Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-26 00:00:00

03.11.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON], в якому зазначено, що 25 травня 2007 року він з відповідачем зареєстрував шлюб у Виконавчому комітеті Щасливської сільської ради Цюрупинського району Херсонської області, про що було зроблено актовий запис № 03. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] Сімейні відносини припинені у березні 2016 року через несумісність характерів та різні погляди на життя. Майновий спір відсутній. На розірванні шлюбу наполягає, на примирення не згоден. 22.12.2017 року від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. 27.12.2017 року відповідачем [PERSON] до суду подано заяву, в якій вона позовні вимоги визнає, проти розірвання шлюбу не заперечує, відновлення сімї вважає не можливим, винним у розпаді сімї вважає позивача. Крім того, просила справу розглянути за її відсутності, після розірвання шлюбу просила залишити її чинне прізвище «Сіраченко». Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Крім того, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у звязку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, беручи до уваги заяву позивача та відповідача, суд вважає, що позов обґрунтований і на підставі ст. 110 СК України підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 25 травня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований у Виконавчому комітеті Щасливської сільської ради Цюрупинського району Херсонської області, про що було зроблено актовий запис № 03, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-МИ № 126442 (а.с.6). Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про їх народження серії І-МИ № 261512 та серії І-МИ № 261511 відповідно (а.с. 7,8). Відповідно до положень ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя, що передбачено ст. 110 СК України. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до\~статті 110 Сімейного кодексу України. Згідно\~ зі ст. 110 Сімейного кодексу України\~позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2\~ст. 112 Сімейного кодексу України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення, тому шлюб слід розірвати. Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, оскільки позивач наполягає на його розірванні, а відповідач проти його розірвання не заперечує, подружні стосунки між сторонами припинені з березня 2016 року, що свідчить про тривалість його формального існування, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін, а також права їхніх дітей, тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Разом з тим, посилання позивача на положення ст. 109 СК України у позовній заяві є необгрунтованими, оскільки позов до суду предявлений позивачем [PERSON] самостійно на підставі ч. 1 ст. 110 СК України, а норми ст. 109 СК України розповсюджуються на випадки розірвання шлюбу за рішенням суду за спільною заявою подружжя, яке має дітей, поданою та підписаною сторонами спільно. Суд, вирішуючи питання про розірвання шлюбу вважає за необхідне зясувати прізвище відповідача після розірвання шлюбу. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із положеннями ч.8 ст.294 ЦПК України, які на підставі ч.9\~ст.10 ЦПК України, застосовуються і до позовного цивільного судочинства, у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] у заяві від 27.12.2017 року зазначила про те, що вона бажає надалі іменуватися прізвищем «Сіраченко», суд приходить висновку про необхідність залишення відповідачеві її чинного прізвища. На пiдставi викладеного,

Outcome: approved