Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

04.03.2021 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Свій позов мотивує тим, що 15.06.2012 року з метою отримання банківських послуг [PERSON] підписав Заяву № б/н, відповідно до якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Оскільки, [PERSON] були порушені зобов`язання умов кредитного договору, у нього виникла заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» в сумі 127311, 31 грн., яка складається із: 1756, 34 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 269, 34 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 125285, 63 грн. - нарахована пеня. Разом з тим, [INFO] позичальник [PERSON] помер Зазначає, що після смерті [PERSON] спадщину прийняли [PERSON] та [PERSON] , шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Враховуючи наведене, просить стягнути із відповідачів в свою користь суму в розмірі 127311, 31 грн. заборгованості за кредитним договором та судові витрати по справі. 08.07.2021 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Філіповичем В.Є. було подано відзив на позовну заяву в якому останній зазначив, що [PERSON] не була дружиною [PERSON] , не знала про його борги, не брала та не могла брати участь у спадкуванні майна останнього після його смерті. Крім того, [PERSON] не бажала подавати і не подавала у визначений ст. 1270 ЦК України строк заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , оскільки вона не входить до кола осіб, які можуть претендувати на майно померлого. Жодного звернення із заявою до нотаріуса від [PERSON] з приводу прийняття спадщини після смерті [PERSON] не зареєстровано. Таким чином, вважати що [PERSON] , прийняла спадщину після смерті [PERSON] , внаслідок чого могла б успадкувати і кредитні зобов`язання, є помилковим, а тому в задоволенні вимог АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості просить відмовити у повному обсязі та стягнути з позивача на користь відповідача понесені витрати на правничу допомогу. 20.07.2021 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Філіпович- Силки Т.Ю. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого заявлені позовні вимоги не визнає у повному обсязі. Зазначає, що у даній справі строк поверенення кредиту розпочався з 2012, дати несплати щомісячного платежу, а відтак просила застосувати наслідки спливу строку позовної давності в порядку ст. 267 ЦК України та відмовити у задоволенні позову повністю, а також стягнути з позивача на користь відповідача понесені витрати на правничу допомогу. 28.07.2020 року та 30.08.2021 від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву з якого слідує наступне. Так, у даному випадку спадкоємцями, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є [PERSON] та [PERSON] . Вказана обставина підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідачів, де в якості адреси реєстрації зазначені: [ADDRESS] . Спадкоємці позичальника мали право подати заяву про прийняття або про відмову від спадщини у строк з 04.09.2018 року по 04.03.2019 року. Однак, у встановлений строк відповідачі не подали заяв про відмову від прийняття спадщини, а тому вважаються такоими, що прийняли спадщину. Разом з тим, зазначає, що обставини, на які посилається відповідач не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Враховуючи наведене, вважає позовні вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. До початку судового засідання представником позивача було подано до суду заяву з проханням слухати справу за його відсутності, позов підтримує, просить його задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явились, попередньо подализаперечення , у яких у задоволенні позову просили відмовити у повному обсязі. Представники відповідачів до початку судового засідання подали до суду заяви з проханням слухати справу за їх відсутності, проти задоволення позову заперечують із викладених у відзиві підстав. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 15.06.2012 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н, згідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. [INFO] [PERSON] помер. Зазначене підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . 06.07.2020 року Банком направлено Першій Луцькій державній нотаріальній конторі претензію кредитора, в якій він просив повідомити про спадкоємців померлого Боржника. 16.11.2020 року до спадкоємця [PERSON] - [PERSON] було направлено лист-претензію, згідно якого позивач пред`явив свої вимоги, однак така претензія відповідачем залишена без задоволення. Згідно з ст. 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. За приписами ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов`язанням. Відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї. Представник позивача в своїй позовній заяві як на підставу задоволення позову посилається на те, що відповідачі були зареєстровані разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому вважаються такими, що прийняли спадщину і повинні нести цивільно-правову відповідальність за борги спадкодавця. У зв`язку зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст. ст. 1281, 1282 ЦК України щодо строків пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора. Відповідно до ст. 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною другою та третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. За положеннями ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Виходячи із наведеного, при вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора, судом підлягає встановленню, яке саме майно спадкоємець отримав у спадщину та яка його вартість. Аналіз зазначених норм дає можливість зробити висновок про те, що спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише: у разі прийняття майна у спадщину; у межах вартості успадкованого майна; у розмірі, яка виникла за життя спадкодавця. Аналогічний висновок викладено у п. 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року роз`яснено, що з урахуванням положення ст. 1282 ЦК України спадкоємці боржника, за умови прийняття спадщини, є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Разом з тим, як вбачається із спадкової справи № 03/2019, заведеної 06.02.2019 року після смерті [PERSON] , жодного звернення з заявою до нотаріуса від [PERSON] , з приводу прийняття спадщини після смерті [PERSON] не зареєстровано. Таким чином, вважати що відповідач [PERSON] , прийняла спадщину після смерті [PERSON] , внаслідок чого могла б успадкувати і кредитні зобов`язання, є помилковим твердженням. За наведених обставин, позивач АТ КБ «Приватбанк» не довів факт успадкування [PERSON] кредитних зобов`язань після смерті [PERSON] . Враховуючи наведене, у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» в частині заявлених вимог до [PERSON] про стягнення заборгованості слід відмовити за безпідставністю, оскільки такі були пред`явлено до неналежного відповідача. Разом з тим, 06.02.2019 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Веремчука С.В. із заявою про прийняття спадкового майна за заповітом, яке залишилось після смерті її батька [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи № 03/2019, заведеної 06.02.2019 року після смерті [PERSON] . Враховуючи наведене, відповідач [PERSON] , як спадкоємець після смерті позичальника [PERSON] , прийняла спадщину та відповідно до вимог закону зобов`язана повернути позивачу суму боргу в межах вартості спадкового майна. Як встановлено судом, 15.06.2012 року між позивачем та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. До кредитного договору банк додав Витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за кредитним договором від 15.06.2012 року становить 127311, 31 грн., яка складається із: 1756, 34 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 269, 34 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 125285, 63 грн. - нарахована пеня. За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У заяві позичальника від 15.06.2012 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути, зокрема заборгованість за простроченими відсотками та нараховану пеню. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, який саме Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів позичальник та ознайомився і погодився з ним, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказаний документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному документі, що доданий банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15). Відтак, суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про пеню та штрафи за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із позичальником кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Суд вважає, що Витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису позичальника, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 15.06.2012 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17 провадження №14-131цс19 зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Відтак, враховуючи вищенаведене, підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача [PERSON] на користь банку заборгованості за простроченими відсотками та нарахованою пенею відсутні, а тому в цій частині позову слід відмовити. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 1756, 34 грн. Разом з тим, як встановлено судом, виходячи з умов кредитного договору та строку його дії, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності. Згідно ст. 141 ЦПК України понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у розмірі 31, 31 грн. (пропорційно розміру задоволених позовних вимог) підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial