Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

04.02.2014 року до суду з позовом звернулася [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку набувальної давності. В своїй позовній заяві вона вказала, що народилась [INFO] в смт. Брацлав Немирівського району. Її батьками являються: батько - [PERSON] та мати - [PERSON], які в даний час вже тривалий час покійні. В 1955 році її покійні батьки отримали для проживання житловий будинок, який розміщений по [ADDRESS], де вона в даний час так і проживає. На той час це була [ADDRESS]. Це житло належало комунальному господарству Брацлавської селищної ради як комунальна власність. Однак, правовстановлюючих документів на нього не було і немає на даний час, про що свідчить технічний паспорт КП «Тульчинське МБТІ» виготовлений 28.10.2013 року. Відповідно до даних вказаного технічного паспорта даний житловий будинок - 1917 року забудови, глинобитний, складається із двох житлових кімнат, кухні і веранди, загальним розміром 36,9 кв.м. і житловою площею 26,0 кв.м. В 1995 році після заселення, її батьки добудували житлову прибудову «А1», прибудову «А2», веранду «а3». Таким чином, починаючи з 1955 року, коли її було лише 11 років, вона проживає в даному будинку. Після смерті батьків - батько помер після матері в 1985 році вона фактиично одноособово володіє даним нерухомим майном. Стаття 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно влолодіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Згідно вказаних норм цивільного законодавства України позивач, як особа, що добросовісно заволоділа житловим будинком, розміщеного по [ADDRESS], продовждує відкрито, безперешкодно ним володіти, тому просить визнання за нею права власності на зазначене нерухоме майно за набувальною давністю. Позивачка в судове засідання не з'явилася, однак надала суду заяву в якій просить розгляд справи провести за її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Відповідач голова Брацлавської селищної ради в судове засідання не з'явився, однак надав суду заяву, в якій вказав, що позов визнає, не заперечує проти його задоволення, просить суд розглянути справу за відсутності представника селищної ради. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, так як він відповідає вимогам закону, визнаний відповідачами та підтверджується матеріалами справи, а саме: паспортними даними ( а. с. 4 ), копією облікової картки із паспортного столу ( а. с. 5 ), копією довідки виконкому Брацлавської селищної ради за № 320 від 03.02.2014 року, згідно якої позивачка проживає в житловому будинку по [ADDRESS] з 1961 року по даний час ( а. с. 6 ), копією технічного паспорту на вищевказаний житловий будинок - 1917 року забудови, глинобитний, складається із двох житлових кімнат, кухні і веранди, загальним розміром 36,9 кв.м. і житловою площею 26,0 кв.м., право власності на нього не зареєстроване ( а. с. 7-9 ), копією будинкової книги, згідно якої позивачка та її покійні батьки були вперше зареєстровані у ньому з 1955 року, позивачка проживає і зареєстрована в ньому по даний час ( а. с. 10 ) та копіями документів з інвентаризаційної справи ( а. с. 15-23 ). Спірні відносини є цивільними правовідносинами і регулюються нормами цивільного законодавства ст. 47 Конституції України; ст. ст. 328, 344, 392 ЦК України, відповідно до яких кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Предметом спору є визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Позивач [PERSON], починаючи з 1955 року, проживає у домоволодінні розміщеномупо [ADDRESS], яке належало її батькам [PERSON] та [PERSON], які на даний час покійні. Починаючи з 1985 року позивач [PERSON] після смерті батьків одноособово володіє даним нерухомим майном. Право власності в порядку спадкування через відсутність спадкоємців не набувалось. З 1955 року і на сьогоднішній день позивач [PERSON] продовжує проживати у вказному житловому будинку, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає за будинком та утримує його, постійно робить поточний та капітальний ремонти. Інших осіб, які б мали право на дане нерухоме майно, яке залишилось після смерті [PERSON] та [PERSON] немає. Комунальним підприємством «Тульчинським міжрайонним бюро технічної інвентаризації» було виготовлено технічний паспорт на вказаний будинок, відповідно до якого вбачається, що самочинне будівництво відсутнє, будинок та господарські будівлі не є аварійними та придатні до користування. Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Позивач у суді довела факт набуття нею права власності за набувальною давністю, оскільки вона добросовісно і відкрито користується нерухомим майном на протязі більше 10 років, а відповідач не заявляє вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, таким чином суд приходить до висновку, що позов про визнання права власності підлягає задоволенню в повному обсязі і є підстави для визнання права приватної власності за набувальною давністю за позивачем. Згідно ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Відповідно до узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності та тривалості свого володіння. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Питання про набуття права власності на нерухоме майно не могло вирішуватися судами раніше 01 січня 2011 року. За таких обставин суд вважає за необхідне задовольнити позов та визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS]. На підставі викладеного та

Outcome: approved