overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

04 квітня 2016 р. Банк звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 05.10.2007 р. між ним та [PERSON] укладено кредитний договір без номера, відповідно до якого відповідачу надано кредит у сумі 21 600 грн у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 22,80 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Зазначили, що боржник свої зобов'язання по Договору не виконує. Станом на 29.02.2016 р. загальна заборгованість за кредитним договором склала 20 532,89 грн. З посиланням на статті 509, 525, 526, 527, 530, 598, 599, 610, 615, 629, 1050 і 1054 ЦК України просили стягнути заборгованість по кредиту та судові витрати по справі. В судове засідання представник позивача не з'явився, але надав суду письмову заяву, в якій просив вимоги задовольнити, а позов розглянути за його відсутності. Відповідач будучи неодноразово своєчасно та належним чином повідомленим за місцем реєстрації про час і місце розгляду справи у судове засідання без поважних причин тричі, 15.04.2016 р., 29.04.2016 р. і 26.05.2016 р. не з'явився. Про причини неявки суду не повідомив. Представник позивача у своїй заяві погодився на постановлення судом рішення у заочному порядку. Дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, а в силу ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Зі змісту положень ст. 1054 ЦК випливає, що банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Як вбачається з матеріалів справи, 05 жовтня 2007 р. між Банком та [PERSON] укладено кредитний договір без номера, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у сумі 21 600 грн у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 22,80 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В день укладення договору боржником була отримана кредитна картка, на рахунку якої знаходились грошові кошти. Судом встановлено, що боржник свої зобов'язання по договору не виконує. Станом на 29 лютого 2016 р. загальна заборгованість за кредитним договором склала - 20 532,89 грн, з яких: - заборгованість за кредитом - 10 450,08 грн; -заборгованість по процентам за користування кредитом - 8 031,08 грн; -заборгованість за пенею та комісією - 597,78 грн; -штраф (процентна складова) - 953,95 грн; -штраф (фіксована сума) - 500 грн. Виходячи з того, що відповідач не з'явився до судового засідання, а отже ухилився від надання доказів, що спростовують вимоги позивача, то суд вважає нарахований борг безспірним, а відтак, то наявні правові підстави для його стягнення.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-11 00:00:00

04 квітня 2016 р. Банк звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 18.12.2012 р. між ним та [PERSON] укладено кредитний договір без номера, відповідно до якого відповідачу надано кредит у сумі 1 200 грн у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Зазначили, що боржник свої зобов'язання по Договору не виконує. Станом на 29.02.2016 р. загальна заборгованість за кредитним договором склала 16 632,42 грн. З посиланням на статті 509, 525, 526, 527, 530, 598, 599, 610, 615, 629, 1050 і 1054 ЦК України просили стягнути заборгованість по кредиту та судові витрати по справі. В судове засідання представник позивача не з'явився, але надав суду письмову заяву, в якій просив вимоги задовольнити, а позов розглянути за його відсутності. Відповідач будучи неодноразово своєчасно та належним чином повідомленою за місцем бувшої реєстрації та через оголошення у пресі про час і місце розгляду справи у судове засідання без поважних причин не з'явилася. Про причини неявки суду не повідомила. Представник позивача у своїй заяві погодився на постановлення судом рішення у заочному порядку. Дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, а в силу ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Зі змісту положень ст. 1054 ЦК випливає, що банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Як вбачається з матеріалів справи, 18 грудня 2012 р. між Банком та [PERSON] укладено кредитний договір без номера, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у сумі 1 200 грн у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В день укладення договору боржником була отримана кредитна картка, на рахунку якої знаходились грошові кошти. Судом встановлено, що боржник свої зобов'язання по договору не виконує. Станом на 29 лютого 2016 р. загальна заборгованість за кредитним договором склала - 16 632,42 грн, з яких: - заборгованість за кредитом - 1 170 грн; -заборгованість по процентам за користування кредитом - 10 994,21 грн; -заборгованість за пенею та комісією - 3 200 грн; -штраф (процентна складова) - 768,21 грн; -штраф (фіксована сума) - 500 грн. Виходячи з того, що відповідач не з'явилася до судового засідання, а отже ухилилася від надання доказів, що спростовують вимоги позивача, то суд вважає нарахований борг безспірним, а відтак, то наявні правові підстави для його стягнення.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-05 00:00:00

04 квітня 2016 року [PERSON] в інтересах [PERSON] та [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулися в суд із позовом до Білівської сільської ради Ізяславського району про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. В обгрунтування позову зазначили, що 03 грудня 1996 року померла мати їх довірителів [PERSON]. Після її смерті в управління спадковим майном вступив її чоловік, та відповідно, батько довірителів [PERSON], який спадщину прийняв, але не оформив своїх спадкових прав у нотаріальній конторі. 21 лютого 2011 року [PERSON] помер, після його смерті [PERSON] і [PERSON] являються спадкоємцям першої черги за законом, крім них спадкоємцем є також їх брат [PERSON], який подав до нотаріальної контори заяву про неприйняття спадщини. Спадкоємці прийняли спадщину шляхом вступу в управління спадковим майном, однак не звернулися своєчасно до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини через відсутність у них правовстановлюючих документів на спадкове майно. За таких обставин позивачі просять визначити для їх довірителів додатковий строк для подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. В судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали. Білівська сільська рада Ізяславського району у поданій суду заяві проти позову не заперечила. Суд, заслухавши представників позивачів, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Згідно ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для прийняття спадщини. Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] померла 03 грудня 1996 року. Після її смерті в управління спадковим майном вступив її чоловік [PERSON], який спадщину прийняв, але не оформив своїх спадкових прав у нотаріальній конторі, про що свідчить довідка Білівської сільської ради № 67 від 27 січня 2016 року. 24 лютого 2011 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. [PERSON] і [PERSON] згідно наданих документів являються спадкоємцям першої черги за законом, крім них спадкоємцем є також їх брат [PERSON], який подав до нотаріальної контори заяву про неприйняття спадщини. Позивачі пропустили шестимісячний строк звернення до нотаріальної контори їз заявою про прийняття спадщини через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно, тому суд вважає за можливе визначити для них додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини. На підставі ст. 1272 ЦК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

04 квітня 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що 19 червня 2013 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] (далі - відповідач) у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сніжнянського міського управління юстиції у Донецькій області (далі - ВДРАЦС Сніжнянського МУЮ), актовий запис № 111. Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Спільне життя сторін не склалося, фактично вони зовсім не проживали як родина, реєстрація шлюбу була формальною, жодного дня вони не прожили як родина, позивач постійно з дітьми мешкала у батьків. Шлюбні відносини між сторонами не підтримуються. Позивач просить ухвалити рішення, яким розірвати шлюб з відповідачем, залишити їй шлюбне прізвище «[PERSON]». Позивач до суду подала заяву про розгляд справи без її участі, на задоволенні позову наполягає. Відповідач до суду подав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечував. Неявка сторін не перешкоджає розгляду справи, що узгоджується з положеннями ч.2 статті 158 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних обставин. Матеріалами справи встановлено, що 19 червня 2013 року між сторонами був укладений шлюб, який був зареєстрований у ВДРАЦС Сніжнянського МУЮ, актовий запис № 111, що підтверджено свідоцтвом про шлюб [NUMBER], виданим 19 червня 2013 року ВДРАЦС Сніжнянського МУЮ (а.с. 5). Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 19 червня 2013 року ВДРАЦС Сніжнянського МУЮ, та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 19 червня 2013 року ВДРАЦС Сніжнянського МУЮ (а.с. 6,7). Шлюбні відносини сторін припинені, вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Питання щодо розподілу майна, що є їх спільною власністю, між сторонами не виникає. Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно із ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що родина сторін розпалася остаточно і відновлена бути не може. Питання щодо розподілу судових витрат у сторін не виникає.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

04 квітня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] (надалі - відповідачі) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. У позовній заяві посилається на ту обставину, що він є власником житлового будинку [ADDRESS]. У будинку зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Дані особи були зареєстровані у будинку зі згоди його матері [PERSON], після смерті якої він успадкував даний будинок. З дня реєстрації відповідачі у будинку не проживали ні одного дня, не утримували його в належному стані та не сплачували комунальних послуг. Вони зареєстровані у належному йому будинку лише формально. Йому відомо, що відповідач [PERSON] уже понад рік, як виїхав на роботу у Чехію, чи збирається він повертатися додому, йому невідомо. Відповідачка [PERSON] виїхала на постійне місце проживання у Польщу, де створила сім»ю, наміру повертатися в Україну не має. Відповідача [PERSON] він взагалі не знає і жодного разу його не бачив та не знайомий з ним. Тобто відповідачі у даному будинку не проживали, їхніх особистих речей у будинку ніколи не було, вони там зареєстровані лише формально. Просить визнати відповідачів таким, що втратили право користування належним йому будинком та зняти їх з реєстраційного обліку. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просить позов задовольнити з підстав, вказаних в позовній заяві. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] для участі у розгляді справи повторно не з»явилися, будучи належним чином повідомленими про явку до суду за місцем фактичного проживання, а тому, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності та ухвалити заочне рішення, проти чого позивач не заперечує. Заслухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, дослідивши зібрані у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS]. Дана обставина стверджується свідоцтвом про право на спадщину, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Як вбачається з копії будинкової книги, в даній квартирі зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Згідно ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідачі в спірному житловому приміщенні не проживають понад рік без поважних причин, вони втратили право користування даним житловим приміщенням. Відповідно до ст. 7 закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду (позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням), отже, відповідачі підлягають зняттю з реєстраційного обліку. Судові витрати відповідно до ст.88 ЦПК України суд покладає на відповідачів.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-19 00:00:00

04 квітня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, який укладений з відповідачем [PERSON] 30 грудня 2011 року в відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нововолинського міського управління юстиції Волинської області. Від спільного шлюбу подружжя має двох повнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що протягом останніх місяців припинено шлюбні відносини, спільне проживання. Між сторонами втрачено почуття любові та взаєморозуміння. Сімейні відносини припинено остаточно і підтримувати їх немає необхідності. Позивач вказує, що спір про поділ майна відсутній. Позивач вважає, що спільне проживання і збереження шлюбу не можливе, тому просить розірвати шлюб між ним та відповідачем. До проведення судового засідання позивач [PERSON] подав до суду письмову заяву, просив справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, просить шлюб розірвати. До проведення судового засідання відповідач [PERSON] подала до суду письмову заяву, просила справу розглядати у її відсутності, позовні вимоги визнала, примирення не бажає, просить розірвати шлюб. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи визнання позову відповідачем, що визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, та наявність законних підстав для розірвання шлюбу, суд позов задовольняє і розриває шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON]

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

04 квітня 2016 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 02 лютого 2002 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Зазначає, що подружні відносини припинені, відсутні спільні інтереси, сторони мають різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Сторони спільного господарства не ведуть. Позивач вважає неможливим подальше спільне життя та збереження шлюбу, просить шлюб розірвати. Сторони в судове засідання не зявилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, позивач позовні вимоги підтримав, відповідач з позовом згодна. За таких обставин, суд проводить слухання справи у відсутність сторін та без фіксації процесу технічними засобами, що не суперечить вимогам ст. 197 ЦПК України. Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що сторони 02 лютого 2002 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Роменського міського управління юстиції Сумської області, актовий запис № 25, що підтверджується наданою копією свідоцтва про одруження (а. с. 8). Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 8,9). На час розгляду справи спору про поділ спільного майна подружжя між сторонами немає. На час розгляду справи спору про місце проживання дітей між сторонами немає. Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст. 55 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік зобов'язані піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Відповідно до ч. 3 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Суд вважає, що оскільки подружні відносини між сторонами фактично припинені, сторони наполягають на розірванні шлюбу, на примирення не згодні, то подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам кожного з них, а також інтересам їх неповнолітніх дітей, тому позовні вимоги підлягають задоволенню і шлюб підлягає розірванню. Судові витрати залишити за позивачем. У відповідності до ст.ст. 24, 55, 56, 105, 110, 112 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

04 квітня 2016 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 15.12.1995 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Зазначає, що підставою для розірвання шлюбу є те, що відсутні спільні інтереси, сторони мають різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Сторони втратили почуття любові та поваги один до одного. Позивач вважає неможливим подальше спільне життя та збереження шлюбу, просить шлюб розірвати. Сторони в судове засідання не зявилися, надали письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність, позивач позовні вимоги підтримав, відповідач з позовом згодна (а.с.9,10). За таких обставин, суд проводить слухання справи у відсутність сторін та без фіксації процесу технічними засобами, що не суперечить вимогам ст. 197 ЦПК України. Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що сторони 15 грудня 1995 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Сумського міськвиконкому, актовий запис № 2502, що підтверджується наданою копією свідоцтва про укладення шлюбу (а. с. 8). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. На час розгляду справи спору про поділ спільного майна подружжя між сторонами немає. На час розгляду справи спору про місце проживання дитини між сторонами немає. Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст. 55 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік зобов'язані піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Відповідно до ч. 3 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Суд вважає, що оскільки подружні відносини між сторонами фактично припинені, сторони наполягають на розірванні шлюбу, на примирення не згодні, то подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам кожного з них, а також інтересам дитини, тому позовні вимоги підлягають задоволенню і шлюб підлягає розірванню. Судові витрати залишити за позивачем. У відповідності до ст.ст. 24, 55, 56, 105, 110, 112 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

04 квітня 2016 року [PERSON] звернулась до суду з зазначеною заявою, яку обґрунтовує тим, що 19 вересня 1997 року померла її баба [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина, до складу якої увійшла земельна частка (пай) розміром 3,38 в умовних кадастрових гектарах колективного сільськогосподарського підприємства «[PERSON] революція». Спадщину після її смерті прийняв, але не оформив своїх спадкових прав брат заявника - [PERSON], який помер 30 червня 2003 року. У звязку з тим, що вона після смерті брата позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки не підтверджено факт родинних відносин заявника з [PERSON], вона просить встановити факт родинних відносин, а саме - що [PERSON], яка померла 19 вересня 1997 року, є її бабою. Заявник в судове засідання не зявилась, подала заяву про підтримання заяви та розгляд справи у її відсутність. Дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що заява про встановлення факту родинних відносин підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.1 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Судом встановлено, що батьками [PERSON] є [PERSON] (російською) та [PERSON] (російською), що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-УР №596940 від 11 квітня 1961 року та свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-БП №345773 від 26 вересня 1981 року (а.с.6). Батьками [PERSON] (російською) є [PERSON] (російською) та [PERSON] (російською), що підтверджується архівним витягом з актового запису про народження №4, записом акта про шлюб №34 та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя (а.с.7,8,11). [PERSON] [INFO], 06 лютого 1936 року уклала шлюб з [PERSON] (російською) та взяла собі шлюбне прізвище [PERSON] (російською) (а.с.9,10). [PERSON] померла 19 вересня 1997 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія 1-БП №014365 від 20 вересня 1997 року (а.с.12). На день смерті [PERSON] була зареєстрована та проживала [INFO] разом з [PERSON] (а.с.13). [PERSON] помер 30 серпня 2003 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія 1-БП №092215 від 19 серпня 2003 року (а.с.16). Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі 16 березня 2016 року відбулась реєстрація спадкової справи №50/2016 спадкодавця [PERSON] (а.с.17). Листом приватного нотаріуса від 16 березня 2016 року № 154/01-16 заявнику розяснено, що їй необхідно підтвердити факт родинних відносин з [PERSON], яка померла 19 вересня 1997 року (а.с.18). Зважаючи на викладене, суд, виходячи з засад розумності та справедливості, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви.

Outcome: approved