Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

03.06.2016р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з останнього на свою користь сплачений аванс за придбання транспортного засобу в розмірі 30 156 грн. 00 коп. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 31.05.2013р. між ним та відповідачем було досягнуто домовленості, за умовами якої відповідач зобов'язався продати йому автомобіль марки MERCEDEC-BENZ 312D, легковий вантажопасажирський - В, державний номерний знак [NUMBER], номер шасі WDВ9034621Р890394, реєстрований в Доманівському ВРЕР УДАІ УМВС України в Миколаївській області 10.05.2011р. В цей же день він передав відповідачу в рахунок авансу за автомобіль 200 (двісті) доларів США, про що сторони зазначили в письмовій розписці, написаній ними власноручно на одному аркуші паперу. Так, в розписці вказано про те, що позивач зобов'язаний виплачувати кошти в сумі 200 (двісті) доларів США щомісячно, а відповідач вказав, що зобов'язаний переоформити автомобіль Мерседес 312 після отримання коштів в сумі 2000 (дві тисячі) доларів США. В подальшому, 01.06.2013р., 02.07.2013р., 02.08.2013р., 02.09.2013р., 07.11.2013р. позивач передав відповідачу додатково в рахунок оплати вартості автомобіля 1000 (одна тисяча) доларів США, про що свідчать підписи відповідача в тій же розписці. Крім того, позивач зазначає, що отримав у користування вказаний автомобіль, про що свідчить нотаріально посвідчена довіреність, видана [PERSON] на ім'я [PERSON] Наприкінці жовтня 2014 року, відповідач забрав в своє користування вказаний автомобіль, і до теперішнього часу договір-купівлі продажу між сторонами укладений не був, проте згідно облікових даних НАІС ДДАІ УМВС України станом на 22.01.2015р. автомобіль MERCEDEC-BENZ 312D, державний номер [NUMBER], номер кузову WDВ9034621Р890394 належить [PERSON]. 26.07.2016р. відповідач подав заперечення на позовну заяву, в яких просить відмовити в задоволенні позову вказуючи на те, що відповідно до приписів ч. 1 ст. 640 ЦК України договір купівлі-продажу є укладеним, кошти передані позивачем на виконання умов вказаного договору є завдатком, а оскільки невиконання зобов'язання виникло з вини позивача, тому в силу приписів ст. 751 ЦК України не підлягають поверненню останньому. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач та його представник просили відмовити в задоволенні прозову, з підстав вказаних у запереченнях на позовну заяву, при цьому відповідач зазначив, що не передавав автомобіль у власність позивача та не здійснював жодних дій щодо його перереєстрації на останнього. Представник відповідача також зазначив, що договір купівлі-продажу автомобіля був укладений в усній формі, а розписка від 31.05.2013р. підтверджує факт виконання вказаного договору та є письмовою формою правочину щодо його забезпечення у вигляді завдатку. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду та показання свідка, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Відповідач згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САЕ № 499447 по 01.06.2015р. був власником транспортного засобу MERCEDEC-BENZ, 312D, легковий вантажопасажирський - В, державний номерний знак [NUMBER], номер шасі WDВ9034621Р890394. 15.02.2011р. відповідач видав на ім'я позивача нотаріальну посвідчену довіреність серії ВРЕ № 245789, зареєстрована в реєстрі за № 96, згідно якої уповноважив останнього експлуатувати належний йому на підставі тимчасового реєстраційного талону ДАП № 664979, виданого та зареєстрованого 12.02.2011р. Доманівським МРЕВ УДАІ УМВС в Миколаївській області, транспортний засіб марки (модель) MERCEDEC-BENZ, випуску 1999 року, шасі (кузов, рама) WDВ9034621Р890394, реєстраційний № [NUMBER]. Для цього позивачу надано право управляти згаданим транспортним засобом, представляти інтереси відповідача в органах Державтоінспекції або в будь-яких інших установах, підприємствах та організаціях, незалежно від їх підпорядкування і форм власності з усіх питань, пов'язаних з експлуатацією транспортного засобу, ремонтом, проходженням технічного огляду, визначати на власний розсуд місце стоянки транспортного засобу, подавати від імені відповідача заяви, одержувати необхідні довідки та документи, розписуватися за відповідача, а також виконувати всі інші дії, пов'язані з цією довіреністю. 31.05.2013р. між сторонами було досягнуто домовленості, за умовами якої відповідач зобов'язався продати йому автомобіль марки MERCEDEC-BENZ 312D, легковий вантажопасажирський - В, державний номерний знак [NUMBER], номер шасі WDВ9034621Р890394, реєстрований в Доманівському ВРЕР УДАІ УМВС України в Миколаївській області 10.02.2011р. 31.03.2013р. сторонами була складена та підписана розписка, згідно якої позивач зобов'язувався сплачувати відповідачу за вказаний автомобіль щомісячно по 200 доларів США, а відповідач зобов'язався переоформити автомобіль Мерседес 312 після отримання коштів в сумі 2 000 доларів США. В подальшому, 01.06.2013р., 02.07.2013р., 02.08.2013р., 02.09.2013р., 07.11.2013р. позивач передав відповідачу додатково в рахунок оплати вартості автомобіля 1000 (одна тисяча) доларів США, про що свідчать підписи відповідача в тій же розписці, а відтак загальна сума сплачено позивачем відповідачу становить 1 200 доларів США, що в еквіваленті станом на 30.05.2016р. складає 30 163 грн. 23 коп. (витяг з офіційного сайту Національного банку України станом на 30.05.2016р.). Наприкінці жовтня 2014 року, відповідач забрав вказаний автомобіль, у зв'язку з несплатою позивачем чергових щомісячних платежів за нього. Відповідно до листа Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Первомайськ та Первомайського району УДАІ УМВС України в Миколаївській області № 101 від 22.01.2015р., згідно облікових даних НАІС ДДАІ УМВС України станом на 22.01.2015р. автомобіль MERCEDEC-BENZ 312D, державний номер [NUMBER], номер кузову WDВ9034621Р890394 належить [PERSON] (мешканець Миколаївської області, Врадіївського району, смт. Врадіївка, вул .Г.Врадіївщини, 3) на підставі свідоцтва про державну реєстрацію СХХ № 692716 від 06.01.2016р., виданого Центром ДАІ 4802. Підставою набуття права власності стала довідка рахунок ВІА №831532, яка була видана ТОВ НІК-ТРЕНД 06.01.2015р. Вказані обставини також були встановленні у рішенні Врадіївського районного суду Миколаївської області від 16.07.2015р. та рішенні апеляційного суду Миколаївської області від 01.09.2015р. у справі № 474/501/15-ц. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] дала суду показання, що автомобілем вони з позивачем користувалися з лютого 2011 року по жовтень 2014 року, в подальшому з відповідачем була досягнута домовленість щодо його купівлі-продажу за 7 000 доларів США, однак в зв'язку з тим, що позивач не сплачував щомісячні платежі відповідач забрав вказаний автомобіль. Крім того, свідок зазначила, що відповідачем позивачу автомобіль у власність не передавався, а останній лише мав право на його керування. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права та визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Стаття 6 ЦК України передбачає, сторони вільну в укладенні договорів, які відповідають загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У відповідності до ч. 1 ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Пунктом 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. В постанові Верховного Суду України № 6-100цс15 від 03.06.2015р. у справі, яка розглядалася щодо спору між двома фізичними особами, визначено, що з огляду на положення частини першої статті 207 ЦК України наявність письмових документів, які свідчать про волю сторін на відчуження автомобіля, та застосування судом першої інстанції до правовідносин сторін Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (який поширюється на субєктів господарювання у сфері оптової чи роздрібної торгівлі), суди апеляційної і касаційної інстанцій правильно застосували норму статті 638 ЦК України та дійшли висновку про укладення сторонами у письмовій формі правочину щодо спірного автомобіля. У вказаній постанові Верховний Суд України визначив, що підтвердженням письмової форми правочину щодо спірного автомобіля є розписка та видана нотаріально посвідчена довіреність на право розпорядження автомобілем. На противагу позиції викладеної у постанові Верховного Суду України № 6-100цс15 від 03.06.2015р., слід наголосити на тому, що загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, повязаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2009р. № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998р. № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2009р. № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією субєкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між субєктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998р. № 1388 (далі - Порядок), встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків. Цей Порядок є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов'язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень. Пунктом 7 Порядку (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначено, що власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу. Для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою підрозділу Державтоінспекції про зняття транспортного засобу з обліку. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Однак, як вбачається з матеріалів справи сторонами належним чином не було оформлено договір купівлі-продажу транспортного засобу, не знято його перед відчуженням з обліку та не отримано відповідного свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Щодо довіреності виданої позивачем на ім'я відповідача, згідно якої він уповноважив останнього експлуатувати належним йому транспортний засіб, слід зазначити наступне. Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України. За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобовязується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Вказана позиції висвітлена в постанові Верховного Суду України № 6-688цс15 від 16.12.2015р у справі, яка розглядалася щодо спору між двома фізичними особами. Щодо розписки від 31.03.2013р., оригінал якої міститься в матеріалах даної справи, слід зазначити, що в силу присів норм чинного законодавства, остання не відповідає загальним вимогам визначеним у ст.ст. 202-203, 206-208, 655 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, розписка не містить істотних умов договору купівлі-продажу та, в порушення приписів ст. 202 ЦК України, не спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, оскільки в ній не зафіксовано волевиявлення сторін щодо купівлі-продажу автомобіля, а вона свідчить тільки про факт передачі позивачем відповідачу коштів за автомобіль Мерседес 312 та зобов'язання відповідача в майбутньому переписати вказаний автомобіль на позивача. При цьому, автомобіль, який фігурує у розписці жодним чином не ідентифікований ні по державному номеру, ні по номеру кузова, ні по року випуску. Крім того, з матеріалів справи слідує, що згідно розписки відповідач не передає чи зобов'язується передати автомобіль у власність позивача, а лише зобов'язується в майбутньому фактично укласти договір купівлі-продажу, тобто сторони вчинили певні дії щодо укладення договору купівлі-продажу автомобіля в майбутньому. Вищевказане свідчить про безпідставність посилань відповідача та його представника на положення ст. 640 ЦК України, та невідповідність усної форми укладеного договору-купівлі продажу приписам п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України. Вказані обставини також встановленні в рішеннях Врадіївського районного суду Миколаївської області від 16.07.2015р. та Апеляційного суду Миколаївської області від 01.09.2015р. у справі № 474/501/15-ц. Водночас, ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Крім того, слід зазначити, що 15.02.2011р. відповідач видав на ім'я позивача нотаріальну посвідчену довіреність серії ВРЕ № 245789, зареєстрована в реєстрі за № 96, згідно якої уповноважив останнього експлуатувати належний йому на підставі тимчасового реєстраційного талону ДАП № 664979, виданого та зареєстрованого 12.02.2011р. Доманівським МРЕВ УДАІ УМВС в Миколаївській області, транспортний засіб марки (модель) MERCEDEC-BENZ, випуску 1999 року, шасі (кузов, рама) WDВ9034621Р890394, реєстраційний № [NUMBER]. Таким чином, з вищевикладеного сліду, що на момент складання та підписання розписки, на яку посилається відповідач як належну форму підтвердження виконання укладеного договору купівлі-продажу автомобіля, останній перебував у позивача у фактичному володіння та користуванні до жовтня 2014 року, що також не заперечується сторонами, а відтак жодної передачі автомобіля у власність на виконання договору купівлі-продажу, в порядку визначеному чинним законодавством, не було. Отже, з обставин встановлених під час судового розгляду можна стверджувати, що між сторонами виникли відносини щодо укладення договору-купівлі продажу автомобіля в майбутньому, які так і не були належним чином оформлені, а відтак не породили жодних прав і обов'язків. Щодо твердження відповідача та його представника, що передані гроші за автомобіль є завдатком, суд зазначає наступне. Поняття завдатку та правові наслідки порушення або припинення зобов'язання, забезпеченого завдатком прописані в параграфі 5 глави 49 ЦК України. Так, згідно ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно до ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Статтею 570 ЦК України визначено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Тобто, з комплексного аналізу вказаної статті ЦК України та положень ЦК України, що регулюють порядок виникнення правовідносин, укладення договорів та виконання зобов'язань слідує, що правова природа і функції завдатку полягають в забезпеченні виконання існуючого зобов'язання, при цьому правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Однак, як встановлено в судовому засіданні, договір-купівлі продажу автомобіля не був належним чином оформлений, а відтак не породив жодних зобов'язань у сторін. Крім того, в розписці жодним чином не обумовлено, що гроші, які позивач зобов'язувався сплачувати відповідачу є грошовою сумою, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання, а навпаки з тексту розписки слідує, що договір купівлі-продажу, який міг бути забезпечений завдатком, буде укладений в майбутньому. Таким чином, враховуючи приписи ч. 2 ст. 570 ЦК України та те, що ні відповідачем, ні його представником не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що сплаченні позивачем грошові кошти є завдатком, вони вважаються авансом. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. У відповідності до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З огляду на вищевикладене в сукупності та з урахування суми позову, яка визначена позивачем, вбачається, що його вимога про стягнення з відповідача авансу в сумі 1 200 доларів США, що в еквіваленті згідно офіційного курсу НБУ станом на 30.05.2016р. складає 30 163 грн. 23 коп., сплаченого за транспортний засіб є законними та обґрунтованими, а відтак такою, яка підлягають задоволенню в сумі 30 156 грн. 00 коп. На підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати понесені позивачем зі сплати судового збору при подачі позову в сумі 551 грн. 20 коп. підлягають стягненню з відповідача на його користь.

Outcome: approved