Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

03 жовтня 2014 року представник позивач звернулась до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила суд визнати дії відповідача, порушення гарантії схоронності майна, вилученого з індивідуального сейфа позивача, та відмову у поверненні майна в сумі 5000,00 доларів США, що по курсу НБУ станом на 25 червня 2014 року становить 11,881919 гривень за 1 дол. США, тобто 59409,59 гривень, що належить позивачу [PERSON], протиправними; зобов'язати відповідача повернути позивачу вилучене майно - грошові кошти в сумі 5000,00 доларів США, що по курсу НБУ станом на 25 червня 2014 року становить 11,881919 гривень за 1 дол. США, тобто 59409,59 гривень; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5000,00 гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача послалась на те, що 27 квітня 2012 року на виконання наказу по банку № Э.К2.0.0.0.0./17-14 від 03 квітня 2012 року за підписами членів комісії - керівника відділення № 50 - Южда Л.В., заступника керівника відділення з обслуговування індивідуальних Vip - клієнтів - Стадник О.І., керівника департаменту безпеки ГО по РП - Дяченко С.В., старшого касира операціоніста відділення № 50 - Курилко О.М. було складено акт про те, що комісією зроблено розкриття та вилучення цінностей з індивідуального сейфа [NUMBER], що знаходиться в сховищі для індивідуальних сейфів відділення №50 філії розрахунковий центр ПАТ КБ «ПриватБанк» за адресою: м. Київ, пр-т Перемоги, 27а. При розкритті в сейфі були виявлені наступні цінності: 53000,00 доларів США та 12900,00 євро. Усі цінності були передані на збереження в касу відділення № 50 філії Розрахунковий центр ПАТ КБ «ПриватБанк», за адресою: м. Київ, пр-т Перемоги, 27а. 25 червня 2014 року відповідно до видаткового позабалансового ордеру № 1 транзакція №К2Н0Е6РW00115R 1 відбулося списання та видача цінностей - 48000,00 доларів США, 12900,00 євро із сейфа - осередку [NUMBER] [PERSON] відділення № 50 к2р6 отримувачу [PERSON], який діє за довіреністю № 50 від 26 травня 2014 року. 25 червня 2014 року за вх. № 2493 [PERSON] звернувся до директора відділення № 50 Філії Розрахунковий Центр ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо проведення перевірки та повернення коштів в сумі 5000,00 доларів США. 21 липня 2014 року за вих. № 20.1.0.0.0/7-20140625/4567 [PERSON] відповідачем було надано відповідь про те, що за результатами перевірки було встановлено, що інформація, яка була викладена у заяві від 25 червня 2014 року за вх. № 2493 не знайшла свого підтвердження. Як вважає, позивач такими протиправними діями банк заподіяв йому моральну шкоду, яку [PERSON] оцінює в розмірі 5000,00 гривень. З огляду на викладене та з метою захисту порушених прав позивача, його представником було подано до суду дану позовну заяву. Представник позивача в судовому засіданні подану позовну заяву підтримала в повному обсязі та просила суд її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в ній та обґрунтовуючи їх доказами, наявними в матеріалах справи. Представник відповідача в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України, про причини своєї неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за його відсутності не надали, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звернулися, а також не скористалися правом надання заперечень проти позову. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з чим суд, з метою недопущення порушення строків розгляду справи, передбачених ст. 157 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 27 квітня 2012 року на виконання наказу по банку № Э.К2.0.0.0.0./17-14 від 03 квітня 2012 року за підписами членів комісії - керівника відділення № 50 - Южда Л.В., заступника керівника відділення з обслуговування індивідуальних Vip - клієнтів - Стадник О.І., керівника департаменту безпеки ГО по РП - Дяченко С.В., старшого касира операціоніста відділення № 50 - Курилко О.М. було складено акт про те, що комісією зроблено розкриття та вилучення цінностей з індивідуального сейфа [NUMBER], що знаходиться в сховищі для індивідуальних сейфів відділення № 50 філії розрахунковий центр ПАТ КБ «ПриватБанк» за адресою: м. Київ, пр-т Перемоги, 27а. При розкритті в сейфі були виявлені наступні цінності: 53000,00 доларів США та 12900,00 євро. Усі цінності були передані на збереження в касу відділення № 50 філії розрахунковий центр ПАТ КБ «ПриватБанк», за адресою: м. Київ, пр-т Перемоги, 27а (а.с. 4). 25 червня 2014 року відповідно до видаткового позабалансового ордеру № 1 транзакція №К2Н0Е6РW00115R 1 відбулося списання та видача цінностей - 48000,00 доларів США, 12900,00 євро із сейфа - осередку [NUMBER] [PERSON] відділення № 50 к2р6 отримувачу [PERSON], який діє за довіреністю № 50 від 26 травня 2014 року (а.с. 5). 25 червня 2014 року за вх. № 2493 [PERSON] звернувся до директора відділення № 50 Філії Розрахунковий Центр ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо проведення перевірки та повернення коштів в сумі 5000,00 доларів США (а.с. 6). 21 липня 2014 року за вих. № 20.1.0.0.0/7-20140625/4567 [PERSON] відповідачем було надано відповідь про те, що за результатами перевірки було встановлено, що інформація, яка була викладена у заяві від 25 червня 2014 року за вх. № 2493 не знайшла свого підтвердження (а.с. 6). Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Цивільного кодексу України, Положенням про роботу з індивідуальними сейфами» та інші нормативно-правовими акти. Так, відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п. 1.1.5 Положення про роботу з індивідуальними сейфами, клієнт - юридична чи фізична особа (-би), що уклала (-ли) договір з банком про використання індивідуального сейфа. Пунктом 3.3 Положення про роботу з індивідуальними сейфами визначені умови та правила користування індивідуальними сейфами. Згідно п. 1.1.1 Положення про роботу з індивідуальними сейфами, депозитне сховище для індивідуальних сейфів - сховище, призначене для збереження індивідуальних сейфів, які використовуються клієнтами з метою розміщення в них індивідуального майна. Приміщення, використовуване як депозитарій повинне бути охоронюваним і відособленим від грошового сховища. Згідно п. 6.3 Положення про роботу з індивідуальними сейфами, якщо після закінчення одного місяця з моменту відправки листа клієнт не сплатив заборгованість і не з'явився для одержання майна, то банк робить розкриття індивідуального сейфа без присутності клієнта. Розкриття здійснюється за розпорядженням керівника регіонального підрозділу банку комісією, що призначається наказом по банку й організовується з числа працівників банку й однієї незацікавленої особи. Комісія складає Акт вилучення цінностей з індивідуального сейфа у двох екземплярах з переліком і докладним описом вилучених цінностей і документів, і вказує місце його наступного збереження, що дозволяє забезпечити схоронність майна. Якщо цінності і документи знаходяться в запечатаному пакеті, закриті на замок, то їх відкривають, і також складається перелік і докладний опис майна, про що робиться оцінка а Акті. Усе майно клієнта враховується на позабалансовому рахунку разом з одним екземпляром Акта. З моменту розкриття індивідуального сейфу, нарахування комісії не відбувається. Відповідно до п. 6.5 Положення про роботу з індивідуальними сейфами, співробітник юридичного підрозділу банку відповідного відділення звертається в суд з метою вимоги заборгованості клієнта, відшкодування витрат по збереженню майна, відповідно до чинного законодавства. Банк несе відповідальність за схоронність майна, вилученого з індивідуального сейфа. передача вмісту сейфа клієнту здійснюється після відшкодування клієнтом банку витрат по збереженню, згідно тарифів банку. В іншому випадку, вміст сейфа буде знаходитися в Банку до моменту повної оплати клієнтом витрат банку. Вилучене майно обліковується на позабалансовому рахунку та зберігається в сховищі банку. Згідно п.п. 2 та 3 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Як було встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 27 квітня 2012 року при розкритті в сейфі позивача відповідачем були виявлені наступні цінності: 53000,00 доларів США та 12900,00 євро, що зафіксовано у відповідному акті, складеному та підписаному представниками банку. 25 червня 2014 року відбулося списання та видача цінностей - 48000,00 доларів США, 12900,00 євро із сейфа - осередку [NUMBER] [PERSON] його довіреній особі - [PERSON] Відповідач, обов'язок якого був забезпечити схоронність майна та повернути її позивачу, в судове засідання не з'явився, доказів на спростування викладених позивачем фактів суду не надав, наявну заборгованість перед позивачем не сплатив. З викладеного вбачається, що відповідачем було повернуто представнику позивача, грошові кошти лише частково, залишок матеріальних цінностей у розмірі 5000,00 доларів США підлягає відшкодуванню позивачу, з огляду на що позовні вимоги [PERSON] в цій частині є законними та обґрунтованими, а отже підлягають задоволенню судом. Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди суд відмовляє позивачу в їх задоволенні з огляду на наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 закріплено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди за вказаними нормами права доказуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Як було встановлено в судовому засідання позивач та відповідач перебувають між собою у договірних правовідносинах, зокрема за договором оренди індивідуального сейфа. В обґрунтування протиправності поведінки відповідача, позивач зазначає наступне. Стороною позивача було сплачено відповідачу в повному обсязі вся заборгованість за збереження його майна банком, що не було спростовано відповідачем, але банк порушив гарантію схоронності майна, вилученого з індивідуального сейфа позивача. Протиправні дії відповідача, які до того ж були посилені відмовою відповідача щодо повернення належного [PERSON] майна, завдали позивачу душевних страждань, оскільки усі свої зобов'язання позивач перед відповідачем виконав, але не отримав належне йому майно в повному обсязі, хоча банк гарантує схоронність майна та несе відповідальність за його схоронність. Оскільки правовідносини, що склались між сторонами носять договірний характер, а стороною позивача не було надано суду копію примірника договору з визначенням його конкретних умов, з метою встановлення судом можливості стягнення моральної шкоди з відповідача, як договірної санкції, суд відмовляє в задоволенні означених вимог щодо стягнення моральної шкоди в повному обсязі. Окрім того, якщо виходити з загальних приписів стягнення моральної шкоди, стороною позивача не було надано суду доказів заподіяння останньому моральної шкоди та не наведено належного обґрунтування її розміру. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа, - відділення № 50 філія розрахунковий центр ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання дій протиправними, зобов'язання повернути грошові кошти, стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 243,60 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial