Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

04.03.2020 до Решетилівського районного суду надійшла вищевказана позовна заява, у якій позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом приміщенням, а саме у будинку [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , який є колишнім чоловіком дочки позивача - [PERSON] , зареєстрований у його будинку, але не проживає за цією адресою понад шість місяців. Фактичне місце його проживання за адресою: [ADDRESS] . Реєстрація відповідача у будинку [PERSON] перешкоджає останньому у оформленні субсидії. 01.09.2020 суддею Романенко О.О. відкрито провадження у справі, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 30.10.2020 закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, що підтверджується розписками (а.с.57-58). 11.01.2021 [PERSON] подав до суду клопотання, у якому просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с.59). 11.01.2021 [PERSON] надав до суду клопотання, у якому просить розглядати справу за його відсутності, заявлені позовні вимоги визнає у повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Повно та всебічно дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 209866905 від 22.05.2020 (а.с.40). Із довідки виконавчого комітету Решетилівської міської ради Полтавської області від 23.10.2020 №11-12/6207 (а.с.31) та копії домової книги про прописку громадян, проживаючих у будинку [ADDRESS] (а.с.7-8), вбачається, що у вищевказаному будинку разом із позивачем зареєстрований, зокрема, [PERSON] , [INFO] , який фактично не проживає (а.с.31). Судом також встановлено, що у жовтні 2002 року між сторонами укладено договір, за умовами якого [PERSON] надає для проживання [PERSON] кімнату у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , яка за першою вимогою власника повинна бути звільнена (а.с.63). Відповідач за своїм місцем реєстрації у будинку за адресою: [ADDRESS] не проживає понад один рік, що підтверджується актом обстеження житлового будинку (а.с.32). Суд не бере до уваги копії поетажного плану внутрішніх площ до житлового будинку, експлікації, акту виконаних робіт про завершення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння, ухвали про відкриття провадження у справі та рішення за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, технічного паспорту на житловий будинок, а також довідку про наявність заборгованості зі сплати аліментів, оскільки дані письмові докази не мають доказового значення у справі та не є належними та допустимими доказами при вирішенні спору про втрату права користування житловим приміщенням. Спір у справі виник із житлових правовідносин та його вирішення регулюється нормами житлового законодавства. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Згідно до ст. 71 Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. Реєстрація відповідача, який фактично понад рік не проживає за місцем своєї реєстрації, у житловому будинку, належному позивачу порушує його права власника. Таким чином, оскільки відповідач відсутній в будинку понад шість місяців без поважних причин, тому є передбачені Законом підстави для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З досліджених вище доказів встановлено, що відповідач не проживає та не з`являється у належному позивачу будинку понад шість місяців, доказів того, що позивач чинить перешкоди у доступі до житла відповідачу відсутні, тому суд доходить висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Окрім того, відповідач подав суду заяву про визнання позову. З огляду на зазначене, суд прийшов до висновку про відсутність підстав у розумінні ч. 4 ст. 206 ЦПК України для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права або інтереси інших осіб. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн, що підтверджується квитанцією № 30011435-1 від 17.02.2020 (а.с.1). Вказані кошти судового збору були зараховані до спеціального фонду державного бюджету України 17.02.2020, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України (а.с.10). Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічні положення закріплені в ч. 3 ст. 7 Закону Україна «Про судовий збір». Таким чином, враховуючи норми ч. 1 ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», на користь позивачки підлягає поверненню 50% сплаченого нею судового збору, що становить 420,40 грн (840,80х50%=420,40). Інші 50% сплаченого позивачкою судового збору, що становить 420,40 грн, підлягають стягненню на її користь з відповідача. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. На підставі викладеного, відповідно до ст. 71,72 ЖК Української РСР,

Outcome: approved