Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

02 травня 2018 року до Обухівського районного суду Київської області звернувся [PERSON] (далі - також позивач) з позовом до [PERSON] (далі - також відповідач) про визнання останньої такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS]. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач [PERSON] повідомив, що 26 вересня 1990 року на підставі рішення виконавчого комітету Обухівської міської ради № 187 від 18 вересня 1990 року його батькові [PERSON] видано ордер № [NUMBER] на право зайняття жилого приміщення - квартири за адресою: [ADDRESS], та членам його сім'ї: матері - [PERSON], йому, як сину наймача приміщення, його братові - [PERSON], та бабці зі сторони матері -[PERSON] Покликався на те, що на даний час у вказаній квартирі зареєстровані: він, як квартиронаймач, його син - [PERSON] та його донька [PERSON]. Але фактично мешкає він разом з сином [PERSON] Натомість його донька [PERSON] з 2008 року фактично в квартирі не проживає, що підтверджується актами обстеження квартири за період 2008 - 2018 років. Зазначив, що він є офіційно квартиронаймачем, сплачує комунальні послуги, що підтверджується копіями квитанцій про оплату. Факт реєстрації відповідача за вказаною адресою призводить до збільшення нарахування суми до оплати комунальних платежів, тому він вимушений звернутися до суду для визнання своєї доньки такою, що втратила право користування жилим приміщенням Окрім того, посилався на вимоги статей 3, 231, 386, 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статтю 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), статтю 41 Конституції України та статтю першу Протоколу першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в розрізі порушення його права як власника житла. А також на вимоги статей 71, 72 ЖК Української РСР щодо втрати відповідачем [PERSON] права користування його квартирою, оскільки остання відсутня за місцем своєї реєстрації з 2008 року, тобто більше шести місяців. Звертав увагу на те, що відповідно до статті сьомої Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» єдиним способом захисту свого права на житло є зняття з реєстрації відповідача, що здійснюється тільки в судовому порядку. З огляду на викладене подав позов про позбавлення її права користування жили приміщенням, який просив задовольнити. 03 травня 2018 року відповідно до ухвали Обухівського районного суду позовна заява [PERSON] залишена без руху. Останньому надано строк для усунення недоліків в порядку частини першої статті 185 ЦПК України. 24 травня 2018 року на адресу суду надійшла позовна заява від [PERSON] з виправленими недоліками. 22 червня 2018 року відповідно до ухвали Обухівського районного суду у справі відкрито провадження. У свою чергу відповідач відзив на позовну заяву у встановлені ухвалою про відкриття провадження строки не надіслала. Фактичне її місце проживання позивачем не повідомлялося. За вказаною позивачем адресою місця її реєстрації: [ADDRESS], надіслані повістки поверталися за перебігом строку зберігання. З огляду на викладене, виклик відповідача здійснювався відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. 24 липня 2018 року відповідно до ухвали Обухівського районного суду підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду. Треті особи - [PERSON] та виконавчий комітет Обухівської міської ради Київської області подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. 26 вересня 2018 року у ході судового розгляду представником позивача [PERSON] до матеріалів справи долучено оригінали актів про відсутність за місцем проживання [PERSON] та довідки про склад сім'ї позивача. По суті справи представник позивача повідомив, що на даний час квартира за адресою: [ADDRESS], не приватизована. Факт реєстрації відповідача за місцем проживання заважає позивачу приватизувати дану квартиру. Ухвалено на місці продовжити розгляд справи в заочного порядку. Відповідно до частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. В судове засідання відповідач не з'явилася. Про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до часини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що в матеріалах справи має місце підтвердження належного повідомлення відповідача [PERSON] про дату, час і місце розгляду справи, відзив відповідачем не подано, в судове засідання 25 жовтня 2018 року остання не з'явилася, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, тому суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Також враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, суд вважає за можливе здійснювати розгляд у судовому засіданні без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України. Вислухавши представника позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, 26 вересня 1990 року на підставі рішення виконавчого комітету Обухівської міської ради № 187 від 18 вересня 1990 року [PERSON], видано ордер № [NUMBER] на право зайняття жилого приміщення - квартири за адресою: [ADDRESS], разом з членами своєї сім'ї: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Вказані обставини підтверджуються копією ордеру № [NUMBER] від 26 вересня 1990 року. На даний час, відповідно до довідки про склад сім'ї за № 1518 від 20 березня 2018 року, виданої відділом реєстрації фізичних осіб та ведення реєстру територіальної громади м. Обухова Обухівської міської ради, до складу сім'ї [PERSON] входять: його донька - [PERSON], [INFO], та син - [PERSON], [INFO]. З позовної заяви та пояснень представника позивача вбачається, що вказана квартира на даний час не приватизована, тобто відноситься до державного житлового фонду, в розумінні статті п'ятої Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), та перебуває у віданні Обухівської міської ради. [PERSON] мешкає в ній зі своєю сім'єю як квартиронаймач. У свою чергу, на підтвердження факту тимчасової відсутності відповідача [PERSON] позивач подав наступні документи, а саме: акти обстеження квартири, зареєстровані за № 380 від 2 грудня 2009 року, за № 1 від 4 січня 2010 року, за № 56 від 4 березня 2010 року, за № 578 від 7 липня 2012 року, за № 591 від 8 серпня 2012 року, за № 697 від 11 вересня 2012 року, за № 799 від 17 жовтня 2012 року, а також акт б/н від 10 березня 2018 року. Оцінивши вказані акти обстеження квартири кожний окремо та в їх сукупності за період 2009 - 2018 роки, суд приходить до висновку про відповідність ознаці допустимості тільки частини з них, а саме актів про обстеження квартири, зареєстрованих за № 1 від 4 січня 2010 року, № 56 від 4 березня 2010 року, № 578 від 7 липня 2012 року, № 591 від 8 серпня 2012 року, № 697 від 11 вересня 2012 року, в яких зафіксовано інформацію про відсутність [PERSON] за місцем проживання протягом місяця, який передував складенню відповідного акту. Щодо акта про обстеження квартири № 380 від 2 грудня 2009 року, то останній має виправлення дати, про що не вказано перед підписом осіб, що засвідчили інформацію, яка в ньому міститься. Інший акт від 2012 року, зареєстрований за № 799 від 17 жовтня 2012 року, взагалі не містить дати його складання. Що стосується акту б/н від 10 березня 2018 року, останній складено в довільній формі, без засвідчення підпису депутата міської ради [PERSON] З його змісту незрозуміло, які особи його підписали, де вони мешкають, їх повні особисті (ідентифікаційні) дані. Відповідно до частини першої та третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїх внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд вважає акт, зареєстрований за № 380 від 2 грудня 2009 року, акт від 2012 року, зареєстрований за № 799 від 17 жовтня 2012 року, акт б/н від 10 березня 2018 року, який не зареєстрований, недопустимими доказами, оскільки при їх складені були допущені порушення форми та змісту, тому інформація, яка в них міститься, викликає сумнів щодо її достовірності. У свою чергу, відповідно до відповіді з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Київській області від 12 червня 2018 року відповідач [PERSON] не значиться як зареєстрована на території Київської області. Відповідно до довідки про склад сім'ї за № 1518 від 20 березня 2018 року, виданої відділом реєстрації фізичних осіб та ведення реєстру територіальної громади м. Обухова Обухівської міської ради, до складу сім'ї [PERSON] входять: його донька - [PERSON], [INFO], та син - [PERSON], [INFO]. Натомість, у довідці не зазначено, чи є це зареєстрованим місцем проживання [PERSON], тому суд також не може прийняти дану довідку як належний доказ місця реєстрації відповідача. Відповідно до частин першої та третьої статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - також ЦПК), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повина довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частин першої та другої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду. Вказані вимоги кореспондуються з частиною першою статті 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повина довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Враховуючи вищевикладене, подаючи позов про визнання своєї доньки [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням позивач в обов'язковому порядку повинен довести перед судом наявність таких юридичних фактів. По-перше, факт користування (найму) або наявність права власності позивача на житло, право користування яким він хоче позбавити відповідача; по-друге, факт реєстрації місця проживання відповідача у квартирі; по-третє, факт відсутності відповідача за місцем своєї реєстрації більш ніж шість місяців підряд; по-четверте, що причини відсутності відповідача понад встановлені строки не є поважними і не пов'язані з неправомірною поведінкою самого позивача. Вказані вимоги позичем дотримані не були, належні та допустимі докази на підтвердження вказаних фактів позивачем не надані. Виходячи з матеріалів справи та доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, по суті правовідносин, що склалися між позивачем та відповідачем, суд зазначає таке. Навіть, не дивлячись на не доведення своїх доводів належними та допустимими доказами, правова позиція позивача також є неправильною. Так, відповідно до статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п'яти років перебування на військовій службі; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування; 4) виїзду у зв'язку з виконанням обов'язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов'язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом всього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї. У випадках, передбачених пунктами 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як вказав Пленум Верховного суду України у пункті десятому Постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Тобто, аналіз наведених положень нормативно-правових актів свідчить про те, що, як вже зазначалося раніше, у кожному випадку вирішення питання про наявність підстав для позбавлення права особи користуватися жилим приміщенням необхідно встановити фактичні причини відсутності особи за місцем проживання, строк відсутності, виключити поважність причин відсутності. Окрім того, відповідно до частини другої статті восьмої Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-XII від 19 червня 1992 року передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Відповідно до абзацу другого частини першої статті сьомої Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV від 11 грудня 2003 року зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; Тобто, безпідставне позбавлення особи права на користування жилим приміщенням призведе до позбавлення права особи прийняти участь у приватизації державного житлового фонду та отримати у власність частину приватизованого житла. Окремо необхідно зауважити, що суд, в контексті викладеного вище, відхиляє посилання позивача на вимоги статей 3, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України, статтю 150 ЖК Української РСР, статтю 41 Конституції України в розрізі порушення його права як власника житла, так як вказані норми регулюють право власника, а не користувача. Тому до правовідносин щодо користування державним жилим фондом не застосовуються. Такого висновку суд дійшов з огляду на наявність в матеріалах справи ордеру на жиле приміщення та ненадання будь-яких документів щодо підтвердження права власності та правовстановлюючих документів на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Що стосується права позивача на «житло» в розумінні статті восьмої Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та його «правомірні очікування» в розумінні статті першої протоколу Першого до вказаної Конвенції щодо отримання житла у власність у ході приватизації, то позивачем не доведено, що його право на «житло» превалює над правом відповідача на «житло», як члена сім'ї квартиронаймача, на її «правомірні очікування» на отримання частина житла у власність в процесі приватизації. Суду також не надано доказів, чи є квартира за адресою: [ADDRESS], єдиним житлом для відповідача. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, у зв'язку з ненаданням суду належних та достатніх доказів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України, у разі відмови в позові - судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed