атмосфера, яка існує між ним та позивачем, як колишньою дружиною, стає об'єктивною перешкодою з її боку у реалізації його бачення щодо його участі у повноцінному розвитку їх сина. Проблема їх особистих стосунків негативно впливає на їх дитину, що інколи створює емоційний бар'єр у його спілкуванні з дитиною. Він, як батько, перш за все піклується про психоемоційний стан свого сина та намагається не створювати передумов для спекулювання позивачем своїм впливом на дитину як його матері, в частині створення в уяві його сина образу батька як негативного елементу в його свідомості. Він, як батько, формує фінансові заощадження для подальшої матеріальної підтримки свого сина в процесі здобуття ним вищої освіти. Син не має тяжких хвороб та недугів, тому постійний медичний догляд, а також спеціалізоване медичне лікування йому не потрібні. Фізичний розвиток його сина є цілком адекватним та відповідає його баченню та уяві про гармонічне функціонування його організму. Його особистим переконанням є те, що реалізовувати потенціал його сина необхідно в країні де він народився. Постійне проживання в Україні та навчання в національних школах формує національну ідентичність та патріотичність у дитини. Вивчення рідної мови та культури формує справжні моральні та етичні основи повноцінної особистості, тому вважає свою позицію про тимчасову заборону виїзду за кордон об'єктивною та обізнаною, а також сформованою в інтересах дитини. Умовна судимість за крадіжку в нього була в минулому, але на момент подання позову вона погашена, інших правопорушень він не вчиняв, свою особисту провину за скоєний злочин усвідомив та вважає скоєне великою помилкою, яка в жодному випадку не буде повторною. За місцем роботи він характеризується позитивно, має повагу в колективі з боку співробітників та керівництва. З сусідами підтримує дружні або нейтральні стосунки. Спиртними напоями не зловживає. На обліку в психоневрологічному диспансері не перебуває. Аліменти, що призначені за рішенням суду сплачуються ним своєчасно у встановленому законодавством розмірі, заборгованості по сплаті аліментів немає. Він неодноразово особисто надавав добровільну матеріальну допомогу своєму сину, а також позивачці без фіксації цих фактів. Прокурор у судове засідання не з'явилася, надала заяву в якій просить розгляд справи проводити у її відсутність та зазначила, що проти позову заперечує, так як обставини викладені позивачем не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. [PERSON] проживає окремо від дитини, однак сплачує аліменти на її утримання, не є хронічним алкоголіком та наркоманом. Представник виконкому Тернівської районної у місті Кривому Розі ради у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, додав до заяви висновок виконкому Тернівської районної у місті ради від 24.03.2016 р. із якого слідує, що підстав щодо позбавлення батьківських прав не має. Заслухавши учасників процесу, дитину сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи-докази: копії: свідоцтва про одруження; свідоцтва про народження дитини; виконавчого листа по справі № 2-3451/2010; ухвали від 13.05.2014 р. Тернівського районного суду м. Кривого Рогу; свідоцтва про шлюб; характеристику з місця роботи [PERSON]; інформаційний лист щодо погашення заборгованості; висновок від 24.03.2016 р. виконкому Тернівської районної у місті Кривому Розі ради (а.с. 8, 9, 10, 11, 15, 70, 71, 80), судом встановлені такі обставини, що мають значення для справи та відповідні їм правовідносини. Сторони у справі є батьками [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу між батьками залишився проживати разом з матір'ю. Рішенням від 15.11.2010 р. Тернівського районного суду м. Кривого Рогу з відповідача стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини його доходу на утримання сина до повноліття дитини на користь позивача. Висновком виконкому Тернівської районної у місті Кривому Розі ради від 24.03.2016 року було визнано, що відсутні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно його неповнолітнього сина, оскільки батько дитини сплачує щомісячно аліменти на утримання сина, має бажання з ним спілкуватися, звернувся до виконкому з заявою про визначення часу та місця зустрічей з дитиною. Проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів негативної поведінки відповідача щодо дитини, також відсутні докази протиправної поведінки відповідача та негативний вплив такої поведінки на дитину. У матеріалах справи відсутні будь-які довідки лікувальних закладів про перебування відповідача на обліку у лікаря психіатра або нарколога, та докази проведення з відповідачем профілактичної роботи щодо неналежного виконання ним батьківських обов'язків попередження відповідача про відповідальність за невиконання батьківських обов'язків щодо утримання та виховання дитини. З пояснень свідків не встановлено факту ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків, які б могли бути підставою для позбавлення його батьківських прав. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, чи здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням , визначають відповідно до застосованого закону і процедур ,що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. При цьому, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Відповідно до п.п. 15, 16 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини,захист її інтересів,на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін..), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків,а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язав має місце,коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав,якщо вона,він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров*я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини; Із змісту зазначеної норми випливає,що ухилення від виконання юридичного обов'язку по вихованню дитини завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд, вважає,що позивач не довела, що відповідач свідомо та умисно не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання та виховання, вважає, що факт навмисного ухилення відповідача від виконання обов'язків по вихованню дитини судом не встановлено. Доводи позивача про ненадання відповідачем дозволу на виїзд дитини за кордон, як підставу для позбавлення батьківських прав судом відкидається, оскільки позивач має право для звернення до суду за захистом прав дитини з відповідним позовом про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Суд, відповідно до ч. 2 ст. 171 СК України, заслухавши думку дитини, що підтримувала позовну вимогу матері, вважає, що в даному випадку, позбавлення відповідача батьківських прав протирічить інтересам дитини. Згідно до ч. 3 ст. 171 СК України, суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Після дослідження та оцінки доказів у справі, надані сторонами, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, докази вважаються судом належними та допустимими згідно до ст. ст. 58, 59 ЦПК України, і вони свідчать про необхідність відмовити у задоволенні позовної вимоги, так як відсутні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно його неповнолітнього сина.

Outcome: dismissed