Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

03.10.1997 року між [PERSON], [PERSON], діючими за себе та за своїх неповнолітніх дітей - [PERSON], [PERSON], як продавцями, з однієї сторони, та [PERSON], як покупцем з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с.5). На підставі ст.15 Закону України «Про товарну біржу» та відповідно до прикінцевих положень договору, останній був укладений відповідно до Протоколу відкритих торгів №49 від 03.10.1997 року зареєстрований на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» (Криворізька філія). Після укладення договору купівлі-продажу від 03.10.1997 року, [PERSON] зареєстрував право власності на квартиру за собою в КП «Криворізьке БТІ» ДОР 20.10.1997 року із внесенням відповідного запису в реєстрову книгу №90П, стор.79, запис №79, що підтверджується відповідною відміткою в договорі (а.с.5-зворот). Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] (а.с.4), остання має загальну площу 45,94 кв.м., житлову площу 27,6 кв.м., розташована на ІІ поверсі 9-поверхового будинку та складається з: І кімната площею 10,3 кв.м., ІІ кімната - 17,3 кв.м., кухня - 7,1 кв.м., ванна кімната - 2,3 кв.м., вбиральня - 1,2 кв.м., коридор - 5,2 кв.м., вбудована шафа - 0,3 кв.м., обладнана лоджією 4,48 кв.м. Як вказував позивач, причиною його звернення до суду став захист його прав як власника нерухомого майна у зв'язку з неможливістю вільної реалізації права розпорядження майном шляхом відчуження на користь інших осіб з огляду на те, що правовстановлюючий документ на нерухоме майно (договір купівлі-продажу від 03.10.1997 року) не відповідає вимогам чинного законодавства з підстав відсутності його нотаріального посвідчення, що впливає на його дійсність. Перевіряючи обґрунтованість та правомірність пред'явлених позивачем вимог та обраний ним спосіб захисту, суд виходить з наступного. Статтями 391, 392 ЦК України (в діючій редакції) встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Встановленим в судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини з порядку належного оформлення та форми договору купівлі продажу нерухомого майна, передбачені ст.227 ЦК УРСР 1963 року, норми якого діяли на момент укладення угоди, дійсність якої позивач має намір підтвердили в судовому порядку. За змістом ст.ст.128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору), за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. При цьому, згідно ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, діючій на час укладення договору) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Аналіз вказаних норм в їх сукупності приводить суд до переконання про існування колізії в матеріальних нормах, що визначали вимоги до форми угоди щодо відчуження нерухомого майна. Згідно з приписами ч.2 ст.47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною; в цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Судом встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири від 03.10.1997 року дійсно підлягав нотаріальному посвідченню, однак не був нотаріально оформлений з посиланням на ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року (в редакції, чинній на момент укладення договору). Так, під час укладення вказаної угоди [PERSON], на якого умовами п.10 покладались витрати за оформлення та реєстрацію договору, не посвідчив його нотаріально, вважаючи достатніми його реєстрацію на товарній біржі та в КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» ДОР. Натомість, матеріали цивільної справи не містять спростування твердження позивача, що він виконав всі істотні умови договору купiвлi-продажу, що також підтвердили відповідачі, визнавши пред'явлені [PERSON] вимоги. Здійснені позивачем у подальшому спроби щодо нотаріального посвідчення договору купiвлi-продажу не вдалися у зв'язку з припиненням діяльності товарної біржі, яка реєструвала оспорюваних договір, та відсутністю зв'язку з відповідачами - попередніми власниками майна та продавцями за договором, що в сукупності визначає доцільність визнання угоди дійсною лише в судовому порядку. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як визначено ч.ч.1, 4 ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи вищевикладене, визнання відповідачами позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також те, що між сторонами відбулося повне виконання договору, всі істотні його умови погоджені, загальних договірних засад та прав і свобод сторін договору не порушують, угода купівлі-продажу фактично відбулася з передачею оплати за майном продавцям, а самого майна - покупцеві, право власності на нерухоме майно належним чином зареєстроване за позивачем, тому суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити, а договір купівлі-продажу від 03.10.1997 року визнати дійсним. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.142 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь позивача у зв'язку з визнанням відповідачами позову до початку розгляду справи по суті, тому вважає за необхідне стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], кожного окремо в рівних частках по 80 грн., на користь [PERSON] 50% судового збору, сплаченого ним при поданні позову, що становить а інші 50% (320 грн. відповідно) - повернути позивачеві з державного бюджету.

Outcome: approved