Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

02 липня 2015 року позивач публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк) звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги, тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 25 квітня 2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 2 200 гривень у вигляді встановленого ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно пункту 9.12 умов і правил надання банківських послуг, які разом із Правилами користування платіжною карткою та заявою [PERSON] складають між банком і відповідачем договір, останній діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий самий термін. У порушення норм Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та умов договору відповідач не в повному обсязі виконував зобовязання щодо погашення заборгованості за кредитним договором, у звязку із чим станом на 16 червня 2015 року утворилась заборгованість у сумі 4 822,03 гривень, яка складається з: 4 033,37 гривень заборгованість за кредитом; 82,85 гривні заборгованість за процентами за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 умов і правил надання банківських послуг: 500 гривень штраф (фіксована частина), 205,81 гривень штраф (відсоткова складова). 15 березня 2016 року рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області у задоволені позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Не погодившись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі, мотивуючи неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог помилково дійшов до висновку про пропуск позивачем строку позовної давності на звернення до суду за захистом порушеного права відповідно до вимог ч.4 ст.267 ЦК України, оскільки відповідач не в повному обсязі виконував зобовязання щодо погашення заборгованості за кредитним договором. Після виникнення прострочки по сплаті чергових платежів відповідач здійснював часткове погашення заборгованості, що підтверджується розрахунком заборгованості з 30 березня 2012 року. Відповідач постійно до 29 травня 2012 року здійснював погашення заборгованості по відсоткам, що відображено в графі «Погашені проценти» розрахунку про заборгованість й відповідно зменшувалась загальна заборгованість по відсоткам, що також відображено в графі «Загальна заборгованість за процентами» розрахунку про заборгованість та графі «Загальна заборгованість за процентами (накопичувальним підсумком)», вказане підтверджує часткове погашення відповідачем заборгованості по кредиту. Отже, відповідачем було здійснено часткове погашення заборгованості та погашено прострочену заборгованість за попередні періоди та здійснено переривання позовної давності. В судове засідання не зявився представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк», про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчить телефонограма в матеріалах справи, яка зареєстрована у журналі телефонограм за № 2814 (а.с.138). В судове засідання не зявився відповідач [PERSON], але він повідомлений належним чином відповідно до вимог ч.5 ст.76 ЦПК України, що підтверджується розпискою в матеріалах справи про повідомлення представника відповідача (а.с.137). До апеляційного суду надійшла заява від позивача про підтримання доводів апеляційної скарги та розгляду справи за їх відсутності (а.с.142). Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю - доповідача, представника відповідача [PERSON] [PERSON]., дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного: Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови « Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК , вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з вимог ст. 267 ЦК України та зазначив, що позивач, на якого покладено обовязок доказування тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, не надав належних та допустимих доказів щодо звернення до суду в межах визначених законодавством строків чи поважності причин, через які цей строк пропущено. Але, з таким висновком суду, апеляційний суд погодитися не може. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути грошові кошти та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобов'язання повинне виконуватись у строк, що встановлений у договорі. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ст. 525 ЦК України передбачено неможливість односторонньої відмови від виконання зобов'язання або його зміна, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 536 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядок, встановлені договором. У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір б/н, згідно з яким відповідач, [PERSON], отримав кредит у розмірі 2 200 гривень у вигляді встановленого ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.9). Відповідно до розрахунку заборгованості за [PERSON] станом на 16 червня 2015 року утворилась заборгованість за кредитним договором у сумі 4 822,03 гривень, яка складається з: 4 033,37 гривень заборгованість за кредитом; 82,85 гривні заборгованість за процентами за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 умов і правил надання банківських послуг: 500 гривень штраф (фіксована частина), 205,81 гривень штраф (відсоткова складова) (а.с.6-7). Відповідно до п.3.2, п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, клієнт дає згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання кредитного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.9-15). Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Отже, позивачем відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг збільшувався та зменшувався кредитний ліміт, це також підтверджується довідкою про зміну кредитування та обслуговування кредитної картки [PERSON] (а.с.8). З якої вбачається, що по кредитній картці [PERSON] відповідно до умов кредитного договору проводилися зміни суми кредитного ліміту за період: - з 25 квітня 2007 року 2008 року по 06 червня 2007 року встановлення кредитного ліміту з 2 200 гривень до 6 200 гривень, - з 06 червня 2007 року по 26 грудня 2007 року встановлення кредитного ліміту з 6 200 гривень до 9 000 гривень, - з 26 грудня 2007 року по 16 червня 2009 року встановлення кредитного ліміту з 9 000 гривень до 6 470 гривень, - з 16 червня 2009 року по 22 липня 2009 року встановлення кредитного ліміту з 6 470 гривень до 5 560 гривень, - з 22 липня 2009 року по 23 листопада 2009 року встановлення кредитного ліміту з 5 560 гривень до 3 970 гривень, - з 23 листопада 2009 року по 28 квітня 2010 року встановлення кредитного ліміту з 3 970 гривень до 2 700 гривень, - з 28 квітня 2010 року по 27 травня 2010 року встановлення кредитного ліміту з 2 700 гривень до 2 100 гривень, - з 27 травня 2010 року по 19 березня 2012 року кредитний ліміту 2 100 гривень, з даними змінами кредитного ліміту відповідач погоджувався (а.с.8). Крім того, представник відповідача як у суді першої інстанції, так і апеляційної інстанції стверджував, що відповідач [PERSON] останній раз знімав кошти 18 червня 2009 року, а сплачував за кредит останній раз 26 грудня 2009 року. Що стосується погашення відсотків за кредитним договором, то він наполягає, що відповідач ніяким чином не проводив та не проводить такі погашення, оскільки у нього відсутня кредитна картка. Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Зі змісту заяви позичальника при укладенні кредитного договору б/н від 25 квітня 2007 року, а саме з п.4 вбачається, що строк дії картки серпень 2008 року, кредитний ліміт складає 2 200 гривень, базова відсоткова ставка по кредитному ліміту 2,5 % щомісячно на залишок заборгованості. Погашення заборгованості по кредитному ліміту може проводитися як шляхом внесення коштів на картку клієнта, так і списання банком коштів з дебетної карти. Дана заява підписана відповідачем [PERSON] 25 квітня 2007 року, отже він знав та погоджувався з такими умовами погашення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором з 17 серпня 2007 року по 01 люте 2010 року періодично здійснювались погашення процентів, а з 01 лютого 2010 року по 16 червня 2015 року щомісячно здійснювались погашення відсотків (а.с.6-7). Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог не перевірив та не дав належної правової оцінки обставинам справи. Виходячи з встановлених обставин наданих сторонами доказів та вимог закону, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, оскільки письмовими доказами підтверджено, що проводились сплати відсотків за кредитним договором, а тому позивачем строк звернення до суду не був пропущений, як зазначив суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог. Отже, позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанка» до [PERSON] підлягають частковому задоволенню в частині стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 25 квітня 2007 року станом на 16 червня 2015 року у сумі 4 116, 22 гривень, з яких: 4 033,37 гривень заборгованість за кредитом; 82,85 гривні заборгованість за процентами за користування кредитом. Крім цього, відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Згідно п. 15 розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, яким вказане населений пункт м. Артемівськ Донецької області. Відповідно до паспорту [PERSON] зареєстрований у [INFO]. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] за невиконання своїх обовязків зобовязаний сплатити станом на 16 червня 2015 року штрафні санкції, у звязку з чим підлягає застосуванню ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Згідно зазначеного Закону на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року. Апеляційний суд вважає, що нарахування штрафів саме з 14 квітня 2014 року позивачем відповідачу є безпідставним. Отже, позивачем безпідставно в порушенні вимог зазначеного закону нараховані: штрафи у сумі 500 гривень (фіксована частина) та 205,81 гривень (процентна складова), а тому в цій частині позовних вимог необхідно відмовити. Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог з вищенаведених підстав. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони, понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач просив стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 822,03 гривень. Позовні вимоги задоволені у розмірі 4 116,22 гривень, що складає 85 % (4 116,22 х 100): 4 822,03 = 85%). За подання позовної заяви та апеляційної скарги позивачем було сплачено 243,60 гривні та 267,96 гривень, а всього судовий збір у сумі 511,56 гривень, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені виплати по сплаті судового збору у сумі 409,25 гривень. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Outcome: partial