Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

04.10.2018 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, посилаючись на наступні обставини. Їй , [PERSON], на підставі договору дарування на праві приватної власності належить житлове приміщення [ADDRESS]. Згідно довідки про місце проживання та склад сім'ї, виданої Управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради від 26.09.2018 року за № 5363 у житловому приміщенні [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Однак, [PERSON], [INFO] не проживає в житловому приміщенні з 2008 року, про що комісією КП БМР складено Ат про фактично проживаючих осіб від 26.09.2018 року, № 188. Відповідач не проживає в даному житловому приміщенні з 2008 року, не сплачує комунальні послуги, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в кваритирі немає. Факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування майном. Просила суд позов задовольнити та визнати [PERSON], [INFO], що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняти з місця реєстрації [PERSON], [INFO] ( а. с. 3-4 ). Ухвалою судді 26 жовтня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 10 годину 00 хвилин 20 листопада 2018 року ( а. с. 16-17 ). Ухвалою суду від 01 жовтня 2018 року постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 15 годину 30 хвилин 22 жовтня 2018 року ( а. с. 19 ). 19 листопада 2018 року за вх. № 37596 електронною поштою від відповідача було отримано відзив та 23 листопада 2018 року судом за вх. № 38281 отримано по пошті відзив [PERSON], в якій остання просила розглянути справу без її участі та залишити за нею місце реєстрації в [ADDRESS]. Вважає, що її реєстрація не впливає на оформлення позивачем субсидії, тому не бачить підстав для зняття її з місця реєстрації ( а. с. 28-29, 41-42 ). 23 листопада 2018 року за вх. № 38350 на адресу суду надійшла від позивача відповідь на відзив, в якій остання просила задовольнити вимоги викладені в позовній заяві, відзив [PERSON] відхилити. Зазначила, що вона є власником вищезазначеного майна на підставі договору дарування, відповідач будучи зареєстрованою у її квартирі з 2008 року не проживає в ньому, не несе витрат по сплаті комунальних послуг. Крім того, до відзиву відповідачем було додано копія Акту, в якому депутат Боровської сільської ради [PERSON] підтверджує, що відповідач проживає за адресою: [ADDRESS] у період з 01.01.2017 року по 09.2018 року, що в свою чергу підтверджує, що відповідачка дійсно не проживає в її квартирі. Враховуючи даний факт, можна стверджувати, що відповідач не проживає у даному житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, більше того, згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, відповідач взагалі втратила право користування цим житлом ( а. с. 50-51 ). Ухвалою суду від 19 грудня 2018 року постановлено закрити підготовче провадження у вищезазначеній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 12 годину 00 хвилин 25 січня 2019 року ( а. с. 64-65 ). В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Крім того, просила судові витрати стягнути з відповідача. Свідок [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що вони є сусідами [PERSON] та підтвердили, що відповідача по справі [PERSON] вони не бачили багато років за вищезазначеною адресою. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час, дату та місце судового розгляду повідомлена. 25.01.2019 року електронною поштою на адресу суду надійшло клопотання, зареєстроване за вх. № 3197 від відповідача, в якому остання просила розгляд справи, який відбудеться 25 січня 2019 року о 12 годині 00 хвилин розглядати у її відсутність, оскільки з'явитися в судове засідання не має можливості у зв'язку з скрутним фінансовим становищем. Позовні вимоги позивача не визнає, вважає такими, що порушують її права. Суд, вислухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 30 березня 2007 року ( а. с.9 ). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.04.2007 року власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, форма власності є приватною ( а. с. 10 ). Згідно довідки про місце проживання та склад сім'ї, яка видана [PERSON] управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області від 26.09.2018 року за вих. № 5363 убачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 3 осіб: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] незареєстрована ( а. с. 11 ). Відповідно до Акту № 188 про фактично проживаючих осіб від 26 вересня 2018 року вбачається, що [PERSON], [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], однак з 2008 року по теперішній час не проживає за зазначеною адресою. Зазначено адреса проживання: [ADDRESS], даний акт складений та підписаний власником квартири [PERSON], сусідами будинку ( мешканцями ) [PERSON], [PERSON] та начальником КП БМР ЖЕК № 6 [PERSON] ( а. с. 12 ). Звертаючись з вищезазначеною позовною заявою позивач наголошує на тому, що реєстрація відповідачки порушує її права, передбачені законом, вільно володіти та розпоряджатися власністю, оскільки остання бажає в майбутньому продати належне їй майно. Крім того, вона як власник зобов'язана нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, так як відповідачка будучи зареєстрованою у вищезазначеній квартирі жодних витрат не несе. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні не проживання відповідачки за вищезазначеною адресою підтверджено свідченнями наданими свідками [PERSON] та [PERSON] Крім того, з наданого самою відповідачкою Акту депутата Боровської сільської ради [PERSON] вбачається, що відповідачка [PERSON], [INFO] проживала з 01.01.2017 року по 09.2018 року за адресою: [ADDRESS] До того ж, з відзиву, який було направлено відповідачкою до суду вбачається, що остання зазначає фактичне місце проживання, а [ADDRESS] В судовому засідання встановлено, що [PERSON] одружилася та прізвище останньої [PERSON]З наявного в матеріалах паспорта, виданого на ім'я [PERSON] вбачається, що останній було видано 02.10.2018 року у м. Харків, Харківської області ( а. с. 45 ). Такими чином, позивачем у справі доведено що відповідач втратила статус члена сім'ї власника, більше року не проживає у спірному будинку, витрат по утриманню будинку не несе. Отже, зазначене знайшло своє підтвердження в судовому засіданні під час судового розгляду. Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини та наведені норми матеріального права, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Стосовно позовних вимог позивача [PERSON] в частині зняття відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи крім інших підстав здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, за приписами ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Як зазначено у п. 34, 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Отже, вирішуючи позовні вимоги в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою, суд виходить з того, що повноваження реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання до компетенції суду не належать. Тому, стосовно позовної вимоги позивача [PERSON] в частині примусового зняття з реєстрації відповідача, то така вимога не підлягає задоволенню, оскільки підставою для зняття з реєстрації місця проживання є судове рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, якого на час звернення позивача до суду ще не було, а відтак позивач не звертався із відповідним рішенням суду до відповідного державного органу із заявою про зняття відповідача з реєстрації і не отримував відмову у проведенні таких дій, що свідчить про відсутність предмету спору в цій частині. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. Отже, з відповідача [PERSON] на корить позивача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду та понесення яких документально підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією про сплату у сумі 704,80 гривень ( а. с. 2 ). На підставі викладеного та

Outcome: partial