Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

03.08.2015 року [PERSON] звернувся до Шаргородського районного суду з позовом до Михайлівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку укладеним та права власності на житловий будинок. Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 05.11.2003 року [PERSON], що проживала у [ADDRESS], подарувала свій будинок [PERSON], що підтверджується договором дарування житлового будинку. У січні 2004 року за [PERSON] було зареєстроване право власності. 08.02.2013 року [PERSON] надано довіреність його дружині [PERSON], відповідно до якої вище вказаний будинок остання має право продати на власний розсуд. [INFO] Реєстраційною службою Шаргородського РУЮ на ім'я [PERSON] видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок по [ADDRESS] Він та його дружина [PERSON] вирішили придбати у [PERSON] належний останньому будинок по [ADDRESS] 06.04.2013 року він передав [PERSON] 5000 доларів США в присутності свідків, про що було написано розписку. Вважає, що 06.04.2013 року між ним та [PERSON] фактично укладено договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS], що належав останньому на підставі договору дарування від 05.11.2003 року. Він та [PERSON] не уклали договір купівлі-продажу будинку в установленому законом порядку, так як продавець тривалий час хворів на цукровий діабет, від якого [INFO] помер. Крім того, договір купівлі-продажу також не був укладений в установленому законом порядку через відсутність у [PERSON] права власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок. [PERSON] та [PERSON], родичі [PERSON], що здійснювали за ним догляд, були присутні при передачі ним грошей в сумі 5000 доларів США [PERSON], підписали розписку про отримання останнім від нього грошей у рахунок купівлі-продажу будинку. Він та його дружина здійснили поховання [PERSON] після його смерті і з того часу проживають в будинку по [ADDRESS] Вважає, що фактично він та [PERSON] 06.04.2013 року уклали договір купівлі-продажу житлового будинку, так як він передав [PERSON] гроші в сумі 5000 доларів США, а [PERSON] передав йому будинок по [ADDRESS], що мав зробити відповідно до довіреності, яку видав на ім'я дружини - [PERSON] і яка втратила дію зі смертю [PERSON] Також, вважає, що він є власником будинку відповідно до укладеного договору купівлі-продажу будинку за 5000 доларів США, що на той час становило 40000 гривень, проте не може зареєструвати свою власність, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на будинок. Просить визнати укладеним договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] між ним та [PERSON], що помер [INFO], відповідно до якого він 06.04.2013 року передав [PERSON] гроші в сумі 5000 доларів США, а [PERSON] йому вище вказаний житловий будинок; визнати за ним право власності на означений будинок. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], який діє на підставі довіреності від 16.07.2015 року, підтримали позов, зсилаючись на ті самі обставини. Просили позов задовольнити в повному обсязі, визнати укладеним 06.04.2013 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] Шаргородського району, визнати право власності позивача на вказаний житловий будинок, розташований на [ADDRESS] Суду пояснили, що позивач [PERSON] мав намір придбати будинок в с. Михайлівка, тому, дізнавшись про те, що [PERSON] продає належний йому будинок в [ADDRESS], позивач приїхав подивитися на будинок та обговорити умови продажу. Саме при таких умовах позивач та [PERSON] познайомилися. Обговоривши умови купівлі-продажу будинку, позивач та [PERSON] домовилися про те, що ціна купівлі-продажу будинку становитиме 5000 доларів США. Так як [PERSON] хворів на цукровий діабет, був інвалідом і погано ходив та не міг пересуватися на великі відстані, то 08.02.2013 року видав довіреність на ім'я дружини позивача [PERSON], якою уповноважив останню продати належний йому на праві особистої власності житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в [ADDRESS], будь-кому, за будь-яку ціну та на умовах на власний розсуд. Дружина позивача почала збирати документи для оформлення договору купівлі-продажу будинку, але виявилося, що [PERSON] не отримав документів про право власності на земельну ділянку, на якій будинок знаходиться, у зв'язку із чим [PERSON] розпочала процедуру отримання на ім'я [PERSON] свідоцтва про право власності на землю. Поки ці документи оформлялися, то позивач 06.04.2013 року передав [PERSON] 5000 доларів США в рахунок проданого йому останнім житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS], а [PERSON] прийняв вказані кошти. Ці кошти позивач передав [PERSON] в будинку, де останній проживав з [PERSON] - в [ADDRESS], в присутності свідків, що було засвідчено розпискою. [PERSON] помер [INFO], а свідоцтво про право власності на землю [PERSON] отримала вже після смерті останнього - [INFO]. Зі смертю [PERSON] втратила свою силу довіреність, видана останнім на ім'я [PERSON], тому у нотаріальному порядку через вказані причини він та [PERSON] договір купівлі-продажу будинку не посвідчили та його не зареєстрували. Позивач із сім'єю проживає у придбаному в [PERSON] будинку в [ADDRESS], після смерті останнього, зробив у ньому ремонт, але не може оформити своє право власності документально з незалежних від нього причин, так як [PERSON] помер. Представник відповідача - Михайлівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області - в.о. сільського голови Савіцька А.Л. в судовому засіданні не заперечувала щодо визнання укладеним договору купівлі-продажу будинку між позивачем та [PERSON] та щодо визнання права власності на цей будинок за позивачем, якщо для цього будуть наявні достатні законні підстави. Суду пояснила, що працює в Михайлівській сільській раді 30 років, їй відомо про те, що [PERSON] мав у власності будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS]. Також, їй відомо, що нині покійний [PERSON] певний час проживав однією сім'єю з [PERSON] в будинку останньої, по [ADDRESS]. [PERSON] мав двох дітей: [PERSON] та [PERSON], які з батьком не спілкувалися, до нього не приїздили приблизно 20 років, не хоронили його, після смерті не зверталися в сільську раду за довідками для оформлення спадщини. Їй не відомо, де діти [PERSON] знаходяться на теперішній час. З приводу того, що [PERSON] продав чи мав намір продати свій будинок по [ADDRESS], їй нічого не відомо, так само як про наявність розписки про отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів в рахунок купівлі-продажу будинку в сумі 5000 доларів США. При житті [PERSON] звертався в сільську раду тільки з приводу приватизації земельної ділянки по [ADDRESS]. Також, їй не відомий той факт, що позивач [PERSON] із своєю сім'єю проживає в будинку по [ADDRESS]. Представник третьої особи - Реєстраційної служби Шаргородського РУЮ в судове засідання не з'явився. Начальник Служби та в.о. наяальника Шаргородського РУЮ Залокоцька В.Д. подала заяву про розгляд справи у відсутності представника РС Шаргородського РУЮ (а.с.81). Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], на підставі свідоцтва про право на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради 05.11.2003 року, зареєстрованого КП «Могилів-Подільське МБТІ» 05.11.2003 року за №233 належав будинок, що розташований в с. Михайлівка Шаргородського району Вінницької області на [ADDRESS], що підтверджується матеріалами оглянутої в судовому засіданні інвентаризаційної справи на будинок. 05.11.2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Шаргородського районного нотаріального округу Вінницької області та зареєстровано в реєстрі за №2448 (а.с.5). Згідно з п.1 вказаного Договору, [PERSON] (дарувателька) подарувала, а [PERSON] (обдарований) прийняв в дар житловий будинок з господарськими будівлями, які знаходяться в [ADDRESS] На земельній ділянці знаходиться один одноповерховий будинок, загальною площею 56,2 кв. м., в тому числі житловою площею 43 кв. м. під літерою «А», що складається з трьох жилих кімнат, веранди кам'яної під літерою «а», хліва з підвалом під літерою «Б», входу в підвал під літерою «б», льоху під літерою «В», огорожі «1-3». З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.01.2004 року, вбачається, що домоволодіння, що знаходиться за адресою - с. Михайлівка Шаргородського району Вінницької області по [ADDRESS], належить [PERSON] на підставі договору дарування від 05.11.2003 року (а.с.6). Відповідно до довідки виконкому Михайлівської сільської ради від 16.07.2015 року за №1043, [PERSON] був постійно зареєстрований в с. Михайлівка, на [ADDRESS] (а.с.12). Зазначений факт також підтверджується записами в погосподарських книгах Михайлівської сільської ради за період з 01.01.2001 року по день смерті [PERSON] (а.с.72-77). З довідки Шаргородського районного центру первинної медико-санітарної допомоги Шаргородської районної ради від 07.09.2015 року за №720, вбачається, що [PERSON], [INFO], перебував під диспансерним наглядом лікаря ЗПСМ Михайлівської АЗПСМ з 1998 року з діагнозом: цукровий діабет тип ІІ середнього ступеню важкості в стадії субкомпенсації, діабетична полінейропатія нижніх кінцівок. З 2004 року з діагнозом: ІХС, атеросклеротичний міокардіосклероз, коронаросклероз СН ІІ А. З приводу даних захворювань постійно лікувався амбулаторно в умовах Михайлівської АЗПСМ (а.с.53). Як вбачається із актового запису про смерть за №14 від 13.06.2014 року, [INFO] [PERSON] помер в с. Михайлівка Шаргородського району Вінницької області; місце проживання померлої особи - [ADDRESS]; заявником актового запису про смерть зазначена [PERSON] (а.с.46). Представник відповідача - Михайлівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області - в.о. сільського голови Савіцька А.Л. в судовому засіданні повідомила суд, що [PERSON] мав двох дітей: [PERSON] та [PERSON], які з батьком не спілкувалися, до нього не приїздили приблизно 20 років, не хоронили його після смерті, не зверталися в сільську раду за довідками для оформлення спадщини і їй не відомо, де діти [PERSON] знаходяться на теперішній час, оскільки на території Михайлівської сільської ради не проживають. Судом вживалися дії до розшуку спадкоємців [PERSON], зобов'язано сільську раду відшукати їх адреси чи номери телефонів шляхом опитування родичів сім'ї [PERSON], про що повідомити суд. Вжитими судом заходами місце проживання спадкоємців [PERSON] встановити не вдалося. Крім того, судом встановлено, що спадкові справи після смерті [PERSON] не відкривалися, свідоцтва про право власності на спадщину не видавалися, заповіти чи спадкові договори від імені [PERSON] в Спадковому реєстрі відсутні, що підтверджується Інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (а.с.27, 28). При житті, 08.02.2013 року, [PERSON] видано довіреність на ім'я [PERSON], згідно з якою остання має право на продаж житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований в с. Михайлівка Шаргородського району Вінницької області по [ADDRESS], будь-кому, за будь-яку ціну та на власний розсуд. Строк довіреності - до 08.02.2016 року (а.с.8). Цією довіреністю [PERSON] не скористалася, житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в с. Михайлівка Шаргородського району Вінницької області по [ADDRESS], належний [PERSON], не продала, що підтверджується матеріалами оглянутої в судовому засіданні інвентаризаційної справи на домоволодіння, в якій власником означеного будинку вказаний [PERSON] 06.04.2013 року при житті [PERSON], останній та позивач [PERSON] склали та підписали розписку, відповідно до якої [PERSON] передав, а [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в сумі 5000 доларів США за проданий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.11). Як вбачається із означеної розписки, при передачі коштів були присутні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.11). Факт складення та підписання розписки від 06.04.2013 року та факт передачі коштів в сумі 5000 доларів США [PERSON] [PERSON] підтверджується також показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] Так, свідок [PERSON] показав, що [PERSON] мав намір придбати будинок в с. Михайлівка. Дізнавшись про те, що [PERSON] продає житловий будинок, він та [PERSON] їздили разом подивитися на вказаний будинок. Через певний час [PERSON] та [PERSON] погодили умови купівлі-продажу будинку і 06.04.2013 року позивач повністю розрахувався за придбаний у [PERSON] будинок під [ADDRESS], сплативши 5000 доларів США, оформлення договору повинно було відбутися пізніше. Він був присутнім під час передавання грошей [PERSON] [PERSON], підписував розписку на підтвердження факту передачі грошей. Також, при передачі грошей були присутні цивільна дружина [PERSON] - нині покійна [PERSON], її син - [PERSON], невістка - [PERSON], дружина позивача - [PERSON] Свідок [PERSON] суду показав, що його матір [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2004 року в будинку матері, що знаходиться в [ADDRESS]. В квітні 2013 року матір повідомила його про те, що [PERSON] має намір продати належний йому будинок по [ADDRESS], попросила приїхати. Він з дружиною [PERSON] приїхав до матері і 06.04.2013 року в його присутності позивач [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 5000 доларів США в рахунок купівлі-продажу будинку. Він та всі присутні бачили факт передачі грошей, що засвідчили своїми підписами в розписці. Свідок [PERSON] надала суду показання, аналогічні показанням свідка [PERSON] Таким чином, виходячи з аналізу досліджених доказів, показань свідків вбачається, що [PERSON] та [PERSON] мали намір купівлі-продажу будинку, що знаходиться в с. Михайлівка Шаргородського району на [ADDRESS]. На підтвердження цього наміру позивач передав, а [PERSON] отримав 06.04.2013 року в рахунок продажу будинку 5000 доларів США, що підтверджується розпискою від 06.04.2013 року та показаннями свідків. Проте, означена розписка не може свідчити про укладення між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу будинку та про набуття позивачем права власності на житловий будинок, оскільки договірні відносини між учасниками отримання-передачі грошових коштів не склалися, а факт вселення позивача в будинок [PERSON] і проживання в ньому не є доказом права власності чи законного заволодіння і володіння будинком. Розписка від 06.04.2013 року про передачу коштів [PERSON] [PERSON] не є договором купівлі-продажу, тобто правочином в розумінні ст.ст.202, 655 ЦК України, оскільки не спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків і свідчить тільки про факт передачі [PERSON] коштів [PERSON] і про факт отримання останнім цих коштів в сумі 5000 доларів США за проданий ним будинок. До вказаного висновку суд прийшов з аналізу досліджених доказів, показань свідків та з аналізу цивільного законодавства України про договірні зобов'язання, зокрема, купівлю-продаж, та про момент, з якого договір, в тому числі договір купівлі-продажу є укладеним і породжує для сторін права та обов'язки. Так, відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст.657 ЦК України). Відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Враховуючи імперативний характер норми ст.657 ЦК України, [PERSON] та [PERSON] не могли відступити від положень цієї статті про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, оскільки про це прямо вказано в цій нормі ЦК України. Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1 ст.220 ЦК України). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК України). З роз'яснень, що містяться в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України). Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що наявність розписки від 06.04.2013 року про отримання [PERSON] від [PERSON] 5000 доларів США за проданий житловий будинок не створює юридичних наслідків для [PERSON] і позивача [PERSON], тому суд позбавлений можливості надати цій розписці юридичної сили як укладеному між ними договору купівлі-продажу житлового будинку. Відтак, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до Михайлівської сільської ради про визнання укладеним договору купівлі продажу житлового будинку [ADDRESS] між ним та [PERSON], відповідно до якого позивач 06.04.2013 року передав [PERSON] гроші в сумі 5000 доларів США, а останній передав йому житловий будинок, - задоволенню не підлягають. До того ж, суд вважає, що вимога про визнання укладеним нотаріально не посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених в ст.16 ЦК України. Виходячи з роз'яснень, що місяться в п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року за №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові. Також, суд вважає, що не підлягає задоволенню вимога [PERSON] до Михайлівської сільської ради про визнання права власності на житловий будинок за [ADDRESS], виходячи з наступного. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації (ч.ч.3, 4 ст.334 ЦК України). З роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в п.5 постанови Пленуму від 07.02.2014 року за №5 вбачається, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та їх обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, в тому числі, право власності на нерухоме майно. У державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, зокрема: житлові будинки (ч.1 ст.5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Таким чином, враховуючи, що нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку між [PERSON] та [PERSON] відсутній, то останній не набуває права власності на означене нерухоме майно на підставі розписки від 06.04.2013 року, і це право у нього не виникає, оскільки воно підлягає державній реєстрації. Відтак, позов [PERSON] задоволенню не підлягає. При цьому, суд вважає таким, що не заслуговує на увагу ствердження позивача та його представника, що договір купівлі-продажу житлового будинку між позивачем та [PERSON] не було посвідчено нотаріально через відсутність у [PERSON] правовстановлюючих документів на земельну ділянку під будівлею, внаслідок чого нотаріусом відмовлено у нотаріальному посвідченні договору, оскільки вказане ствердження не підтверджено належними та допустимими доказами відмови нотаріуса [PERSON] і [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії - посвідчення договору купівлі-продажу будинку з цієї підстави та вимоги нотаріуса про надання для оформлення цього договору правовстановлюючого документа на земельну ділянку. Також, суд констатує той факт, що [INFO], тобто через 7 днів після смерті [PERSON], на ім'я останнього Реєстраційною службою Шаргородського РУЮ видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку, розташовану на [ADDRESS], на підставі заяви [PERSON] від 17.06.2014 року (поданої в реєстраційну службу через 6 днів після смерті [PERSON]) на підставі довіреності від 08.02.2013 року (а.с.9-10), тоді як в силу вимог п.6 ч.1 ст.248 ЦК України, представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини щодо регулювання порядку вчинення правочинів, в тому числі, договорів купівлі-продажу, їх нотаріального посвідчення, державної реєстрації прав на нерухоме майно, які регулюються ст.ст. 5, 6, 16, 20, 181, 202, 203, 205, 207, 215, 216, 220, 328, 334, 640, 655, 656, 657 ЦК України, ст.ст.4, 5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року за №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України). Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч.1 ст.656 ЦК України). Відповідно до ст.657 ЦК України в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Статтею 181 ЦК України встановлено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими є речі, які можна вільно переміщувати в просторі. Згідно з ч.3 ст.640 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації (ч.ч.3, 4 ст.334 ЦК України). За правилами статей 4, 10, 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частинами 1 та 4 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (ч.1 ст.206 ЦК України). Згідно з ч.1, ч.2 ст. 207 Цивільного Кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України (ч.1 ст.215 ЦК України). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК України). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України). Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та їх обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, в тому числі, право власності на нерухоме майно. У державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, зокрема: житлові будинки (ч.1 ст.5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Таким чином, аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що вимога цивільного законодавства щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку між [PERSON] і [PERSON] не дотримана, а розписка від 06.04.2013 року не є договором купівлі-продажу, укладеним відповідно до норм чинного законодавства, у зв'язку із чим позов [PERSON] не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed