Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

02 квітня 2014 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання договору довічного утримання від 29 квітня 2006 року. В обґрунтування позову вказує, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 29 квітня 2006 року було укладено договір довічного утримання, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON] за реєстровим №1443. Відповідно до умов договору позивач передав у власність відповідача житловий будинок з господарчими побудовами за адресою: [ADDRESS]. В свою чергу відповідачка зобов'язалась довічно повністю утримувати позивача, забезпечувати його харчуванням, одягом, доглядом та необхідною медичною допомогою. Вартість матеріального забезпечення за угодою сторін склала 300 грн. на місяць. Протягом перших 3-х років відповідачка сумлінно виконувала свої обов'язки, утримувала позивача в повному обсязі відповідно до умов договору довічного утримання. Проте влітку 2011 року вона перестала забезпечувати утримання позивача. Характер допомоги став носити мінливий (щодо розмірів) та непостійний , що не відповідає потребам позивача, іноді обумовленого договором утримання не надається і по кілька місяців поспіль. Переговори щодо виправлення ситуації ні до чого не призвели. Відповідачка пояснює, що від виконання договору вона не відмовляється, намагається його виконувати в тому обсязі, в якому дозволяють її фінансові можливості, що її фінансові можливості не дозволяють надавати необхідне утримання в повному обсязі. Вважає, що в даному випадку його права на достойний рівень життя та необхідне утримання порушуються відповідачкою. Зобов'язання за договором довічного утримання виконується відповідачкою не належним чином. А отже є всі підстави для розірвання договору довічного утримання в судовому порядку. З оглядом на викладене, просить суд винести рішення, яким розірвати договір довічного утримання та визнати право власності на житловий будинок з господарчими будівлями , що знаходиться за адресою: [ADDRESS], за позивачем [PERSON] Представник позивача надав суду заяву, якою підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутністю, позовні вимоги визнала в повному обсязі, проти розірвання договору довічного утримання не заперечувала. Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами 29.04.2006 було укладено договір довічного утримання (а.с.4-5), по якому позивач [PERSON] передав у власність відповідача [PERSON] належний йому житловий будинок з господарчими спорудами , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] зобов'язалася довічно утримувати позивача, забезпечувати його харчуванням, одягом, необхідним доглядом у вартості 300 грн. на місяць. Згідно ст.ст.744,755 ч.1 п.1,756 ч.1 ЦК України - договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання, або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. В цьому випадку відчужувач набуває права власності на майно, яке ним було передано. Доводи позивача про неналежне виконання набувачем своїх обов'язків, підтверджуються також письмовими поясненнями відповідачки , яка показала, що має скрутне фінансове становище , у зв'язку з чим не має можливості надавати належне утримання позивачу [PERSON] Таким чином, оскільки судом встановлено, що відповідач не виконує своїх обов'язків по договору, що не заперечувалось самою відповідачкою, не утримує позивача, не здійснює за ним догляд на обумовлених договором умовах, договір від 29 квітня 2006 року слід розірвати. За таких обставин, суд розриває договір довічного утримання та повертає у власність позивача житловий будинок з господарчими спорудами . Суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про визнання права власності, оскільки дана вимога буде виконана відповідним органом в порядку виконання даного рішення суду. Розподіляючи судові витрати у справі, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати, співмірно задоволеним вимогам. На підставі ст.ст. 744,755 ч.1 п.1, 756 ч.1 ЦК України,

Outcome: partial