Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

03 листопада 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовом до Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області (далі - відповідач) про визнання за позивачем права власності на житловий будинок № 52 з господарськими будівлями та спорудами, розташований по вулиці Козацька (стара назва Леніна) в селі Степове Миколаївського району Миколаївської області, в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON]. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач [PERSON] посилається на те, що 26 грудня 1994 року помер її батько [PERSON], після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку № 52 з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по вулиці Козацька (стара назва Леніна) в селі Степове Миколаївського району Миколаївської області. Зазначений будинок належав померлому [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 11 квітня 1990 року, виданого Виконкомом Степівської сільської ради народних депутатів. Позивач [PERSON] зазначила, що на час відкриття спадщини, вона проживала та була зареєстрована за однією адресою з померлим [PERSON], і тому не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини в шестимісячний строк. Після звернення позивача [PERSON] до Четвертої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області з питанням оформлення свого спадкового права, 20.10.2016 у спадковому реєстрі № 59676622 було зареєстровано спадкову справу № 208/2016, при цьому у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON], позивачу [PERSON] відмовлено, у зв'язку з відсутністю оригіналу документа, який підтверджує право власності померлого [PERSON] на зазначене вище належне йому майно. Оскільки у позивача відсутня можливість вирішення спору у позасудовому порядку, [PERSON]просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом, після смерті[PERSON]. У судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, при цьому 24.01.2017 подала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі і просила розглядати справу за її відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, при цьому 17.01.2017 відповідач також подав суду заяву, в якій просив розглядати справу без участі його представника і ухвалити рішення на розсуд суду. Дослідивши в судовому засіданні наявні у справі письмові докази, суд дійшов такого. Позивач [PERSON] є дочкою [PERSON] (а.с.6). 26 грудня 1994 року [PERSON] помер у віці 89 років у с. Степове Миколаївського району Миколаївської області (а.с.7). За життя [PERSON] проживав та був зареєстрований разом зі своєю дочкою [PERSON] в будинку № 52 по вулиці Козацька (стара назва - Леніна) в селі Степове Миколаївського району Миколаївської області (а. с. 9). Зазначений будинок належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 11 квітня 1990 року, виданого Виконкомом Степівської сільської ради народних депутатів (а.с.13). Відповідно до довідки Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 24 січня 2017 року № 26-04-03-17, на підставі розпорядження Миколаївської обласної державної адміністрації від 21.05.2016 № 197-р, на території Степівської сільської ради були перейменовані вулиці та провулки, у тому числі перейменовано і вулицю Леніна у селі Степове на вулицю Козацька (а.с.18). З спадкової справи № 208/2016, заведеної 20 жовтня 2016 року Четвертою Миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області вбачається, що усю спадщину після смерті [PERSON] прийняла його дочка - [PERSON], оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на день відкриття спадщини. При цьому, 27 жовтня 2016 року державний нотаріус Четвертої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області [PERSON] винесла постанову про відмову [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого 26 грудня 1994 року [PERSON] на нерухоме майно, у зв'язку з тим, що позивачем [PERSON] не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії (а.с.11). Разом з тим, незважаючи на відмову нотаріального органу у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину, суд виходить з такого. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року, останній застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільного кодексу України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 Про судову практику у справах про спадкування від 30.05.2008 роз'яснено, що відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Тому в даному випадку застосуванню підлягає Цивільний Кодекс України 1963 року. Відповідно до ст. 527 Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК УРСР), чинного на момент виникнення правовідносин, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно з положеннями ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. За таких обставин, після смерті [PERSON], позивач [PERSON] фактично прийняла спадщину, оскільки вступила в управління та володіння спадковим майном, проживаючи спільно зі спадкодавцем. У пунктах 3.1, 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/04-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз'яснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про спадкування № 7 від 30 травня 2008 року також роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, належним способом захисту прав спадкоємця у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину є звернення спадкоємця до суду з вимогами про визнання права власності, в порядку спадкування. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, позивач не може захистити своє спадкове майнове право, тому воно підлягає захисту шляхом визнання за позивачем права на житловий будинок в порядку спадкування за законом. Визнання за позивачем права власності на вказане спадкове майно, не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved