Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

02.11.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 29 серпня 2016року між ним та ТОВ «АР Трейдинг груп» «було укладено договір позики, за яким позивач в момент підписання цього договору передав відповідачу грошові кошти у розмірі 100 000, 00 грн., а відповідач зобов'язався повернути цю суму протягом 24 місяців від дати отримання позики. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним договором позики, 30 серпня 2016 року між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки, за умовами якого ТОВ «АР Трейдинг груп» передав в іпотеку [PERSON] трикімнатну квартиру [ADDRESS]. 28.09.2016року до договору позики від 29.08.2016року були внесені зміни, про що між сторонами було укладено договір про внесення змін до договору позики №1. Згідно з цим договором, пункт 1 договору позики від 29.08.2016року було викладено у наступній редакції: позикодавець зобов'язується надати позичальнику грошові кошти в позику у сумі 500000грн., а позивальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку суму грошей протягом семи днів з дня отримання вимоги позикодавця про повернення грошей. 05.10.2016року позивач вручив директору ТОВ «АР Трейдинг груп» під розпис вимогу про повернення грошей у сумі 500000грн. Однак відповідач вказану вимогу до цього часу не виконав. Позивач вказав, що відповідачем порушено права позивача шляхом невиконання своїх зобов'язань за договором позики, тому просив суд на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав викладених у ньому. Представник відповідача ТОВ «АР Трейдинг груп» - Зюбан І.О. в судовому засіданні позовні вимоги визнала та просила позов задовольнити в повному обсязі. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 29 серпня 2016 року між ТОВ «АР Трейдинг Груп» та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого, позикодавець зобов'язується надати позичальнику грошові кошти в позику у сумі 100 000 грн., а позичальник зобов'язується повернути таку ж суму грошей після закінчення терміну договору позики. Відповідно до п.п.2.1 Договору позики, позикодавець надає грошові кошти в позику в момент підписання цього Договору. П.п. 2.2 Договору позики передбачено, що позичальник зобов'язується повернути суму позики позикодавцеві протягом 24 місяців від дня отримання позики /а.с.4/. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним договором позики від 29.08.2016року, 30 серпня 2016 року між ТОВ «АР Трейдинг Груп» та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, за яким ТОВ «АР Трейдинг Груп» передало в іпотеку [PERSON] трикімнатну квартиру [ADDRESS] /а.с.6-10/. 28 вересня 2016 року між ТОВ «АР Трейдинг Груп» та [PERSON] укладено Договір про внесення змін до договору позики №1, відповідно до якого були внесені зміни до договору позики від 30.08.2016року. А саме, пункт 1 Договору викладено в наступній редакції «позикодавець зобов'язується надати позичальнику грошові кошти в позику у сумі 500000грн., а позивальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку суму грошей протягом семи днів з дня отримання вимоги позикодавця про повернення грошей». Пункт 2.2. Договору викладено в наступній редакції «позивальник зобов'язується повернути суму позики позикодавцеві протягом семи днів з дня отримання вимоги позикодавця про повернення грошей» /а.с.5/. У зв'язку із укладенням Договору про внесення змін до договору позики №1 від 28.09.2016року, того ж дня між сторонми було укладено Договір про внесення змін до договору іпотеки від 30.08.2016року за реєстровим №4111 з відповідними змінами /а.с.11/. 05.10.2016року позивач [PERSON] вручив директору ТОВ «АР Трейдинг груп» під розпис вимогу про повернення грошей у сумі 500000грн, відповідно до п.п.2 Договору про внесення змін до договору позики від 29.08.2016рок /а.с.12/. 13.10.2016року позивач [PERSON] вручив директору ТОВ «АР Трейдинг груп» під розпис вимогу про усунення порушень /а.с.13/. Станом на наступний час заборгованість за договором позики залишається непогашеною. Так, частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. 12. Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Згідно п. 12 Договору іпотеки, у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення зобов'язання за цим Договром та/або Договором позики у встановлений Іпотекодержателем термін, таку вимогу іпотекодержатель може задовольнити за рахунок предмету іпотеки, що є предметом цього Договору. Цим застереженням відповідно до Закону сторони домовились визначити можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема п.п.а) п.12 Договору іпотеки, передбачено, набуття права власності на предмет іпотеки Іпотекодержателем. Підписанням Договору, іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду про набуття права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за власним одноосібним рішенням іпотекодержателя набути предмет іпотеки у власність. Іпотекодавець підписанням Договору засвідчує, що наявність будь-яких інших документів, крім Договору та рішення Іпотекодержателя набути предмет іпотеки у власність, для реєстрації права власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки не вимагається. Ці документ є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Таким чином, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом. Крім того, можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851 цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Виходячи із позовних вимог [PERSON], останній просив визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за договором іпотеки, а тому відповідно до вимог статті 11 ЦПК України, у позові слід відмовити, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань є позасудовим способом врегулювання такого питання, що випливає як з вимог ст.ст. 37,39 Закону України «Про іпотеку», так і з договору іпотеки, укладеного між сторонами. Отже, позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав, так як було зазначено, суд не наділений повноваженнями вирішувати питання передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, оскільки це є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки. Що стосується визнання відповідачем позову [PERSON], то суд вважає необхідним відмовити у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки це суперечить закону, що відповідає вимогам ч.4 ст.174 ЦПК України. За таких обставин, суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, а тому відмовляє у задоволені позову.

Outcome: dismissed