Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

02 вересня 2021 року [PERSON] звернулася до Варвинського районного суду Чернігівської області з вказаним позовом та просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що вона перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбних стосунків у них народилося двоє спільних синів: [PERSON] та [PERSON] . В подальшому, рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 05 грудня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано. Позивач зазначає, що їх спільні діти знаходяться під її наглядом та опікою, перебувають на повному утриманні позивача, так як відповідач аліменти не сплачує, адже станом на 31 липня 2021 року у останнього наявна заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 130 408, грн. Відповідач, як батько, не виконує, покладених на нього ст. 150 СК України, обов`язків щодо виховання своїх дітей, оскільки взагалі не цікавиться їхнім життям, наявними матеріальними потребами дітей, станом їх здоров`я та рівнем їх розумового і фізичного розвитку, уникаючи будь-які контакти з ними. У зв`язку з цим, на переконання позивача, вказані обставини є прямими підставами, в розумінні п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, для застосування до відповідача крайнього засобу відповідальності, у виді позбавлення останнього батьківських прав, як батька, яких ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання його дітей. Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 17 вересня 2021 року цивільну справу прийнято до провадження, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено до підготовчого судового розгляду на 18 жовтня 2021 року. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - виконавчий комітет Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області, та зобов`язано вказаний орган надати суду висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дітей: [PERSON] та [PERSON] . Призначене судове засідання на 18 жовтня 2021 року, з підстав перебування судді Савенка А.І. на лікарняному, було відкладене на 08 листопада 2021 року. 08 листопада 2021 року в зазначеній цивільній справі підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду на 03 грудня 2021 року. 01 грудня 2021 року на виконання ухвали суду від Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області надійшла копія рішення виконавчого комітету Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області №153 від 30 листопада 2021 року, разом з копією відповідного висновку щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до його дітей: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 71-72). Позивач [PERSON] в судовому засідання заявлені нею позовні вимоги підтримала обґрунтовуючи свою позицію, відомостями які вказані в змісті позову. Додатково пояснила, що відповідач веде аморальний спосіб життя, має судимість, що може негативно вплинути на долю дітей в подальшому. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся засобами поштового зв`язку, за адресою його зареєстрованого місця проживання (а.с. 68), а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 64). Відзиву на позовну заяву чи інших заяв з процесуальних питань від відповідача не надійшло. Представник третьої особи - служби у справах дітей Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області Гиленко Л.Р. в судовому засіданні вказала, що органом опіки та піклування здійснено висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав, зважаючи на те, що для застосування цього виду впливу необхідні змістовні докази та з`ясування позиції зокрема відповідача. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - виконавчого комітету Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області явку свого представника в судове засідання не забезпечила, хоча про дату, час та місце розгляду повідомлялися належним чином (а.с. 66, 67). Заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 29 травня 2010 року між сторонами по справі було укладено шлюб, який, на підставі рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 05 грудня 2016 року по справі №731/306/16-ц, було розірвано. Вказане рішення суду неоскаржувалося та 19 грудня 2016 року набрало законної сили (а.с. 28). Від шлюбних стосунків у сторін по справі народилося двоє спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що свідчать відповідні копії їх свідоцтв про народження (а.с. 26, 27). Відповідно до змісту довідки про склад сім`ї №1870 від 04 серпня 2021 року, до складу сім`ї позивача [PERSON] , входять її діти: [PERSON] та [PERSON] , які зареєстровані разом з нею за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). З довідки про наявність заборгованості зі сплати аліментів №19.4/4594/21, яка видана головним державним виконавцем Варвинського відділу державної виконавчої служби у Прилуцькому районі Чернігівської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Коротун О.Д., вбачається, що згідно з матеріалами виконавчого провадження №55317471, відкритого 05 грудня 2017 року, щодо примусового стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей: [PERSON] та [PERSON] , станом на 21 липня 2021 року наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої становить - 130 408 грн (а.с. 13). Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Суд зважає, що підстави для позбавлення батьківських прав особи, визначені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, позивач в обґрунтування позову посилається на п. 2 ч. 1 ст. 164 ЦК України, зміст якої визначає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Таким чином, тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. На думку суду, позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Способи та методи ухилення від обов`язку з виховання та утримання дитини зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року, де, зокрема, положенням абзацу 2 п. 16 визначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, треба розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. За змістом роз`яснень, п. 15, 17 вищезазначеної постанови Пленуму ВСУ, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні. Суд, вважає за необхідне врахувати, що позбавлення судом особи батьківських прав в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод становить втручання у її право на повагу до його сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8. Таке втручання не становитиме порушення статті 8 лише у тому разі, якщо воно здійснене «згідно з законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2 , і до того ж є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей. Як зауважив Європейський Суд з прав людини у ряді рішень з цього приводу, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, «необхідним у демократичному суспільстві» слід проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Таким чином, при вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суд повинен зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 Також, ВСУ у справі №211/559/16-ц від 01 листопада 2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Слід зазначити, що під час розгляду даної справи, судом не було встановлено доказів на підтвердження обставини, які б свідчили про те, що [PERSON] не бажає спілкуватися з синами та брати участь у їх вихованні, і це є наслідком його винної поведінки, остаточного і свідомого самоусунуся від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, які залишилися проживати з матір`ю, окремо від відповідача, як батька дітей. Аналогічно, надані позивачем усні пояснення, зокрема щодо ведення відповідачем аморального способу життя, наявності судимості, негативного впливу батька на дітей, жодними належними чи допустимими доказами не підтверджено. На переконання суду, та обставина, що на час розгляду справи у відповідача наявна заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей, та їх матеріальним забезпеченням, вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дітей не бажає приймати участь у їх утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд зважає, що висновком, затвердженим рішенням виконавчого комітету Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області №153 від 30 листопада 2021 року, як органом опіки та піклування, вирішено за недоцільне позбавляти батьківських прав [PERSON] по відношенню до його дітей: [PERSON] та [PERSON] , обґрунтовуючи тим, що докази на підтвердження ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відсутні, а тому позбавлення батьківських прав як крайня міра, не може бути до нього застосована, оскільки доцільність у застосуванні вказаного заходу має місце лише у випадку коли батько злісно ухиляється від своїх батьківських обов`язків, що виконавчим комітетом, як органом опіки та піклування встановлено не було. Крім того, з вказаного висновку також вбачається, що за результатами бесіди службових осіб з дітьми, було встановлено їх прихильність до батька (а.с. 71-72). Підстав не згоди суду з даним висновком органу опіки та піклування, в розумінні ч. 6 ст. 19 СК України, суд не вбачає. Таким чином, під час розгляду даної справи судом не було встановлено, що відповідач [PERSON] свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до своїх дітей: [PERSON] та [PERSON] , зокрема, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не були підтверджені належними та допустимими доказами. У зв`язку з цим, суд повно, всебічно та об`єктивно оцінивши обставини справи, приходить до висновку, що позивачем не надано суду достатньо доказів, які б підтверджували обставини щодо ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків та його небажання виховувати дитину, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed