Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-22 00:00:00

03.04.2014 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про усунення [PERSON] від права на спадкування за законом спадщини після смерті 03.01.2011 року [PERSON] (а.с.3-5). У позовній заяві [PERSON] посилався на те, що [PERSON] є його дружиною та матірю [PERSON], який умисно позбавив життя свою матір. Тому вважав, що відповідач є негідним спадкоємцем, якого у відповідності до ст.1224 ЦК України слід усунути від права на спадкування після смерті матері. У подальшому [PERSON] уточнював свій позов і остаточно просив усунути [PERSON] від права на спадкування за законом спадщини після смерті 03.01.2011 року [PERSON] та визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.41,42). 22.03.2015 року позивач [PERSON] помер (а.с.79). Ухвалою суду від 22.04.2015 року провадження у справі було зупинено до залучення у справі правонаступника (а.с.100). Ухвалою суду від 21.12.2015 року було відновлено провадження у справі, залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача [PERSON], який помер 22.03.2015 року [PERSON], [INFO] (а.с.138). [PERSON] 23.02.2016 року подала до суду уточнену позовну заяву (а.с.145,146), яку протягом розгляду справи також уточнювала (а.с.157-159) та остаточно просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого 22.03.2015 року та [PERSON], померлої 03.01.2011 року. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилається на наступні обставини. 03.01.2011 року в результаті вбивства, скоєного відповідачем [PERSON], померла [PERSON], яка доводиться дружиною її батька [PERSON] та матірю відповідача [PERSON]. До дня смерті [PERSON] проживала та була зареєстрована за адресою: [INFO]. Згідно постанови Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.03.2011 року по справі № 1-639/11 до [PERSON] застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричної лікарні з суворим наглядом. В описовій частині постанови суд зазначив, що вина [PERSON] у вбивстві своєї матері [PERSON] підтверджена матеріалами справи, тож суд прийшов до висновку про доведеність вини [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України. За життя [PERSON] заповіту не склала, тому право на спадкування одержали спадкоємці за законом. Єдиними спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] являлись її чоловік (батько позивача) [PERSON] та її син [PERSON]. У шлюбі з [PERSON] її батько перебував з 28.05.1986 року. У період шлюбу 09.10.2002 року її батько та [PERSON] за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS]. Договір було укладено від імені дружини, але батькові на підставі ст.22 КпШС належало право на 1/2 частину квартири, як спільного сумісного майна подружжя. За життя її батько та [PERSON] шлюб не розривали, поділу майна не здійснювали, тому на момент смерті [PERSON] право власності на квартиру в цілому залишалось зареєстрованим за останньою. Таким чином вважає, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з 1/2 частини квартири [ADDRESS]. У передбачений законом шестимісячний строк з часу відкриття спадщини після смерті [PERSON], а саме 22.03.2011 року, її батько звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, у звязку з чим була відкрита спадкова справа № 135/011. У звязку з тим, що її батько [PERSON] вважав відповідача негідним спадкоємцем, який вчинив вбивство своєї матері та заперечував його право на спадкування, державним нотаріусом йому було надано розяснення по спадковій справі від 18.12.2013 року та було рекомендовано звернутися до суду для оформлення своїх спадкових прав. Тому батько і звернувся до суду з первісним позовом. Однак, 22.03.2015 року її батько помер. Дану справу за його життя не було розглянуто. Вона, у передбачений законом шестимісячний строк з часу відкриття спадщини, після смерті батька звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Вона є правонаступником померлого батька [PERSON] в питанні оформлення спадкових прав на квартиру [ADDRESS], стосовно якої мається судовий спір. Вона, як спадкоємець першої черги за законом після смерті батька, претендує на частку батька у спільній сумісній власності подружжя (1/2 частину квартири) та 1/2 частину квартири, як спадщини після смерті [PERSON], яку батько за життя прийняв, але не встиг оформити свої спадкові права, і стосовно якої ставив питання про усунення відповідача по справі [PERSON] від права на спадкування. Враховуючи те, що відповідач 03.01.2011 року вчинив жорстоке вбивство своєї матері [PERSON], його вина підтверджена постановою суду про застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації в психіатричну лікарню з суворим наглядом від 25.03.2011 року по справі № 1-639/11, в описовій частині якої зазначено, що вина [PERSON] у вбивстві своє матері підтвердження матеріалами справи і суд прийшов до висновку про доведеність вини [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, вважає відповідача негідним спадкоємцем після смерті своєї матері [PERSON] та таким, що не має права на спадкування після її смерті. Виходячи з позиції норми ч.1 ст.1224 ЦК України, додаткове рішення суду про усунення спадкоємця від права на спадкування в такому випадку не вимагається. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задовольнити (а.с.164). Відповідач перебуває на лікуванні в Державному закладі «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» у звязку із застосуванням до нього примусових заходів медичного характеру. Відповідач не може бути присутнім в судових засіданнях так як згідно п.11 Порядку застосування примусових заходів медичного характеру до осіб, які хворіють на психічні розлади і вчинили суспільно небезпечні діяння, у психіатричній лікарні із суворим наглядом, затвердженого наказом МОЗ України від 08.10.2001 року № 397, вихід хворих за межі лікарні із суворим наглядом не дозволяється, відпустка не надається (а.с.31,69,141). Від відповідача до суду неодноразово надходили заперечення на позовну заяву (а.с.32,70,151,162). Згідно останніх заперечення, що надійшли на запит суду 21.07.2016 року, відповідач просив розглянути справу за його відсутності та відсутності його представника, у задоволенні уточнених позовних вимог [PERSON] просив відмовити в повному обсязі (а.с.161-163), посилаючись на наступні обставини. 03.01.2011 року померла його мати [PERSON]. Вважає, що позивач не має права на спадкування після смерті [PERSON], оскільки відповідно до ст.1261 ЦК України, він є спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері. Позивач не є родичем спадкодавця, а тому не є спадкоємцем за законом. Він є інвалідом II групи від загального захворювання безстроково, тому згідно ст. 1241 ЦК України, має право на обовязкову частку у спадщині. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 09.10.2002 року, що зареєстрований в реєстрі за № 2292, та технічного паспорту - реєстровий номер 31-7485-8 від 18.10.2002 року, його мати [PERSON] була одноособовим власником квартири [ADDRESS]. Жодних співвласників квартири у договорі купівлі-продажу, іншій правовстановлюючий документах зазначено не було. [PERSON] не прийняв спадщину після смерті [PERSON] у встановлений ст.1270 ЦК України строк, тому його дочка, - позивач по справі [PERSON] не має права на спадкування після смерті [PERSON] Таким чином, він є єдиним спадкоємцем після смерті його матері [PERSON] Твердження позивача про те, що він не має права на спадкування, так як він за думкою її померлого батька є негідним спадкоємцем через те, що вбив свою матір, відповідач вважає помилковим, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 18 КК України, він не є субєктом злочину і не може бути притягнутий до кримінальної відповідальності. Нанесення тілесних ушкоджень [PERSON], що спричинили її смерть, не було умисним, так як він завдав шкоду, знаходячись у хворобливому стані, оскільки страждає хронічним психічним захворюванням, внаслідок якого є інвалідом. Дане захворювання позбавляло його можливості на час скоєного усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що підтверджується актом комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 50 від 17.02.2011 року, яка була проведена в КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня «Дніпропетровської обласної ради». Постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області 25.03.2011 року його не було визнано обвинуваченим у скоєному правопорушенні та не притягнуто до кримінальної відповідальності, за скоєне він визнаний неосудним, тобто в його діях не було складу вини. Вивчивши матеріали справи, заперечення відповідача, суд прийшов до наступного. 03.01.2011 року померла [PERSON], яка була дружиною первісного позивача [PERSON], який помер 22.03.2015 року, та матірю відповідача [PERSON] (а.с.6,8,9,10). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 09.10.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 2292, відповіді КП «НМБТІ» № 497 від 20.03.2015 року (а.с.12,85) за [PERSON] зареєстровано квартиру [INFO] (Першотравнева) в м. Нікополь Дніпропетровської області. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна (а.с.86) вбачається, що відомості щодо обєкта нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] відсутні. Зі свідоцтва про укладення шлюбу Серія III-КИ № 443179 виданого 28.05.1986 року м/в ЗАГС м. Нікополь (а.с.9) вбачається, що [PERSON] та [PERSON] з 28.05.1986 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Оскільки квартира [ADDRESS], на яку претендував первісний позивач, а потім і позивач [PERSON], була придбана 09.10.2002 року у період шлюбу [PERSON] та [PERSON], то до спірних правовідносин слід застосовувати норми законодавства, що діяло на час придбання вказаної квартири. На час придбання квартири [ADDRESS] (09.10.2002 року) діяв Кодекс про шлюб та сімю України від\~20.06.1969\~року №\~2006-VII, тому застосуванню підлягають саме норми Кодексу про шлюб та сімю України. Відповідно до ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. За життя [PERSON], який помер 22.03.2015 року, свою частку у спільному майні подружжя не виділив. Враховуючи викладене, суд вважає, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], оскільки була придбана у період зареєстрованого шлюбу. Тому 1/2 частка вказаної квартири належить [PERSON], як частка у спільній сумісній власності подружжя. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої, входить 1/2 частина квартири [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] [PERSON] Нікопольською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 135/2011 (а.с.90-98), з матеріалів якої вбачається наступне. 22.03.2011 року до [PERSON] Нікопольської державної нотаріальної контори надійшла заява [PERSON], про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його дружини [PERSON], яка померла 03.01.2011 року (а.с.91). Зазначив, що крім нього, спадкоємцем за законом є син спадкодавця [PERSON]. [PERSON] Нікопольської державної нотаріальної контори вих. № 3226/02-14 від 18.12.2013 року, [PERSON] були надані розяснення по спадщині та відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], яка померла 03.01.2011 року, у звязку з тим, що ним не було предявлено правовстановлюючого документу на нерухоме майно. Окрім того, [PERSON] вбив спадкодавця, свою матір, а тому [PERSON] заперечує його право на спадкування. Тому, по питанню оформлення спадкових прав на нерухоме майно померлої, [PERSON] було запропоновано звернутись до Нікопольського міськрайонного суду (а.с.98). За життя [PERSON] заповіту не склала, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 39952886 від 23.03.2015 року (а.с.89). Після смерті [PERSON] свідоцтва про право на спадщину видавались, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 39952884 від 23.03.2015 року (а.с.88). Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON], яка померла 03.01.2011 року, є чоловік померлої - первісний позивач [PERSON], та син померлої - відповідач по справі [PERSON]. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] судом не встановлено. Таким чином, виходячи з положень ч.1 ст.1278 ЦК України, спадкоємці після смерті [PERSON], яка померла 03.01.2011 року, [PERSON] та [PERSON], як спадкоємці першої черги, успадковують по 1/4 частині квартири [ADDRESS]. Враховуючи те, що [PERSON] Нікопольською державною нотаріальною конторою [PERSON] було рекомендовано для оформлення спадкових прав звернутися до суду, останній 03.04.2014 року звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS], у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла 03.01.2011 року (а.с.3-5,41-42), однак під час розгляду даної справи, 22.03.2015 року [PERSON] помер (а.с.103). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої, входить 3/4 частини квартири [ADDRESS] (1/2 частина частка у спільній сумісній власності подружжя, 1/4 частина спадщина, що залишилась після смерті його дружини [PERSON], яка померла 03.01.2011 року). Після смерті [PERSON] [PERSON] Нікопольською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 165/2015 (а.с.114-135), з матеріалів якої вбачається наступне. 22.04.2015 року до [PERSON] Нікопольської державної нотаріальної контори надійшла заява [PERSON] про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її батька [PERSON], який помер 22.03.2015 року (а.с.115). За життя [PERSON] заповіту не склав, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 42152814 від 17.11.2015 року (а.с.111-113). Після смерті [PERSON] свідоцтва про право на спадщину видавались, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 42152793 від 17.11.2015 року (а.с.110). [PERSON] дочка померлого (а.с.134) є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON], який помер 22.03.2015 року. З матеріалів справи також вбачається, що спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є відповідач по справі [PERSON], у свідоцтві про народження якого батьком записаний [PERSON] (а.с.10). Інших спадкоємців судом не встановлено. Однак, [PERSON] після смерті [PERSON] до нотаріальної контори відповідної заяви не подав, своїх вимог щодо спадщини після смерті [PERSON] не заявив, хоча про смерть [PERSON] обізнаний, що вбачається з матеріалів справи (а.с.101-104 лист від 26.06.2015 року, заява відповідача про закриття провадження по справі від 26.06.2015 року у звязку зі смертю [PERSON], ксерокопія свідоцтва про смерть [PERSON] які надійшли до суду з установи де перебуває відповідач). Не заявив [PERSON] під час розгляду даної справи і вимог щодо спадкування після смерті матері. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що після смерті [PERSON] спадщину прийняла тільки дочка померлого [PERSON] Відповідно до ч.ч.3,4 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.03.2011 року було встановлено, що [PERSON]О, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на вбивство [PERSON] 03.01.2011 року приблизно о 16 годині 25 хвилин, будучи в стані алкогольного спяніння, перебуваючи разом зі своєю матірю [PERSON] в кухні квартири № 24 розташованої за адресою: Дніпропетровська область м. Нікополь вул. Малиновського, 31, взявши зі столу кухонний ніж, і утримуючи його в своїй правій руці, умисно, с метою вбивства, наніс [PERSON] один удар ножем в область черевної порожнини. Після чого [PERSON] вибігла в спальну кімнату зазначеної квартири, де лягла на ліжко. У свою чергу [PERSON] пройшов за нею, де, утримуючи ніж у правій руці, умисно, в хаотичному порядку став наносити лежачій на ліжку [PERSON] удари ножем в різні частини тіла. Наносив удари доти, поки вказана особа перестала подавати ознаки життя. У результаті нанесення [PERSON] [PERSON] не менше 20 ударів ножем в різні частини тіла, в тому числі в місця знаходження життєва-важливих органів, остання 03.01.2011 року приблизно в 16.35 годин на місці злочину померла (а.с.15-17). З вказаної постанови вбачається, що суд дійшов висновку про доведеність вини [PERSON] у скоєні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України. Згідно висновків судово-психіатричної експертизи [PERSON] у період інкримінованого йому діяння страждав і на теперішній час страждає хронічним душевним захворюванням у формі шизофренії параноїчної. Вказане хронічне душевне захворювання позбавляло [PERSON] можливості у період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння, усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та керувати ними. Постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.03.2011 року до [PERSON] було застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації в психіатричну лікарню з суворим наглядом. Відповідно до ч.1 ст.1224 ЦК України, не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. За змістом зазначеної норми особа усувається від спадщини лише у разі наявності умислу (вини). Вина це психічне ставлення особи до своєї протиправної поведінки та її наслідків. Умисел як форма вини має місце у поведінці особи тоді, коли вона\~усвідомлює\~протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачає настання шкідливих наслідків такої поведінки, бажає їх настання або байдуже до них\~ставиться. Тобто це стосується дієздатної особи, яка здатна усвідомлювати та керувати своїми діями. Згідно з Актом № 50 від 17.02.2011 року, складеним відділенням судово-психіатричних експертиз КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради», [PERSON] в період інкримінованого йому діяння страждав і на теперішній час страждає на хронічне душевне захворювання в формі шизофренії параноїчної. Вказане хронічне душевне захворювання позбавляло [PERSON] можливості в період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння, усвідомлювати значення своїх дій (бездіяльності) та керувати ними (а.с.33-36). Суд приходить до висновку, що за своїм психічним станом відповідач [PERSON] не усвідомлював протиправність своїх дій, а тому в його діях відсутній умисел як форма вини. З огляду на це, підстави для усунення відповідача від права на спадкування після своєї матері [PERSON] відсутні, а тому у задоволенні вимог позову в частині усунення відповідача від права на спадкування слід відмовити. На підставі викладеного, суд вважає за можливе позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково та визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON], який помер 22.03.2015 року, право власності на спадкове майно, яке залишилося після його смерті, а саме: на 3/4 частини квартири [ADDRESS], з яких: 1/2 частина - належала спадкодавцеві як частка у спільній сумісній власності подружжя; 1/4 частина - спадщина, яку прийняв спадкодавець, але не встиг оформити після смерті дружини [PERSON], яка померла 03.01.2011 року).

Outcome: partial