Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

03.11.2015 року [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що в період з 08.08.1997 по 11.12.2012 року позивач проходила службу в органах податкової міліції Державної податкової служби України у Житомирській області, правонаступником якого є Головне управління Державної фіскальної служби України у Житомирській області. Із 08.11.2001 року по теперішній час [PERSON] разом зі своєю сімєю перебуває на квартирному обліку та у 2002 році їй Державною податковою службою України у Житомирській області виділено службову однокімнатну квартиру за адресою: м. Житомир, вул. Щорса, б. 153-а, кв. 78, житловою площею 18,6 кв.м. На час отримання квартири разом із позивачем на квартирному обліку перебували син [PERSON] та мати [PERSON], а вже на час розгляду справи судом у цій квартирі проживає позивач разом із сином. За словами [PERSON], вона неодноразово з 2006 року зверталась до Державної податкової служби України, Міністерства доходів та зборів України (правонаступником яких є Державна фіскальна служба України) з приводу вирішення питання щодо виведення квартири з розряду службових, проте це питання не можливо було вирішити, тому що їй постійно відмовляли, додаючи до кожного листа список нових документів, які необхідно зібрати. Позивач вказує, що це питання стало для неї особливим, так як вона переживає, що в разі своєї смерті її єдиний син, у якого крім матері нікого немає, може залишитись без житла. Позивач [PERSON] вказує, що зверталась до відповідача із заявою про надання їй іншого житла, житловою площею відповідно до Житлового Кодексу України, але питання щодо виселення та надання іншого житлового приміщення з 2002 року відповідачем не розглядалось. За таких обставин, на думку позивача, відпала потреба у використанні зазначеного житла в якості службового, тому дана квартира може бути виведена з розряду службових. Позивач просить суд зобовязати Головне управління державної фіскальної служби України у Житомирській області надати клопотання до Виконавчого комітету міської Ради м. Житомира щодо виключення із числа службових квартири [ADDRESS]та зобовязати Державну фіскальну службу України надати погодження про виключення із числа службових вищевказаної квартири. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити. Додала, що єдиною можливістю поліпшити її житлові умови є приватизація квартири із подальшим її обміном на більшу квартиру. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог з підстав, на які посилається у своїх письмових запереченнях. При цьому акцентував увагу суду на тому, що з огляду на зміст [PERSON] про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, прийняття позитивного рішення про виключення житла з числа службового є виключним правом, а не обовязком керівництва установи. [PERSON] передбачає можливість виключення житла із числа службового тільки у разі, коли відпаде потреба в такому його використанні. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В судовому засіданні встановлено, що гр. [PERSON] в період з 08.08.1997 року по 11.12.2012 року проходила службу в органах податкової міліції Державної податкової служби України у Житомирській області, правонаступником якої є Головне управління Державної фіскальної служби України у Житомирській області. Дані обставини визнаються сторонами, у звязку із чим не підлягають доказуванню в силу положень ст. 61 ЦПК України. У 2002 році позивачу надано для проживання службову однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], житловою площею 18,6 кв.м., що підтверджується ордером на жиле приміщення серії ЖЖ № 01356 від 27.06.2002 року, виданим Виконавчим комітетом Житомирської міської Ради на підставі рішення міськвиконкому від 13.06.2002 року №315 (а.с. 13). Згідно змісту ордеру склад сімї [PERSON] на момент одержання ордеру складав 3 особи: безпосередньо сама позивач, її син та мати. Відповідно до відомостей, що містяться у копії паспорту громадянина України серії ВН №041704, позивач [PERSON] із 12.07.2002 року зареєстрована за вищевказаною адресою. З матеріалів справи вбачається, що позивач зверталась із заявами до ГУ Міндоходів у Житомирській області від 06.08.2013, Міністерства доходів і зборів України від 18.03.2014 та ГУ ДФС у Житомирській області від 16.04.2015 про виключення із числа службових квартири [ADDRESS]. Із листа Державної фіскальної служби України від 07.09.2015 року слідує, що звернення ГУ ДФС у Житомирській області від № 2124/06-30-03-02-18 щодо погодження виключення з числа службових указаної вище квартири ([ADDRESS], 1-кімнатна, житлова площа 18,6 кв.м), в якій проживає [PERSON], розглянуто на засіданні Житлово-побутової комісії Державної фіскальної служби України (протокол № 1) та комісією ухвалено: відмовити у погодженні клопотання ГУ ДФС у Житомирській області щодо виключення з числа службових зазначеної квартири у зв'язку з недостатністю інформації, необхідної для прийняття обґрунтованого рішення. Вважати за доцільне зберегти за цією квартирою статус службової. Крім цього, у листі від 07.09.2015 року зазначалось, що рішення комісії прийнято на підставі пункту 6 [PERSON] про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37, з урахуванням норм статей 47, 48 Житлового кодексу України. Відповідно до ст.ст. 118, 119, 121-123 ЖК України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, встановлюється законодавством Союзу РСР і Української РСР. Порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення. Порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.. Згідно п. 6 Розділу І [PERSON] про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року № 37, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Згідно ст. 125 ЖК України, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надала їм службове жиле приміщення не менше як 10 років, не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу. Таким чином, вказаними нормами житлового законодавства передбачений спеціальний механізм виключення житлових приміщень з числа службових. Зокрема, таке виключення відбувається у разі, якщо відпала потреба у такому його використанні або у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих на підставі відповідного клопотання підприємства, установи, організації. Аналіз вище перелічених норм законодавства дає можливість зробити висновок, і в цьому суд погоджується із представником відповідачів, про те, що подання відповідного клопотання є правом, а не обовязком адміністрації (керівництва) підприємства, установи, організації. В судовому засіданні встановлено та дана обставина підтверджується наявними в матеріалах справи документами, що на теперішній час у відповідача потреба у використанні квартири ([ADDRESS]) як службового житла, не відпала. В судовому засіданні також встановлено, що будь-яким чином житлові права позивача [PERSON] відповідачами порушені не були, так як позивач разом із своїм сином продовжують мешкати в наданому службовому жилому приміщенні та відповідач, в свою чергу, будь-яких перешкод в користування житлом позивачу та членам її сімї не чинить. За вказаних обставин, суд вважає за можливе відмовити в задоволенні позову гр. [PERSON] На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed