Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

03 листопада 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог зазначив, що 29 травня 2013 року відповідач по справі отримав у нього в борг грошові кошти у розмірі 26000 гривень, про що власноруч написав розписку. Відповідно до зазначеної розписки [PERSON] зобов*язався повертати грошові кошти рівними частинами та повернути всю суму до 29 вересня 2013 року. В обумовлений строк відповідач своїх зобов*язань з повернення грошових коштів не виконав. Прозивач [PERSON] просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь суму боргу за розпискою від 29 травня 2013 року у розмірі 26000 гривень та інфляційні нарахування на підставі ст.625 ЦК України в розмірі 6760 гривень, а всього 32760 гривень. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав заявлений позов, посилаючись на викладені в ньому обставини. Наполягав на тому, що 29 травня 2013 року [PERSON] позичив відповідачу грошові кошти у сумі 26000 гривень саме як фізична особа і ці правовідносини жодним чином не пов*язані із підприємницькою діяльністю сторін по справі. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, посилаючись на те, що [PERSON] взагалі не отримував від [PERSON] грошових коштів, оскільки 29 травня 2013 року між СПД [PERSON] та Виробничо-дистриб*юторською компанією «Ембер Україна» в особі її керівника [PERSON] в усній формі було укладено договір купівлі-продажу зварювального апарату вартістю 26000 гривень із розстрочкою на 4 місяці, до 29 вересня 2013 року. Фактично між сторонами по справі було укладено інший правочин, який на вимогу [PERSON] було інтерпретовано в в розписку про отримання позики. Сторонами було порушено встановлений законом порядок укладання договору позики, а саме - вимоги щодо обов*язкової письмової форми договору. Крім того, в червні -липні 2013 року [PERSON] перерахував на банківську картку [PERSON] в ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти у сумі понад 34000 гривень, що вочевидь покриває суму позики та вартість зварювального апарату. Допитаний за клопотанням представника свідок [PERSON] пояснив, що одного дня в травні 2013 року він разом із [PERSON] їздив до м.Донецька з метою прибдання останнім зварювального папарату. Оскільки у відповідача по справі не вистачало коштів, він писав боргову розписку - про зазначену обставину йому відомо зі слів самого [PERSON] Пояснив, що цього дня в його присутності [PERSON] грошові кошти не отримував. Заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідка [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що 29 травня 2013 року відповідач [PERSON] написав розписку про те, що отримав в день складання цієї розписки від [PERSON] кошти в якості позики в сумі 26000 гривень, які зобов*язався повернути в строк до 29 вересня 2013 року рівними частинами кожного місяця (а.с.3). Оригінал розписки від 29 травня 2013 року наданий представником позивача по справі, досліджений в судовому засіданні та приєднаний до матеріалів справи (а.с.58). 03 липня 2014 року позивач направляв на адресу відповідача по справі претензію із вимогою про сплату ним суми боргу за договором позики в розмірі 26000 гривень (а.с.4). Згідно з ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми. Враховуючи положення вказаних статей, суд вважає, що наявна у [PERSON] розписка від 29 травня 2013 року, оригінал якої приєднаний до матеріалів справи та досліджений в судовому засіданні, є належним та достатнім доказом існування договору позики, отримання [PERSON] грошових коштів та невиконання ним своїх обов*язків із повернення позики. Згідно з положеннями ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов*язання, на вимогу кредитора зобов*язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Представником позивача надано розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції (а.с.45,59), який перевірений судом і є правильним, не спростований представником відповідача, при цьому інфляційні нарахування за час прострочення [PERSON] виконання грошового зобов*язання за період часу з жовтня 2013 року по грудень 2014 року становлять 6760 гривень. Виходячи з положень ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Будь-яких належних та допустимих доказів щодо оспорення договору позики відповідач суду не надав. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Відповідно до правил статті 59 ЦПК про допустимість доказів обставини справи , які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування. При розгляді справи відповідачем не надано належних та допустимих доказів як у підтвердження того, що між ним та позивачем склались правовідносини з приводу купівлі-продажу майна, а не займу грошових коштів, так і про виконання обовязку про повернення боргу у сумі 26000 гривень. Оцінивши сукупність обставин, що склалися в даній справі та надані на їх підтвердження докази, суд приходить до висновку про те, що між сторонами склались правовідносини, які регулюються ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, відповідач належним чином своїх зобов*язань не виконав, тому позов підлягає задоволенню та сума боргу у розмірі 26000 гривень з урахуванням інфляційних нарахувань у розмірі 6760 гривень, а всього - 32760 гривень підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Надані представником відповідача по справі копії квитанцій ПАТ КБ «ПриватБанк» про перерахування на користь [PERSON] грошових коштів, оригінали яких були досліджені в судовому засіданні (а.с.27-32) суд до уваги не приймає, оскільки жодна з них не містить даних про платника та призначення платежу. До того ж, з пояснень представників сторін в судовому засіданні вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] існували також і правовідносини, в яких вони виступали як суб*єкти підприємницької діяльності, в процесі якої між ними могли відбуватись грошові розрахунки. Наявність оригіналу боргової розписки від 29 травня 2013 року у кредитора [PERSON] спростовує доводи представника відповідача про належне виконання [PERSON] своїх зобов*язань з повернення позичених грошових коштів в розмірі 26000 гривень. Показання свідка [PERSON] суд до уваги не приймає, оскільки відповідно до ч.2 ст.1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно ст.88 ЦПК України судові витрати по справі слід віднести на відповідача [PERSON] На підставі ст.ст. 525,526,545, 625, 1046, ч.2 ст.1047, ст.1049, ч.1 ст.1051 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 209, 214, 215, ЦПК України,

Outcome: approved