Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

03.11.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], у якому просить, на підставі ст. ст. 110, 112 СК України розірвати шлюб між ним та відповідачкою. В позовній заяві позивач посилається на те, що характери та погляди на життя у сторін несумісні, вони не кохають одне одного та не бажають бути разом, шлюбні відносини між подружжям припинені з липня 2015 року. Суперечок про поділ майна та місце проживання спільної дитини сторони не мають. Подальше спільне життя як подружжя та збереження шлюбу буде суперечить їх інтересам. На даний момент їх шлюб носить формальний характер, тому подальше сумісне життя з відповідачем та збереження сім'ї неможливі. У судове засідання 09.02.2017 року не зявився [PERSON] але від нього 09.12.2016 року надійшла заява, відповідно до якої позивач просив справу розглядати без його участі, задовольнити позовні вимоги. Його представник [PERSON] подав до суду 09.02.17 року аналогічну заяву, якою не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] у судові засідання 12.12.16, 17.01.17 та 09.02.17 року не з'явилась, хоча була повідомлена належним чином у встановленому порядку про дату, час та місце судового засідання. Заяви про розгляд справи без її участі не надавала. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ухвалив слухати справу у його відсутність, згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у порядку ст. 224-225 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Згідно зі ст. ст. 110, 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Тоді суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 16 грудня 2010 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області (актовий запис № 399). Свідоцтво про шлюб [NUMBER]. (а.с.3). З свідоцтва вбачається, що дошлюбне прізвище відповідачки «[PERSON]». Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується наявною у матеріалах справи копією Свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 20 січня 2011 року Відділом Державної реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області (актовий запис № 38), який проживає разом з відповідачкою. (а.с. 4). Фактичні шлюбні відносини припинені з липня 2015 року, однією сім'єю сторони не проживають, спільне домогосподарство не ведеться. На час розгляду справи майнові вимоги, будь-кого з сторін, суду не пред'явлені. Відповідно до вищезазначеного суд вважає, що майнового спору між сторонами немає, примирення між ними неможливе. Враховуючи те, що однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу, суд вважає, що у зв'язку з відсутністю вільної згоди позивача на продовження шлюбу, подальше збереження шлюбу суперечить його інтересам, а також принципу добровільності шлюбу, у звязку з чим, є неможливим. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім'ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, як це передбачено ст. 112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved