Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

\~ \~ \~ \~03 вересня 2021 року [PERSON] засобами Електронного суду звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , яку в подальшому уточнив та остаточно просив припинити право спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] та визначити позивачу та відповідачу по Ѕ частці у праві власності на вказану квартиру, а також просив повернути зайво сплачений судовий збір. \~ \~ \~ \~В обгрунтування позовних вимог зазначає, що йому та відповідачу по справі на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] . Зазначає, що після розлучення він проживає з матір`ю у вищевказаній квартирі та на сьогоднішній день між сторонами, як співвласниками вказаного майна, виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування та утримання вказаного майна. Враховуючи, що наразі домовленості щодо поділу вказаної квартири між сторонами не досягнуто, просить припинити право спільної сумісної власності та визначити розмір часток у праві власності. \~ \~ \~ \~Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 09 вересня 2021 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання. Відповідчу запропоновано надати відзив на позовну заяву. \~ \~ \~ \~04 жовтня 2021 року від представника позивача [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АХ №1070036 від 03 жовтня 2021 року, через канцелярію суду надійшла уточнена позовна заява, в якій останній просив визнати частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , що належать позивачу та відповідачу рівними, тобто по Ѕ частці кожному, виділити у приватну власність сторонам ідеальну частку по Ѕ кожному у вказаному майна та визначити порядок користування вказаним житловим приміщенням. 28 жовтня 2021 року через канцелярію суду від представника позивача [PERSON] надійшла уточнена позовна заява, в якій останній просив припинити право спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] та визначити, що частки позивача та відповідача у праві власності на квартиру [ADDRESS] становлять по Ѕ частці. Позивач у підготовче судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник позивача адвокат Косогор С.Ф. у підготовче судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності та задовольнити позовні вимоги. Відповідач у підготовче судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, а також зазначила, що уточнені позовні вимоги визнає в повному обсязі. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з таких підстав. Суд встановив,\~що квартира [ADDRESS] ,\~належить на\~праві спільної\~сумісної власності\~ [PERSON] \~та членам\~її сім`ї\~- [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 28 листопада 1994 року реєстраційний № [NUMBER] . Як слідує зі змісту свідоцтва про право власності на житло від 28 листопада 1994 року, зазначена квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Зі змісту Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №179052120 від 29 серпня 2019 року слідує, що на підставі свідоцтва про право власності серія та № [NUMBER] від 28 листопада 1994 року [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності (розмір частки 1) належить квартира [ADDRESS] . З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №179051667 від 29 серпня 2019 року слідує, що на підставі свідоцтва про право власності серія та № [NUMBER] від 28 листопада 1994 року [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності (розмір частки 1) належить квартира [ADDRESS] . Відповідно до\~технічного паспорта\~на квартиру,\~що знаходиться\~у власності\~громадянина [PERSON] ,\~квартира [ADDRESS] ,\~загальною площею\~59,6\~кв.м\~та житловою\~площею \~34,\~3\~кв.м., складається з двох кімнат: «1» площею 12,7 кв.м, «2» площею 21,6 кв.м, кухні площею 8,6 кв.м, ванної кімнати площею 2,6 кв.м, вбиральні 1,2 кв.м, коридору 9,3 кв.м, вбудованої шафи 1,4 кв.м. Зі змісту технічного паспорта слідує, що вказана квартира зареєстрована у Харківському міському бюро технічної інвентаризації на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності та записана у реєстрову книгу за №П-9-3141. Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 06 вересня 2021 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Отже, викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо здійснення права спільної сумісної власності. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316,317,319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За правилами ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За змістом ч.1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Отже, власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За змістом ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном визначення часток законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Звертаючись з даним позовом позивач просить визначити частки майна у спільній сумісній власності, оскільки спірна квартира перебуває у спільній сумісній власності двох співвласників без визначення їх часток. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] При отриманні свідоцтва про право власності на житло частки співвласників квартири виділені не були, але при цьому розумілось, що частки у спільній сумісній власності рівні, що також і наразі ними не заперечується. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи те,\~що відповідач\~по справі\~визнає позов\~у повному\~обсязі,\~а також\~враховуючи встановлені\~обставини справи,\~суд дійшов\~висновку,\~що оскільки спірна квартира перебуває у спільній сумісній власності двох співвласників без визначення їх часток, тому виходячи з рівності часток співвласників, слід дійти висновку, що частка кожного співвласника в даній квартирі становить 1/2. . Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання відповідачем позову. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачкою позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Аналізуючи надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про припинення права спільної сумісної власності та визначення частки кожного співвласника у праві спільної сумісної власності є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов`язані зі зверненням до суду та розглядом цивільної справи. Щодо повернення зайво сплаченого судового збору суд дійшов такого висновку. Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Положеннями ст.4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання позовної заяви немайнового характеру фізичною собою повинен бути сплачений судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на 01 січня 2021 року становить 908 гривень. Як вбачається з квитанції № 0.0.2212831067.1 від 03 вересня 2021 року позивачем за подання позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 6810 грн. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Отже, сума зайво сплаченого позивачем судового збору становить 5902 грн., який підлягає поверненню. На підставі викладеного,

Outcome: approved