Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-01 00:00:00

02 березня 2018 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] із позовною заявою до Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, в якій просив суд поновити його на посаді заступника директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківської контори матеріально-технічного забезпечення»; стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківської контори матеріально-технічного забезпечення» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 13.11.2012 року, відповідно до наказу № 97 його було прийнято на посаду заступника директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення». 02.01.2018 року наказом №4 позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.4 ст. 40 КЗпПУ. Вказане звільнення позивач вважає незаконним та безпідставним з наступних обставин. Так, відповідачем було порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення, а саме позивача не було ознайомлено з наказом про звільнення його з роботи та не було вручено його копії. Трудову книжку у день звільнення не було отримано позивачем. Також з позивачем не було проведено повний розрахунок у день його звільнення. Окрім того, позивач посилається на те, що у день його звільнення 02.01.2018 року, за прогул, він був присутній на роботі та написав заяву про відпустку, яка була прийнята начальником юридичного відділу. 03 лютого 2018 року позивач прийшов на роботу, директор підприємства повідомив йому, що його заява на відпустку була ним отримана та буде задоволена. 05 лютого 2018 року, коли позивач вийшов на роботу після відпустки, він дізнався, що був звільнений з роботи 02.01.2018 року. Вказані дії відповідача позивач вважає незаконними і тому він вимушений був звернутися до суду з вказаною позовною заявою. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 березня 2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] (місце реєстрації [ADDRESS], адреса місця проживання [ADDRESS] ) до Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» ( місце знаходження 61064, м. Харків , вул.. Цемнтна, 3), про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. 02 квітня 2018 року від ТВО директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» Гайворонського М.О. надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого він заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] посилаючись на наступне. Так, 02.01.2018 року позивач був відсутній на робочому місці з 09.00 до 12.30 години та з 13.00 до 17.30 години. Стосовно даного факту комісією створеною на підприємстві було складено відповідний Акт № 3.1 від 02.01.2018 року. Того ж дня, комісією було складено Акт, в якому було визнано відсутність позивача на роботі 02.01.2018 року - прогулом. На підставі вказаних актів та доповідних записок головного бухгалтера Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» від 02.01.2018 року прийнято рішення про звільнення позивача з роботи за п.4 ст. 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин. 03.01.2018 року позивач з'явився на підприємстві та повідомив про те, що він перебуває у відпустці та відмовився ознайомлюватися з наказом про звільнення, з актом про відсутність на робочому місці та від надання будь-яких пояснень з цього приводу. При цьому відповідач зазначає, що заяви позивача про відпустку вони 02.01.2018 року не отримували. Відповідач зазначає, що усі розрахунки з позивачем були проведені належним чином, залишок коштів, які відповідач повинен сплатити позивачу на теперішній час задепоновано на рахунку 662 «Розрахунки з депонентами». Однак позивач, на неодноразові звернення відповідача з прохання з'явитися на підприємство для отримання трудової книжки та проведення повного розрахунку, не з'явився. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 квітня 2018 року заяву позивача [PERSON], яка міститься у письмових поясненнях на відзив відповідача про виклик свідків повернуто позивачеві без розгляду. 11 травня 2018 року від позивача по справі надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої він просив суд визнати незаконними дії відповідача щодо безпідставного звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України; зобов'язати Державне підприємство Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення», протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили, внести відповідний запис до трудової книжки позивача про його звільнення з посади заступника директора з 11 травня 2018 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін; зобов'язати Державне підприємство Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» провести належний розрахунок з позивачем; стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» на користь позивача оплату за час вимушеного прогулу з 05 лютого 2018 року по 11 травня 2018 року у розмірі 15 666, 66 грн.; стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» на користь позивача оплату за невикористані відпустки у розмірі 12 500, 00 грн. 24 травня 2018 року до Жовтневого районного суду м. Харкова від ТВО директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» Гайворонського М.О. надійшли письмові заперечення до заяви позивача про уточнення позовних вимог, відповідно до яких він вважає, що заява про уточнення позовних вимог підлягає залишенню без розгляду, оскільки вона подана не у строки встановлені ЦПК України. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 червня 2018 року цивільну справу за позовом [PERSON] до Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - прийнято до провадження судді Жовтневого районного суду м. Харкова Труханович В.В. Призначено до розгляду в судове засідання. Позивачв судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав в повному обсязі, просив суд його задовольнити. Представник відповідача - Харченко В.Є., яка діє на підставі Довіреності № 020/06 від 20.06.2018 року, та директор Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» Гайворонський М.О., в судовому засіданні проти позову заперечували в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у відзиві. Суд, вислухавши пояснення представників відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Конституція України гарантує право кожного громадянина на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі роду трудової діяльності та захист від незаконного звільнення. (ст. 43 Конституції України) Так, в судовому засіданні було встановлено, що Наказом ТВО Директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» від 13.11.2012 року № 97 було прийнято [PERSON] на роботу на посаду заступника директора з 13 листопада 2012 року з посадовим окладом згідно зі штатним розписом на повний робочий день. В своїй позовній заяві позивач зазначив, що 02 січня 2018 року, після знаходження його на лікарняному, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 4004 від 29.12.2017 року, він вийшов на роботу до Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» (а.с. 8) Того ж дня, він почав погано себе почувати, у зв'язку з чим написав заяву про надання йому щорічної відпустки. Як вбачається з заяви [PERSON] від 02.01.2018, про надання календарної відпустки на 31 календарний день з 03.01.2018 року, в ній міститься відмітка про її отримання 02.01.2018 року о 10.00 годині. (а.с. 7) При цьому суд зазначає, що у вказаній заяві не міститься прізвища, ім'я, по-батькові посадової особи, яка отримала вказану заяву, чи штампу підприємства. З канцелярської Книги Вхідної кореспонденції ДП МОУ ХК МТЗ за 2018 рік також не вбачається, що до підприємства 02.01.2018 року надходила заява [PERSON] про відпустку. (а.с. 94-96) Окрім того, відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. (ст. 75 КЗпП України) В ст. 79 КЗпП України встановлено порядок надання щорічних відпусток. Так, черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. З заяви [PERSON] вбачається, що ним була написана заява про надання йому відпустки не за два тижні, як то передбачено КЗпП України, а за один день до відпустки. Позивачем також не було надано доказів того, що за графіком встановленим на підприємстві він повинен був йти у відпустку саме з 03.01.2018 року, та що тривалість його відпустки становить саме 31 календарний день, та за який період вона була взята. Окрім того, суд зазначає, що позивачем не було перевірено, чи дійсно йому надали вказану відпустку, що він був ознайомлений з наказом про надання відпустки, а посилання позивача на те, що 03.01.2018 року директор погодився надати йому відпустку, не знайшли свого підтвердження наявними в матеріалах справи доказами, як і сам факт звернення позивача з такою заявою. Отже, вказана заява про надання відпустки, долучена позивачем до матеріалів справи не може сприйматися судом як належний та допустимий доказ у справі. Позивач в своїй позовній заяві зазначив, що 05.02.2018 року, коли він вийшов з відпустки йому стало відомо, що його звільнили з роботи 02.01.2018 року. В свою чергу представники відповідача, в судовому засіданні пояснили, що 02 січня 2018 року позивач [PERSON] був відсутній на робочому місці. Згідно зі ст.139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Прогулом є відсутність працівника на роботі більше трьох годин без поважних причин, тому суд, з'ясовуючи законність звільнення працівника на підставі п.4 ч.1ст.40 КЗпП України, повинен встановити причини відсутності працівника на робочому місці та їх поважність. Пленум Верховного Суду України в п.24 Постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обов'язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця. Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з'ясування поважності причин його відсутності. Так, з журналу обліку перебування робітників на роботі ДП МОУ ХК МТЗ, вбачається, що в ньому відсутній підпис [PERSON] про вихід ним на роботу 02 січня 2018 року. (а.с. 97-100) З табелю обліку робочого часу за січень 2018 року ДП МОУ ХК МТЗ також вбачається, що 02.01.2018 року [PERSON] не з'явився на роботу. (а.с. 101) Про факт відсутності позивача на роботі Головним бухгалтером Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» Семченко А.Б. було складено доповідну записку, з якої вбачається, що 02 січня 2018 року о 09.00 год. на робочому місці фактично був відсутній заступник директора ДП МОУ ХКМТЗ - [PERSON] (а.с. 33) 02 січня 2018 року відбулося засідання комісії ДП СОУ ХКМЗ з питання відсутності на роботі [PERSON] 02 січня 2018 року, за результатами якого було вирішено заактувати відсутність на роботі працівника [PERSON] та клопотати перед керівництвом про звільнення [PERSON], про що було складено відповідний протокол. (а.с. 107-108) Цього ж дня комісію у складі, голови комісії: головного бухгалтера ДП МОУ ХКМТЗ Семченко А.Б., членів комісії: начальника АГВ ДП МОУ ХКМЗ Спасського В.М., комірника [PERSON] та інженера ОП ДП МОУ ХКМТЗ [PERSON] було складено Акт № 3.1 про відсутність на роботі 02 січня 2018 року працівника ДП МОУ ХКМТЗ [PERSON] з 09.00 до 12.30 год та з 13.00 до 17.30 години. (а.с. 34) Вказаною комісією того ж дня було складено Акт № 3.2 про підтвердження факту прогулу 02 січня 2018 року працівника ДП МОУ ХКМТЗ [PERSON], в якому було запропоновано звільнити працівника ДП МОУ ХКМТЗ заступника директора [PERSON] за прогул в порядку, передбаченому п. 4 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 35) Представник відповідача пояснила, що комісією було запропоновано [PERSON] ознайомитися з вказаними вище Актами № 3.1 та № 3.2 від 02 січня 2018, однак він відмовився від надання пояснень, про що було складено Акт № 3.3 про відмову [PERSON] в ознайомленні від 02 січня 2018 року. (а.с. 36) Однак, вказані твердження представника відповідача викликають у суду сумніви, оскільки Актами № 3.1 та № 3.2 від 02 січня 2018 року було встановлено відсутність [PERSON] на роботі, тому стає не зрозумілим, як він відмовився від надання пояснень з приводу прогулу, оскільки його не було на роботі. Тому суд приходить до висновку, що відповідачем не було запропоновано позивачу надати пояснення щодо причини прогулу 02 січня 2018 року. 02 січня 2018 року Головний бухгалтер Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» Семченко А.Б. звернулась до ТВО Директора ДП МОУ ХКМТЗ Гайворонського М.О. з доповідною запискою, відповідно до якої вважала за необхідне застосувати до [PERSON] дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення. (а.с. 37) В судовому засіданні представник відповідача пояснила, що 03 січня 2018 року позивач також відмовився надавати пояснення щодо причин відсутності на роботі 02 січня 2018 року, про що було складено відповідний Акт № 3.4. (а.с. 38) Факт знаходження позивача на роботі 03.01.2018 року, підтвердив і сам позивач у своїй позовній заяві. Наказом (розпорядженням) № 4 про припинення трудового договору (контракту) від 02 січня 2018 року було звільнено [PERSON] - заступника директора за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпПУ. (а.с. 39) Заходами дисциплінарного стягнення є догана і звільнення (частина перша статті 147 КЗпП України). Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (ст. 148 КЗпП). До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. ( т.1.ч. 1 ст. 149 КзПП) При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника (частина 3 статті 149 КзпП України). Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду трудових спорів», при розгляді судами справ щодо накладення дисциплінарних стягнень судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом для накладення стягнення, чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховувались обставини, за яких вчинено проступок тощо. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що він був присутній на робочому місці 02.01.2018 року, а доказами, наявними в матеріалах справи, підтверджується факт його відсутності на робочому місці, що за своєю суттю є прогулом в розумінні ст. 40 КЗпП України. Позивач в своїй позовній заяві просив суд зобов'язати Державне підприємство Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення», протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили, внести відповідний запис до трудової книжки позивача про його звільнення з посади заступника директора з 11 травня 2018 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін суд зазначає наступне. Так, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильними або такими, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Виходячи з встановлених обставин та наведених положень законодавства, формулювання причин звільнення позивача в наказі від 02 січня 2018 року відповідає фактичним причинам звільнення позивача та сформульовано у точній відповідності до п.4 ст. 40 КЗпП України із зазначенням пункту, частини та статті закону, як того вимагає ст. 235 КЗпП України. Пункт 1 ст.36 КЗпП України передбачає можливість припинення трудового договору за угодою сторін. Закон не перешкоджає тому, що за угодою сторін припинялися і трудові договори, укладені на невизначений строк. Працівник має право в будь-який час розірвати трудовий договір, попередивши про це власника за два тижні. Якщо працівник просить про звільнення до закінчення зазначеного двотижневого строку, власник може погодитися на це. Але в такому разі звільнення здійснюється з ініціативи працівника, а не за угодою сторін (п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику розгляду судами трудових спорів».). У разі звільнення за угодою сторін ініціатива щодо припинення трудового договору може надходити як від працівника, так і від роботодавця. Якщо звільнення ініціює працівник, то він подає заяву на ім'я керівника, в якій просить звільнити його у зазначений термін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП. При цьому працівник не зобов'язаний зазначати причину звільнення. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. № 9 зазначається, що в разі домовленості між працівником і роботодавцем про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник і працівник дійшли взаємної згоди. З огляду на це, суд зазначає, про відсутність правових підстав для звільнення позивача за п.1 ст.36 КЗпП України, оскільки припинення трудового договору на підставі п.1. ст. ст.36 КЗпП України слід здійснювати саме на підставі угоди сторін про припинення трудових відносин, з якої чітко випливатиме дійсне волевиявлення і працівника, і роботодавця. Як встановлено судом, позивач не підтвердив належними доказами ініціювання звільнення, заяви на ім'я відповідача, в якій просить звільнити його у зазначений термін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП не надавав, іншим способом роботодавця про припинення договору за угодою сторін не повідомив, волевиявлення і працівника, і роботодавця не підтвердив. Не підтвердив волевиявлення і представник відповідача у судовому засіданні. Оскільки підстави для визнання формулювання причин звільнення позивача неправильним відсутні, суд встановив, що звільнення позивача було проведено у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому вимоги позивача стосовно визнання незаконними дії відповідача щодо безпідставного звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України та стягнення з Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» на користь позивача оплати за час вимушеного прогулу з 05 лютого 2018 року по 11 травня 2018 року у розмірі 15 666, 66 грн. не підлягають задоволенню. Частиною1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу. За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Позивач просив суд зобов'язати Державне підприємство Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» провести належний розрахунок з позивачем та стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківська контора матеріально-технічного забезпечення» на користь позивача оплату за невикористані відпустки у розмірі 12 500, 00 грн. Як вбачається з Бухгалтерської довідки № 61 від 13.03.2018 року [PERSON] нарахована: Компенсацію за невикористану відпустку за 61 календарний день в сумі 12 471, 45 грн. У січні 2018 року було проведено перерахунок: -Лікарняні за рахунок Фонду соціального страхування від тимчасової втрати працездатності, в результаті чого утримано зайво нараховані йому кошти у сумі 200, 64 грн.; -Утримана сума помилково нарахованої доплати за вислугу років листопад 2017 року (виявлена арифметична помилка). Всього нараховано: 11 511, 95 грн. Утримано: податок з доходів фізичних осіб 2 072, 15 грн. Військовий збір 172, 83 грн. Належить до виплати 9 267, 12 грн. (а.с. 40-41) Також представником відповідача в судовому засіданні 31 липня 2018 року було надано нову Бухгалтерську довідку про розрахунки з [PERSON] на момент звільнення. Відповідно до якої станом на 01 січня 2018 року на бухгалтерських рахунках підприємства враховувалась заборгованість перед [PERSON] : на рахунку 661 «Розрахунки з працівниками з заробітної плати» за грудень 2017 року в сумі 815,94 гривень, на рахунку 662 «Розрахунки за іншими виплатами» лікарняні, що виплачуються за рахунок Фонду соціального страхування від тимчасової втрати працездатності» за грудень 2017 року в сумі 5294,97 грн. Сума заборгованості з виплати заробітної плати за грудень 2017 року виплачена в повному обсязі 09.01.2018 року за відомістю №25 на банківську картку. Належні до виплати лікарняні виплачені [PERSON] після отримання матеріального фінансування від ФСС з ТВІІ з каси підприємства 28.02.2018 року по видатковому касовому ордеру № 38 в сумі 5294,97 грн. в повному обсязі . [PERSON] був звільнений з посади заступника директора, за наказом №4 від 02.01.2018 р.. у січні 2018 року був проведений розрахунок при звільненні. Через відсутність відпрацьованого часу у січні 2018 року нарахувань за окладом не проводилось , однак йому була нарахована: компенсація за невикористану відпустку за 61 календарний день в сумі 12471,45 грн. всього нараховано: 12471,45 грн. з цієї суми утримано: податку з доходів фізичних осіб в сумі 2244,86 грн., військовий збір в сумі 187,07 грн. всього утримано 2431,93 грн. Належить до виплати 10039,52 грн. Оскільки [PERSON] не було надано інформації щодо методів проведення виплати ( в який спосіб, який час, якою датою) належних їм коштів, будо проведено бухгалтерську операцію з зарахуванням цих сум на рахунок 662 «Розрахунки з депонентами». Станом на 31 липня 2018року на бухгалтерському рахунку 662 «Розрахунки з депонентами» враховується заборгованість з депонованої заробітної плати [PERSON] в сумі 10039,52 грн. (а.с. 102, 106) Відповідно до п. 1.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ від 15.12.04 р. № 637, депонована заробітна плата - це готівкові кошти, отримані підприємствами (підприємцями) для виплат, пов'язаних з оплатою праці, і не виплачені у встановлений строк окремим фізичним особам. Тобто це зарплата, яка видається виключно з каси підприємства і за якою працівник своєчасно не прийшов. Підприємства мають право зберігати у своїй касі понад установлений ліміт отримані з банку для виплати зарплати грошові кошти протягом трьох днів, включаючи день одержання коштів із банку (у деяких випадках цей строк становить п'ять днів). Якщо в зазначені строки працівник не з'явився для її одержання в касу підприємства, то така зарплата вважається депонованою, а працівник, що не одержав зарплату, - депонентом. Така депонована заробітна плата або повертається в банк не пізніше наступного робочого дня банку, або залишається в касі в межах установленого ліміту каси. Після закінчення встановлених строків виплати заробітної плати касир повинен зробити напис «Депоновано» у платіжних (розрахунково-платіжних) відомостях навпроти прізвищ працівників, які не прийшли. Після цього він складає реєстр депонованих сум і робить запис у книзі депонентів. При перевищенні депонованих сум ліміту каси на них оформляють один загальний видатковий касовий ордер і повертають їх у банк. Термін позовної давності за депонованою заробітною платою - три роки (це загальний термін позовної давності, передбачений ч. 1 ст. 257 Цивільного кодексу України). Після цього неотримана заробітна плата перераховується до бюджету. Відповідно до Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов'язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженої наказом Мінфіну від 30.11.99 р. № 291, у бухобліку відображають депоновані суми за кредитом субрахунку 662 «Розрахунки з депонентами», а виплату цієї заборгованості із зарплатні - за дебетом зазначеного рахунку. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оскільки грошові кошти у вигляді заборгованості за невикористану відпустку були нараховані позивачу та задепоновані на рахунку, у відповідача відсутня будь-яка заборгованість перед позивачем. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] не підлягає задоволенню у повному обсязі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», а також враховуючи те, що у задоволені позову позивача, який звільнений від сплати судового збору, було відмовлено, судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed