Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

04. 03. 2014 [PERSON] в інтересах малолітньої [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання правочину, вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, недійсним, мотивуючи наступним. [PERSON] з 22. 11. 2003 перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого [INFO] у них народилася донька [PERSON] [INFO] [PERSON] помер. 10. 05. 2011 [PERSON] стало відомо, що [PERSON] 20. 07. 2010 залишив заповіт щодо всього свого майна, на ім'я відповідача [PERSON] Зазначений заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] [PERSON], діючи від імені та в інтересах [PERSON], вважає заповіт недійсним, як вчиненого під впливом тяжкої обставини для померлого [PERSON] викликаної захворюванням, можливою смертю від захворювання та перебуванням в той час у скрутному матеріальному становищі. Просить суд визнати заповіт недійсним. Ухвалою суду від 30. 04. 2014 до участі у справі у якості третьої особи було залучено приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, обставини, викладені в позові, підтвердив, просив суд позовні вимоги задовольнити. Відповідач проти задоволення позову заперечував, пояснив, що його брат [PERSON] дуже хворів і проживав разом з ним, оскільки потребував постійного догляду та лікування. Дружина та її родичі з [PERSON] не спілкувалися, тому останній свідомо заповів все своє майно саме відповідачу. У задоволенні позову просив відмовити. Третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що [PERSON] мав намір саме на складання заповіту, діяв добровільно, при складанні заповіту перебував при здоровому розумі, ясній пам'яті, розумів значення своїх дій, діяв без фізичного чи психічного примусу. Форма та зміст заповіту відповідає вимогам діючого законодавства України. У задоволенні позову просила відмовити. Заслухавши пояснення осіб, що беруть у справі, свідка [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 22. 11. 2003 по [INFO] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. [INFO] у шлюбі народилася донька [PERSON]. 20. 07. 2010 [PERSON] вчинив заповіт, за яким на випадок своєї смерті заповів все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося і взагалі, все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, відповідачу [PERSON] Вказаний заповіт посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] залишилася спадщина у вигляді 1/3 частки у праві спільної часткової власності на квартири [ADDRESS]. [PERSON] вважає вказаний вище заповіт недійсним (нікчемним), про що неодноразово зверталася до суду з позовами про визнання його недійсним (нікчемним) з різних підстав. Рішеннями Заводського районного суду м. Миколаєва від 11. 05. 2012 у справі № 2/1412/2229/12, від 21. 05. 2013 у справі № 2-2812/11 (провадження № 2/487/539/13), від 06. 12. 2013 у справі № 2/487/2007/13, від 18. 04. 2014 у справі № 2/487/1284/14, у задоволенні позовів [PERSON] було відмовлено. Вказаними ж рішеннями були встановлені обставини, які відповідно до ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, а саме: [PERSON], вчиняючи заповіт від 20. 07. 2010, перебував у здоровому глузді та пам'яті, був дієздатним, розумів значення своїх дій та керував ними, його внутрішня воля та волевиявлення було спрямоване на вчинення такого заповіту, на момент його вчинення [PERSON] не мав будь-яких психічних розладів. Статтею 1257 ЦК України визначено особливі підстави, за яких суд може визнати заповіт недійсним, зокрема, якщо судом за позовом заінтересованої особи буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Звертаючись до суду з позовом про визнання заповіту [PERSON] від 20. 07. 2010 недійсним (в справі, що розглядається судом в теперішній час) позивач зазначає таку його підставу недійсності як вчинення під впливом тяжкої обставини для померлого [PERSON], викликаної захворюванням, можливою смертю від захворювання та перебуванням в той час у скрутному матеріальному становищі, тобто вказану на одну з загальних підстав недійсності правочинів. Згідно з ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06. 11. 2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», - правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Отже, визнання правочину недійсним можливе лише з підстав, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений внаслідок впливу тяжкої обставини є оспорюваним (п. 19 ППВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» 06. 11. 2009 N 9). В частині 1 статті 1233 ЦК України розкрито поняття заповіту як особистого розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. І частиною 2 ст. 1234 ЦК України передбачено, що право на заповіт здійснюється особисто. Цивільним кодексом України закріплено принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілької осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки (п. 23 вказаної вище постанови Пленуму ВСУ). Дійсно, як встановлено судом у даній справі, так і вказаними вище рішеннями судів, заповідач [PERSON] перед смертю хворів. Водночас, особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (п. 23 ППВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» 06. 11. 2009 N 9). Більш того, [PERSON], вчиняючи заповіт від 20. 07. 2010, розумів значення своїх дій та керував ними, його воля була спрямована на вчинення саме такого заповіту. Такі обставини встановлені судами і доказуванню не підлягають. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом були надані рівні можливості сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Беручи до уваги зазначене, за вказаних фактів та положень закону не вбачається підстав для визнання заповіту, вчиненого 20. 07. 2010 [PERSON], недійсним з підстав на яких наполягає позивач. Суд, враховуючи вище викладене, дійшов до висновку, що за наведених обставин позов задоволенню не підлягає, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed