Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

02 вересня 2016 року позивачка звернулася до суду із позовом, відповідно до вимог, якого просить стягувати аліменти із відповідача на її користь на утримання сина [PERSON], 03.08.1998р.н., в розмірі 700 гривень щомісячно, починаючи з дня подачі заяви, з 02.09.2016 року і до закінчення ним навчання, до 31.01.2018 року. В обґрунтування позову посилається на те, що 04.12.2007 року Франківським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, шлюб між нею та відповідачем було розірвано, актовий запис №411 (а.с.2). Від вказаного шлюбу у них народився син [PERSON] (а.с.3), який на даний момент навчається на II-курсі денної форми навчання, у Відокремленому структурному підрозділі технологічного коледжу Національного Університету «Львівська політехніка», за спеціальністю 5.14010301 «Туристичне обслуговування», освітньо-кваліфікаційного рівня молодший спеціаліст, термін навчання триває з 01.09.2014 року по 31.01.2018 року (а.с.4). Поряд з цим, син навчається за кошти державного бюджету, але стипендії не отримує та знаходиться на утриманні матері. Окрім цього, після припинення стягнення аліментів із відповідача на її користь на утримання сина [PERSON] і до досягнення ним повноліття, відповідно рішення Радехівського районного суду від 28.11.2011 року, останній матеріальної допомоги в добровільному порядку не надає, але маючи відповідний заробіток та доходи, може надавати матеріальну допомогу. Визначивши розмір аліментів, вважає, що відповідач повинен сплачувати такі в твердій грошовій сумі, в розмірі 700 гривень щомісячно до закінчення сином навчання, оскільки вона щомісячно витрачає на потреби та навчання сина кошти в розмірі більше 700 гривень, що складає значну частину її заробітної плати. Просить позов задоволити. У судове засідання позивачка не зявилася, надавши письмову заяву, просить розгляд справи здійснювати у її відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить такі задоволити. На винесення заочного рішення не заперечує (а.с.16). У свою чергу, відповідач у судове засідання неодноразово не зявлявся, хоча про час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином. Про причини, що унеможливили його прибуття у судове засідання, суд не повідомив. Із врахуванням наведеного, на підставі ч.4 ст.169 та ч.2 ст.197 ЦПК України розгляд справи проведено без участі сторін, без застосування фіксування судового засідання технічними засобами та на підставі представлених суду доказів. Так, судом встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі (а.с.1-2), у них народився син [PERSON], 03.08.1998р.н. (а.с.3), який перебуває на утриманні позивачки (а.с.5) та навчається (а.с.4). Із довідки №69 від 04.02.2016р. вбачається, що [PERSON], навчається на II-курсі денної форми навчання, у Відокремленому структурному підрозділі технологічного коледжу Національного Університету «Львівська політехніка», за спеціальністю 5.14010301 «Туристичне обслуговування», освітньо-кваліфікаційного рівня молодший спеціаліст, термін навчання триває з 01.09.2014 року по 31.01.2018 року (а.с.4). У відповідності до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обовязків і не звільняє від обовязків щодо дитини. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому вказаний обовязок утримання дитини покладений на обох батьків та є однаковим для них обох. У п.20 постанови Пленуму від 15 травня 2006 року Про застосування окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів Верховний Суд України розяснив, що обовязок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обовязкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але не менше 23 років; продовження ними навчання; потреба у звязку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Відтак, за змістом ст.199 СК України обовязок утримати повнолітнього сина, який продовжує навчання, покладено на обох батьків. За змістом ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 Сімейного кодексу України, а саме: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Виходячи з норм вказаних статей, приймаючи до уваги, що син позивачки проживає разом із останньою та перебуває на повному її матеріальному утриманні і домовленості між нею та відповідачем про способи виконання обовязку утримувати такого не досягнуто, суд вважає вимогу позивачки про стягнення із відповідача аліментів на утримання сина [PERSON] правомірною. Виходячи із принципу диспозитивності, закладеному у ст.ст.11,60 ЦПК України, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, піддавши аналізу матеріали справи, суд приходить до висновку, що стан здоровя [PERSON] задовільний, йому не заподіяне каліцтво та джерел самостійного доходу він не має. Окрім цього, суд вважає, що і у відповідача стан здоровя, задовільний. Дані обставини судом враховані при визначенні розміру аліментів. Таким чином, приймаючи до уваги вищенаведене та рекомендації, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими, від так підлягають до задоволення. У відповідності до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тобто, слід зауважити, що при наявності у відповідача доказів щодо погіршення стану його здоровя, а також документального підтвердження зміни свого матеріального становища, він не позбавлений у майбутньому заявити вимогу про зменшення розміру аліментів. У відповідності із вимогами ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне із відповідача стягнути судові витрати.

Outcome: approved