Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

03 жовтня 2014р. позивач звернувся до суду з заявою, в якій просив суд ухвалити рішення про стягнення з відповідачів [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість у розмірі 33023,05 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до укладеної [PERSON] угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 21.11.2013 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 22682,40 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір, підтверджується підписом у заяві. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобовязання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Кредитним договором. Відповідно до п. 1.1.3.2.11. Умов і правил Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків Клієнта в погашення кредитної заборгованості Клієнта і третіх осіб, за кредитами, в яких Клієнт є поручителем, а також будь-який інший заборгованості, яка виникла у Клієнта зважаючи невиконаних зобовязань перед Банком. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 04.09.2014 року має заборгованість 33023,05 грн., яка складається з наступного: 17533.04 грн. - заборгованість за кредитом; 0.86 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 15489.15 грн. - залишок за несплаченим штрафом, передбаченим п.2.2. [PERSON] Угоди. В звязку з вищенаведеним просять позов задовільнити. В запереченнях на позовну заяву представник [PERSON] вказав на те, що відповідач свої зобовязання щодо повернення грошових коштів не виконував з початку дії договору, про що свідчать матеріали справи, зокрема, лист Позивача від травня 2008 року. Вказав, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України). Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Зазначив, що підписання Відповідачем [PERSON] соглашения о реструктуризации задолженности и присоединения к «условиям и правилам предоставления продукта кредитных карт» від 21.11.2013 року, не перервало строку позовної давності, оскільки як випливає з норми ч.1 ст. 264 ЦК України, переривання строку позовної давності можливе лише в межах його дії, а не після його спливу. Представником відповідача подано заяву про застосування позовної давності. Крім того представник позивача, зазначив, що [PERSON] помилявся щодо розміру заборгованості перед Банком та змісту п. 2.1. «Соглашения», згідно якого Банк надає позичальнику кредит в сумі 22682,42 грн. на строк 06 месяців з 21.11.2013 р. по 31.05.2014 р. шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі потреби в сумі 22682,42 грн. в обмін на обовязок позичальника на повернення кредиту та сплати процентів. Вказав, що жодних коштів згідно вказаного пункту відповідач не отримував. 10.02.2015 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приват Банк» про визнання договору недійсним. В обґрунтуванні зустрічних позовних посилається на те, що Кредитний договір повинен укладатися в порядку, визначеному законом, а його умови повинні відповідати як загальним вимогам, встановленими ст. ст. 3, 6, 13, 192, 203, 215, 227, 533, 627, 638 Цивільного кодексу України, закону України «Про банки і банківську діяльність», закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг». Укладений між сторонами Кредитний договір є споживчим, як це зазначено в п. 2.1. «Соглашения», тому порядок його укладення повинен додатково відповідати вимогам законодавства про захист прав споживачів. При укладенні Кредитного договору відповідачем було порушено ряд актів цивільного законодавства, а істотні умови Кредитного договору суперечать закону. Дане «Соглашеніє» відповідач [PERSON] підписав внаслідок помилки, тобто неправильного сприйняття фактичних обставин цього правочину, що вплинуло на його волевиявлення. При укладенні «Соглашенія» Позивач помилково сприймав його підстави укладення, предмет та зміст, що вплинуло на його підписання. Вважає, що дане «Соглашеніє» є фіктивним правочином, оскільки згідно даного договору жодних коштів у вигляді споживчого кредиту в сумі 22682,42 грн. Банк не надавав і не мав намір надавати. Банк приховав факт реальної суми заборгованості по Договору 1, пропуск строку позовної давності по цих вимогах та фіктивність умови про надання кредиту у відповідності до п. 2.1. Соглашенія, чи ввів [PERSON] в оману. Крім цього вважає, що дане «Соглашеніє» є недійсним, оскільки підписано за допомогою факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, що не є дотриманням закону, та не є належним чином підписане банком. В звязку цим просить зустрічний позов задовольнити. Представник позивача ПАТ КБ «Приват Банк» первісний позов про стягнення заборгованості підтримав, покликаючись на мотиви викладені в позові, просив позов задовольнити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору недійсним заперечив, просив відмовити в його задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги позивача заперечив, просив задовольнити поданий ним зустрічний позов з мотивів, що вказані в зустрічному позові. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного позову слід відмовити за безпідставністю, зустрічний позов [PERSON] задовольнити наступних підстав. Судом встановлено, що 26.12.2007 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № SAMDN50000018133891, відповідно до якого Банк надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді невстановленого ліміту на платіжну картку. З матеріалів справи вбачається, що відповідач свої зобовязання щодо повернення грошових коштів не виконував з початку дії договору, про що свідчать матеріали справи, зокрема, лист позивача від травня 2008 року та поясненнями сторін при розгляді справи в суді. Крім цього відповідно до укладеної [PERSON] угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 21.11.2013 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 22682.40 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця Відповідач надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом. Кредитний договір повинен укладатися в порядку, визначеному законом, а його умови повинні відповідати як загальним вимогам, встановленими ст. ст. 3, 6, 13, 192, 203, 215, 227, 533, 627, 638 Цивільного кодексу України, закону України «Про банки і банківську діяльність», закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг». Кредитний договір є споживчим, як це зазначено в п. 2.1. «Соглашения», тому на думку суду порядок його укладення повинен додатково відповідати вимогам законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст. 638 ЦК України, договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами оспорюваного договору, зокрема, є відсоткова ставка та ціна договору. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України є підставою недійсності правочину. В рішенні Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 містяться висновки, згідно яких «споживачу, як правило, обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору». За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Суд критично ставиться до твердження Позивача, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір, підтверджується підписом у заяві. У постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року (справа № 6-240цс14) міститься висновок про те, що оскільки позичальником не підписані Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), так і Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, то вказані Умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачкою вони не підписувались. Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним судом України у Постанові від 11.03.2015 року у справі №6-16цс15. Суд знаходить підставними твердження представника [PERSON], що, при підписанні «Соглашенія» відповідач [PERSON] помилково сприймав його підстави укладення, предмет та зміст, що вплинуло на його підписання. У відповідності до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно п. 2.1. «Соглашения» Банк надає позичальнику кредит в сумі 22682,42 грн. на строк 06 месяців з 21.11.2013 р. по 31.05.2014 р. шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі потреби в сумі 22682,42 грн. в обмін на обовязок позичальника на повернення кредиту та сплати процентів. У відповідності до ч. 1. ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Однак жодних коштів у вигляді споживчого кредиту в сумі 22682,42 грн. Банк відповідачу [PERSON] не надавав. Дану обставину підтвердив в судовому засіданні представник позивача, пояснивши, що дана сума коштів в розмірі 22682,42 грн. була визначена банком на підставі заборгованості що залишилася у відповідача по до кредитному договору від 26.12.2007 № SAMDN50000018133891. Як пояснив представник позивача, жодних інших коштів, окрім кредиту в розмірі 5000 гривень згідно кредитного договору № SAMDN50000018133891 від 26.12.2007 року ПАТ КБ «Приват Банк» [PERSON] не надавав. Відповідно «Соглашеніє…» всупереч твердженню представника позивача не є кредитним договором в розумінні чинного цивільного законодавства, оскільки воно не передбачає правових наслідків у формі надання кредиту. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Відповідно до ч.1 ст. 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» поширенням інформації, що вводить в оману, є повідомлення суб'єктом господарювання, безпосередньо або через іншу особу, одній, кільком особам або невизначеному колу осіб, у тому числі в рекламі, неповних, неточних, неправдивих відомостей, зокрема внаслідок обраного способу їх викладення, замовчування окремих фактів чи нечіткості формулювань, що вплинули або можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг цього суб'єкта господарювання. Згідно п. 2. ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Однак, в порушення зазначених норм законодавства вказана інформація відповідачу [PERSON] надана не була. Банк приховав факт реальної суми заборгованості по кредитному договору від 26.12.2007 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON], пропуск строку позовної давності по цих вимогах та фіктивність умови про надання кредиту у відповідності до п. 2.1. «Соглашенія». Незважаючи на неодноразові вимоги Суду позивачем не представлено жодного оригіналу документів, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог. Таким чином, на думку суду позовні вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами. Суд критично оцінює твердження представника позивача, що підписавши «[PERSON] соглашение о реструктуризации задолженности и присоединения к «условиям и правилам предоставления продукта кредитных карт» від 21.11.2013 року, відповідач тим самим у відповідності до ст. 264 ЦКУ України перервав строк позовної давності. У розумінні норми ч.1 ст. 264 ЦК України, переривання строку позовної давності можливе лише в межах його дії, а не після його спливу. Таким чином дії, вчинені зобов'язаною особою, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, які вчинені після спливу строку позовної давності, не свідчить про переривання перебігу такої давності. Відповідна позиція висловлена в п. 4.4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів». Визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності. Крім цього на думку суду дане «Соглашеніє» є недійсним, оскільки підписане банком шляхом факсимільного відтворення підпису. Як зазначено в п.1.8. «Соглашенія», «при заключении [PERSON] соглашения банк использует факсимильное воспроизведение подписи Председателя правления банка, а также воспроизведение оттиска печати Банка техническими печатными устройствами.» Відповідно до ст. 207 Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 № 435-IV (далі ЦКУ) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до ч. 3 ст. 207 ЦКУ, використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Отже, при укладенні договорів законодавство дозволяє використовувати підпис факсиміле, але ставить при цьому умову: таке використання має бути передбачене або законом, або письмовою згодою сторін. Але оскільки жодним законом ані укладеним між сторонами окремим договором, спеціальне застосування підпису факсиміле не передбачене, такий договір має бути підписаний сторонами особисто.

Outcome: dismissed