Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

03 червня 2020 року [PERSON] звернулася до суду із вищевказаною заявою, в якій зазначила, що [INFO] в Інституті невідкладної та відновлювальної хірургії імені В.К.Гусака м.Донецьк у віці 73 років померла її мати [PERSON] . В подальшому [PERSON] звернулася до відділу ДРАЦС з метою належної реєстрації смерті матері [PERSON] , проте 25 травня 2020 року їй було відмовлено у\~проведенні державної\~реєстрації смерті\~вказаної особи,\~оскільки заявником\~для підтвердження\~факту смерті\~ [PERSON] \~пред`явлено документ,\~який видано\~на території,\~де органи\~державної влади\~України тимчасово\~не здійснюють\~свої повноваження. Посилаючись на відсутність можливості зареєструвати смерть матері в позасудовому порядку, [PERSON] вимушена була звернутись до суду із заявою про встановлення факту смерті [PERSON] . Заявниця [PERSON] була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи належним чином, про що свідчить розписка про отримання судової повістки (а.с.18), в судове засідання не з`явилася. Разом з тим, [PERSON] у відповідній письмовій заяві, поданій до суду разом із заявою, вказала про те, що вона підтримує заявлені вимоги по тих підставах, які нею були викладені в заяві, просила суд задовольнити її вимоги в повному обсязі та розглянути справу за її відсутності на підставі наявних у суду матеріалів (а.с.13). [PERSON] , як представник заінтересованої особи відділу ДРАЦС була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи належним чином, про що свідчить повідомлення про отримання судової повістки шляхом направлення відповідного електронного листа (а.с.19), в судове засідання не з`явилася. Зазначеною особою подано до суду заяву з проханням слухати справу без її участі. Одночасно представник заінтересованої особи письмово повідомила судові про те, що вона не заперечує проти задоволення вимоги заявника [PERSON] , погодившись із наведеними у заяві доводами (а.с.20). Виходячи з положень стст.211,223 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін, на підставі наявних у суду матеріалів. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку в судове засідання всіх учасників справи. Суд, з`ясувавши позицію заявника, а також представника заінтересованої особи, викладену кожним окремо в письмових заявах, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у них докази та надавши їм належну оцінку, вважає, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно з частиною 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Суди розглядають справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України). Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Особливості провадження у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України визначені ст.317 ЦПК України. Відповідно до розпорядження Кабінету міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» № 1085-р від 7 листопада 2014 року (далі - Розпорядження), зокрема, на території м.Донецьк органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Заявник [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ) народилась [INFO] в смт. Володимирівка Волноваського району Донецької області, її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.4-10). Як вбачається з письмових пояснень заявника та матеріалів справи, [PERSON] померла [INFO] в Інституті невідкладної та відновлювальної хірургії імені В.К.Гусака м.Донецьк у віці 73 років, про що 16 березня 2020 року було складено лікарське свідоцтво про смерть №24 (а.с.11). Частиною 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» № 2398-VI від 1 липня 2010 року (далі Закон) встановлено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. У відповідності до ч.6 ст.17 Закону державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров`я, де настала смерть, та інших осіб. Згідно Наказу Міністерства охорони здоров`я «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті» №545 від 08 серпня 2006 року для забезпечення реєстрації смерті в органах державної реєстрації актів цивільного стану, закладом охорони здоров`я видається лікарське свідоцтво про смерть форми №106/о. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Відділ ДРАЦС 25 травня 2020 року відмовив [PERSON] у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] у зв`язку з тим, що заявником для підтвердження факту смерті [PERSON] пред`явлено документ, який видано на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с.12). Встановлення факту смерті [PERSON] необхідно заявникові для проведення державної реєстрації її смерті на території України, яка контролюється державними органами влади, отримання свідоцтва про її смерть для подальшого використання в цивільно-правових відносинах згідно законодавства України, а саме, у зв`язку з реалізацією заявником права на успадкування майна, що належить померлій. Також судом враховано, що вищевказаний факт не може бути встановлений в іншому порядку, крім судового. При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Враховуючи все вищенаведене, суд вважає, що вимоги [PERSON] про встановлення факту смерті є законними, обґрунтованими та доведеними в судовому засіданні, а тому вони підлягають задоволенню. Згідно ч.4 ст.317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. \~\~На підставі викладеного,

Outcome: approved