Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

03 серпня 2016 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом до комунального підприємства «Очаківвводоканал» (далі КП «Очаківвводоканал»). Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 01 травня 2012 року вона працювала в КП «Очаківвводоканал» на посаді машиніста хлораторних установок, яка згодом була перейменована на машиніста газудувної установки, а потім на машиніста компресорної установки 2 розряду. Наказом №1 від 06 січня 2016 року її було звільнено з роботи у звязку зі скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 березня 2016 року її поновлено на роботі, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу станом на 29 березня 2016 року, матеріальну та моральну шкоду. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 13 червня 2016 року вищевказане рішення суду першої інстанції було змінено: поновлено на роботі, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Відповідно до вищевказаного рішення апеляційного суду Миколаївської області вона поновлена на роботі 13 липня 2016 року, про що внесено запис до трудової книжки, однак в той же день звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, оскільки в порушення вимог КЗпП її не попереджено під розписку не пізніше ніж за 2 місяці про майбутнє звільнення та не запропоновано іншу вакантну посаду. Фактично звільнення проведено в день поновлення на роботі. Крім того, при звільненні з нею не проведено розрахунок по заробітній платі з 29 березня 2016 року по день звільнення. Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила поновити її на роботі на посаді машиніста компресорної установки 2 розряду КП «Очаківводоканал», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 29 березня 2016 року, та 1000 грн. за моральну шкоду, яка полягає в моральних стражданнях з приводу позбавлення її гарантованого конституційного права на працю та можливості забезпечення належного рівня життя, втраті душевного спокою, що негативно впливає на стан її здоровя. Позивачка в судове засідання не зявилася, надавши заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не зявився, підприємство за юридичною адресою не знаходиться, а тому в силу ч. 5 ст. 74 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Суд, на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України, враховуючи згоду позивачки і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим провести заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 березня 2016 року задоволено позов [PERSON] до КП «Очаківводоканал», позивачку поновлено на роботі на посаді машиніста газодувної машини КП «Очаківводоканал», стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 6 січня 2016 року по 29 березня 2016 року у розмірі 5456 грн. 64 коп., в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1825 грн. 24 коп. та за моральну шкоду 1000 грн. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 13 червня 2016 року вищевказане рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області було змінено. [PERSON] поновлено на посаді машиніста компресорної установки 2 розряду КП «Очаківводоканал», стягнуто 500 грн. моральної шкоди. Рішення в частині вимог про стягнення матеріальної шкоди скасоване та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог. В іншій частині рішення суду залишене без змін. Вказаними судовими рішеннями встановлено, що з 01 травня 2012 року [PERSON]О працювала на посаді машиніста хлораторних установок в КП «Очаківвводоканал». Згодом вказана посада була перейменована на машиніста газудувної установки, а потім на машиніста компресорної установки 2 розряду. Наказом № 1 від 06 січня 2016 року позивачка була звільнена з роботи у звязку зі скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказане звільнення визнано незаконним, у звязку з чим задоволено позов [PERSON] Також рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 березня 2016 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, визначено середньоденний заробіток позивачки за два останні місяці роботи - листопад та грудень 2015 року, у розмірі 94 грн. 08 коп., виходячи з якого стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу станом на 29 березня 2016 року. В силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України, вищевказані обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільній справі, що набрали законної сили, не підлягають доказуванню при розгляді даної справи, у якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини. З копії трудової книжки [PERSON] слідує, що на підставі рішення апеляційного суду Миколаївської області, згідно наказу №5 від 13 липня 2016 року, остання була поновлена на роботі 13 липня 2016 року на посаді машиніста компресорної установки 2 розряду КП «Очаківводоканал. В цей же день, згідно наказу №6 від 13 липня 2016 року [PERSON] звільнена з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Таким чином, в ч. 1 ст. 40 КЗпП України зазначено кілька можливих підстав припинення трудового договору, однак в трудовій книжці [PERSON] не зазначена конкретна підстава її звільнення. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України, таке звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. В силу ч.ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці, та одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до розяснень, наданих у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд зясовує, чи дійсно у відповідача мало місце скорочення чисельності працівників, чи додержано ним норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо зміни в організації виробництва і праці, про те, що позивач відмовився від переведення на іншу роботу або що відповідач не мав можливості перевести позивача з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, чи не користувався він переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяця про наступне вивільнення. Разом із тим, звільнивши позивачку в день її поновлення на роботі, відповідач не дотримався вищевказаних вимог. Отже, вказані вище обставини свідчать про недотримання відповідачем вимог КЗпП України, що призвело до порушення встановленого порядку звільнення працівника за п. 1 ст. 40 цього Кодексу. За таких обставин, суд вважає звільнення позивачки з роботи незаконним, а відтак, її позовні вимоги про поновлення на роботі на посаді машиніста компресорної установки 2 розряду підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При цьому одночасно приймається рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За попереднім рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 березня 2016 року стягнуто з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу по 29 березня 2016 року, виходячи з середньоденного заробітку 94 грн. 08 коп. З вказаної дати до дня ухвалення цього рішення минуло 127 робочих днів. Відповідно, заробітна плата за вимушений прогул [PERSON] складає 11948 грн. 16 коп. (127х 94,08). Вирішуючи спір в частині вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За змістом ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, що існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у звязку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду Україні від 25 квітня 2012 року у справі №6-23цс12 та, відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковим для всіх судів України. Таким чином, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що оскільки позивачку було незаконно звільнено, їй довелось докладати додаткових зусиль для організації свого життя, що призвело до моральних страждань. В звязку з втратою роботи вона була позбавлена можливості забезпечувати належний рівень життя, що позначилось на її психологічному стані. Виходячи з принципів розумності та справедливості, суд вважає, що вимоги позивачки про стягнення моральної шкоди у розмірі 1000 грн. є обґрунтованими. З врахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 1653 грн. 60 коп., від сплати якого при зверненні до суду із цим позовом позивачка була звільнена.

Outcome: approved