Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

03 червня 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання договору щодо визначення місця проживання дитини. Вважає, що відповідач порушив умови договору, а тому, обґрунтовуючи свої вимоги нормами цивільного законодавства звертається з даним позовом до суду (а.с.2-3). Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2016 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Новомосковського районної державної адміністрації про розірвання договору щодо визначення місця проживання дитини - задоволенні. Розірвано договір про визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO], укладений 18 січня 2010 року між [PERSON] та [PERSON]. Також вирішено питання щодо судового збору (а.с. 63-64). В апеляційній скарзі апелянт посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі (а.с. 89-93). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати й ухвалити нове про відмову у позові. Судом 1 інстанції встановлено, що сторони у справі є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що вбачається з копії свідоцтва про його народження, згідно актового запису № 661 від 08 червня 2005 року. 18 січня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] після розірвання шлюбу, був укладений договір у простій письмовій формі про визначення місце проживання дитини, та відповідно до якого сторони дійшли згоди про проживання дитини разом з батьком. З 18 січня 2010 року дитина почала проживати з батьком. Однак 24 вересня 2011 року малолітній [PERSON] посварився з батьком, який його побив та вигнав з дому, після чого дитина самотужки знайшла дорогу додому до дідуся - батька позивача та повідомила, що він не бажає проживати разом з батьком. Наступного дня позивачка звернулась до правоохоронних органів з заявою про спричинення відповідачем тілесних ушкоджень малолітньому сину. По даному факту була винесена постанова про відмову у порушенні кримінальної справи. З того часу дитина проживає разом з позивачкою. Задовольняючи позовні вимоги суд 1 інстанції виходив з того, що відповідачем було порушено умови спірного договору про визначення місця проживання дитини, та має місце істотна зміна обставин, що на думку суду 1 інстанції є безперечною підставою для розірвання договору. Однак з вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини, яке після їх розірвання шлюбу було за згодою сторін визначено з батьком, про що було складено угоду, що передбачено нормами Сімейного кодексу України. Так, відповідно до ст. ч.1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. В подальшому з урахуванням положень ст.. 160 СК України, місце проживання дитини визначається вже з урахуванням згоди дитини (з 10 років) та самої дитини (з 14 років). Тобто, сторонами у 2010 році в порядку встановленому Сімейним кодексом України, за їх спільною згодою було визначене місця проживання їх сина, який на той час не досяг десяти років. Отже, угода укладена між сторонами про визначення місця проживання дитини укладається лише на певний проміжок часу (до досягнення дитиною 10 років) і не є договором в розумінні Цивільного кодексу України, з встановленням відповідних цивільних прав та обов'язків, оскільки дані правовідносини визначені Сімейним кодексом України, яким врегульовано порядок визначення місця проживання дитини відповідної вікової категорії як в добровільному порядку, так і за допомогою органа опіки і піклування або в судовому порядку. Так, відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Отже, колегія суддів вважає, що правовідносини щодо визначення місця проживання дитини регулюються нормами Сімейного кодексу України, угода укладена між сторонами не є договором в розумінні Цивільного кодексу України з настанням відповідних цивільних прав та обов'язків та не може розриватися з підстав порушення її умов та істотної зміни обставин, а спір щодо визначення місця проживання дитини між сторонами слід розглядати на підставі ст. 161 СК України, який до того ж знаходиться на розгляді в Новомосковському міськрайонному суді Дніпропетровської області. З урахуванням викладеного вище, колегія дійшла висновку, що суд 1 інстанції в повному обсязі фактичні обставини справи не встановив, що спричинило ухвалення незаконного рішення, в порушення норм матеріального та процесуального права, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, з вищезазначених підстав.

Outcome: dismissed