Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

02.08.2019 позивач звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою, у якій просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22.01.2004 він придбав вищевказані будинок та земельну ділянку у [PERSON] , що підтверджується розпискою, оселився у будинку та добросовісно, відкрито і безперервно володіє і користується цим майном з 2004 року по цей час. [INFO] [PERSON] помер, спадщину після нього прийняли син [PERSON] та дружина [PERSON] , яка також померла [INFO] . Тому він змушений звернутися за захистом своїх майнових прав до суду. 24.09.2019 суддею Лизенко І.В. відкрито провадження у справі, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 24.11.2019 ухвалою суду відмовлено у прийнятті визнання позову [PERSON] до [PERSON] та Покровської сільської ради Решетилівського району Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відповідачами. Розгляд справи не було завершено у зв`язку із закінченням терміну відрядження судді Лизенко І.В. згідно рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 №175/о/15-19. Через відсутність у Решетилівському районному суді Полтавської області суддів, які б мали повноваження на здійснення судочинства, проведення повторного автоматизованого розподілу справи не відбулося, що підтверджується протоколом від 07.02.2020. За результатами повторного автоматизованого розподілу справ між суддями, 04.08.2020 справу передано на розгляд головуючому судді [PERSON] , яку зараховано до штату суду наказом від 06.07.2020 № 27а-ОС та повноваження на здійснення правосуддя якої розпочалися із 28.07.2020. 12.08.2020 справу прийнято до провадження суддею Романенко О.О., ухвалено розгляд справи проводити повторно в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання та призначено відкрите підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 16.09.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. У судове засідання сторони не з`явились, будучи повідомленими про дату, час та місце судового розгляду належним чином, що підтверджується розписками про вручення судових повісток та рекомендованими повідомленнями, в тому числі й у порядку п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Позивачем та представником позивача подано до суду зави про розгляд справи за їхньої відсутності. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Повно та всебічно дослідивши письмові докази у справі, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.1 та 2\~ст. 12 ЦПК). Згідно\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлені наступні обставини у справі. 22.01.2004 [PERSON] придбав у [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 50,5 кв.м., житловою площею 20,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, загальною площею 0,2487 га, яка розташована на території с. Шкурупії, Жовтневої сільської ради, Полтавського району, Полтавської області, однак належного переоформлення права власності сторони не здійснили. На підтвердження факту укладення даного договору позивачем надано розписку від 22.01.2004 року, відповідно до якої, [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в сумі 20\~000,00 гри. (двадцять тисяч) гривень 00 копійок за будинок та земельну ділянку, що розташовані в [ADDRESS] (а.с.18). Позивач зазначає, що із січня 2004 року він оселився у вищезазначеному будинку і постійно в ньому проживає. За власні кошти здійснює поточний ремонт та підтримує будинок у належному стані. У довідці № 02-24/381 від 19.06.2019 року, виданої Покровською сільською радою Решетилівського району Полтавської області, зазначено що, [PERSON] проживає без реєстрації з 2004 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.24). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , що видане Київським районним у м. Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 16.04.2018 року (а.с.19). [INFO] померла його дружина [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , що видане Київським районним у м. Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 07.11.2018 року (а.с.20). Відповідно до довідки Покровської сільської ради Решетилівського району Полтавської області від 09.12.2029 № 02-24/747 вбачається, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належав згідно свідоцтва про право на спадщину за законом № 1431 від 16.05.1995 [PERSON] (а.с.56). Спадкоємцями майна після померлого [PERSON] були його син [PERSON] та дружина [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно з довідкою приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Дубової Т.В. спадкоємцем, який прийняв спадщину після померлої [PERSON] є син померлої [PERSON] (а.с.61). Спір у справі виник із правовідносин набуття права власності та його вирішення регулюється нормами цивільного законодавства. Позивач зазначає, що проживає у вказаному домоволодінні як фактичний власник, добросовісно, відкрито, безперервно володіє нерухомим майно у зв`язку із чим вважає, що на підставі ст. 344 ЦК України, має право набути право власності на вказане нерухоме майно за набувальною давністю. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України) Відповідно до\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 344\~Цивільного кодексу\~України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державні реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Безтитульне володіння це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Таким чином, виходячи зі змісту вказаної правової норми, цей спосіб набуття права власності встановлюється на сукупності обставин, зазначених у цій статті, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном, як своїм власним. При цьому тривалість означає, що повинен закінчитися передбачений у законі строк, добросовісність означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, відкритість означає, що володіння є відкритим, безперерервність означає, що на протязі зазначеного у законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов`язку повернути річ власнику, а також йому не пред`явлено позовів про повернення майна. В свою чергу у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 червня 2018 р. у справі № 703/6177/15-ц (провадження № 61-8051св18) наведена правова позиція згідно якої добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~ст. 344 ЦК України\~дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. Звідси йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності\~добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності. Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені\~ст. 344 ЦК України. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 р. у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Згідно ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд, враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду. У відповідності до ч. 1\~ст.626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.\~Згідно\~ст. 655 ЦК України\~за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Положеннями\~ст. 657 ЦК України\~(в редакції, що діяла станом на 2004 рік) передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Судом встановлено, що позивачем за домовленістю з власником домоволодіння [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, який сторони у встановленому законом порядку належним чином не оформили. На підтвердження придбання спірного домоволодіння позивачем надано розписку від 22.01.2004 року. При цьому даний правочинне був належним чином оформлений протягом майже 14 років та сторони правочину не вчиняли жодних дій щодо його оформлення. В подальшому власник домоволодіння [PERSON] помер [INFO] . На момент його смерті він разом з позивачем належним чином не оформили договір купівлі-продажу нерухомого майна. Таким чином, спірне нерухоме майно перейшло у спадкову масу до спадкоємців [PERSON] , яка померла [INFO] , та [PERSON] відповідача у справі, а після смерті [PERSON] до спадкоємця [PERSON] . У підготовчому судовому засіданні 16.09.2020 відповідач визнав позов, однак ухвалою суду відмовлено у прийнятті визнання позову. Обґрунтовуючи визнання позову, відповідач пояснив, що він є єдиним спадкоємцем спадкового майна після смерті батьків [PERSON] та [PERSON] , який прийняв спадщину, та до загального обсягу спадкового майна також входить житловий будинок в [ADDRESS] . Однак він не має наміру оформлювати свої права на даний будинок, щоб його не декларувати. Факт прийняття спадщини після смерті [PERSON] відповідачем у справі підтверджено довідкою приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Дубової Т.В. (а.с.61). Таким чином, позивач звертаючись до суду з позовом достовірно знав, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , належали в порядку спадкування [PERSON] , тобто відносини між ними виникли на підставі договору. На момент звернення з позовом до суду позивач достовірно був обізнаний про те, що право на спірне нерухоме майно, у тому числі й за правом представлення, увійшло до спадкової маси після смерті [PERSON] та право на належне його оформлення перейшло до відповідача [PERSON] , який наділений правом щодо його розпорядження після вчинення дій щодо оформлення своїх спадкових прав. Суд, встановивши у справі фактичні обставини та надавши їм оцінку в сукупності з нормами матеріального права приходить до висновку, що відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачем на спірне нерухоме майно за набувальною давністю, оскільки позивач не є добросовісним набувачем майна в розумінні\~статті 344 ЦК України, а право на оформлення спадкових прав на спірне нерухоме майно належить відповідачу. Окрім того, суд зауважує, що абзацом 2 пунктом 13 постанови Пленуму ВССУ\~від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»\~передбачено, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. В свою чергу, залучення позивачем Покровської сільської ради Решетилівського району Полтавської області, як співвідповідача у даній цивільній справі не відповідає змісту зазначених правовідносин, оскільки як вбачається зі змісту позовної заяви позивачу був відомий власник даного об`єкту нерухомого майна. Спірне майно не визнано відумерлою спадщиною та не перейшло у власність до Покровської сільської ради.. Таким чином, суд дійшов висновку, що зазначений орган місцевого самоврядування є неналежним відповідачем у даній справі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 р. у справі № 523/ 9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) висловлена правова позиція про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному\~ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Окрім того, суд звертає увагу на те, що суд не може підміняти собою повноваження будь-яких осіб чи державних органів щодо вчинення ними дій юридичного характеру, в тому числі й щодо оформлення права власності в порядку спадкування. У зв`язку із зазначеними обставинами суд не приймає визнання позову відповідачами\~ [PERSON] та представника Покровської сільської ради Решетилівського району Полтавської області. За змістом статей\~12,\~13,\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі „Ващенко проти України\~(Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 р. зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно із\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Відповідно до ч.1\~ст. 263 ЦПК України\~обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи, що позивач намагався визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку, посилаючись на те, що спірне майно він отримав на підставі договору купівлі-продажу, тобто підставно, суд приходить до висновку, що він знав про володіння чужим майном, що виключає можливість застосування набувальної давності, так як відсутня ознака добросовісності володіння, а тому положення\~статті 344 ЦК України\~до спірних відносин застосуванню не підлягають. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення його позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах у справі, які доводять добросовісність набуття ним спірного майна, як необхідної обставини для визнання за ним права власності за набувальною давністю, а тому суд дійшов\~висновку про відмову в задоволенні позову. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed