Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

03 вересня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, предметом якого є: визнання дійсним договору купівлі - продажу від 05 грудня 2011 року житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]; визнання за [PERSON] права власності на вказаний житловий будинок. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 05 грудня 2011 року сторони уклали угоду купівлі-продажу вище вказаного житлового будинку. Домовившись про істотні умови договору, сплативши ціну за будинок, позивачка із родиною вселилася до спірного будинку. Оскільки відповідачка не проживає в Україні і тому цей договір посвідчити нотаріально неможливо, [PERSON] змушена звернутися з позовом до суду. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, просили його задовольнити. Позивачка дала пояснення, що у 2002 році вона та [PERSON] уклали усний договір купівлі-продажу належного останній житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Позивачка передала [PERSON] кошти за будинок та вселилася в нього. У зв'язку із тим, що [PERSON] виїхала на постійне проживання до Литви, оформити та нотаріально посвідчити договір не виявляється можливим. Відповідачка, будучи у порядку, передбаченому ч. 9 ст. 74 ЦПК України, належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи через оголошення у пресі (а.с. 65, 66), до суду не з'явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, допитавши свідка, розглянувши позовну заяву та дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 01 жовтня 1991 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу набула у власність житловий будинок, розташований в с. Іванівка Очаківського району, Миколаївської області (а.с. 15, 16). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] дала показання, що вона живе по сусідству з позивачкою. Остання придбала належний [PERSON] будинок у розстрочку приблизно у 2002 році і з того часу в ньому проживає. Як вбачається з матеріалів справи, 05 грудня 2011 року [PERSON] склала у простій письмовій формі довіреність на продаж житлового будинку, якою уповноважила [PERSON] продати будинок на умовах та за ціною на власний розсуд (а.с. 9). Вирішуючи переданий на розгляд суду спір, слід виходити з такого. Відповідно до ч.1 ст. 328 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України). Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом (ч. 5 ст. 656 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ч. 3 ст. 640 ЦК України). Якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР, в редакції, чинній у 2002 році, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що як ЦК УРСР, так і ЦК України вимагають укладення договору купівлі-продажу житлового будинку в письмовій нотаріальній формі, а також державної реєстрації такого договору. Згідно з нормою ст. 220 ЦК України, якою обґрунтовує свої вимоги позивачка, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Вирішуючи спір про визнання дійсним правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, суд звертає увагу на те, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними, а отже не створюють прав та обов'язків для сторін. Обгрунтовуючи вимогу про визнання договору купівлі-продажу дійсним, представник позивачки посилається на довіреність на продаж житлового будинку від 05 грудня 2011 року (а.с. 9), яка, на думку, представника, свідчить про волевиявлення продавця і підтверджує факт продажу будинку. Суд не погоджується з такою правовою позицією представника, вважає її помилковою з огляду на наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. За змістом ч. 1 ст. 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. З аналізу викладеної норми вбачається, що довіреність на продаж житлового будинку підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки договір купівлі-продажу будинку, відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України, має бути посвідчений нотаріально. Враховуючи викладене, а також той факт, що довіреність, надана позивачкою на підтвердження укладення договору купівлі-продажу, не є нотаріально посвідченою та, крім цього, не може замінити належним чином оформлений договір, а інших доказів, які б підтверджували набуття позивачкою у власність спірного будинку суду не надано, суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу житлового будинку є неукладеним, а відтак підстав для задоволення позову не вбачається. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed