Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

03 березня 2016 року позивач [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. Ухвалою від 24.05.2016 року зустрічну позовну заяву [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання права власності залишено без розгляду. Свої позовні вимоги з урахуванням уточненої заяви обґрунтувала тим, що 06 вересня 1997 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований 06.09.1997 року. В період шлюбу нею з відповідачем була придбана двокімнатна квартира №38 у буд. 8 по вул. 20-річчя Перемоги у м. Дніпропетровську. Вона належить позивачу і відповідачу на підставі договору купівлі-продажу квартири. Іншого майна, набутого в шлюбі, яке підлягає розподілу, вони не мають. У них є син [PERSON] [INFO] Однак, між сторонами не припиняються сварки через те, що відповідач не визнає право власності позивача на спірну квартиру та навіть заперечує проти її права користування житлом. Оскільки, між ними не було жодного договору або домовленості, щодо визначення часток у спільній сумісній власності, то квартира №38 у буд.8 по вул. 20-річчя Перемоги у м. Дніпропетровську належить позивачу з відповідачем у рівних частках, по ? частині відповідно. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Дійсна ринкова вартість спірної квартири на даний час складає приблизно 300 000 грн. На підставі викладеного з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог позивач, просить суд визнати за нею право власності на ? частку квартири №38, що знаходиться по вул. 20-річчя Перемоги в буд. №8 у м. Дніпропетровську (а.с.а.с. 2-4, 45). Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, обґрунтувавши їх з тих же підстав, що викладені у позовній заяві, просила суд задовольнити позов. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених в письмових заперечення, просив відмовити в позові, вважав, що визнавати право власності на квартиру необхідно по 1/3 частині на кожного: на нього самого, на позивача та на третю особу. (а.с. 26-28). Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримав позицію відповідача, вважав, що визнавати право власності на квартиру необхідно по 1/3 частині на кожного. Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позов з наступних підстав, встановлених в судовому засіданні. Судом встановлено, що позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] з 06.09.1997 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 5). Стосунки в сімї не склалися, стало питання про розлучення і рішенням суду 28.09.2012 року їх шлюб було розірвано. (а.с. 6). 09.08.2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було знову зареєстровано шлюб. (а.с. 7). За час перебування у вказаному шлюбі позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] за договором купівлі-продажу від 03.12.2003 року було придбано квартиру [ADDRESS] в житловому будинку літ. А-5, яка складається з 1 - коридор, 2 - санвузол, 3-6 - житлові кімнати, 4 - кухня, 5 - кладова, І - балкон, загальною площею 47,8 кв. м., житловою площею 26,6 кв. м., що знаходиться в будинку №8 по вул. 20 річчя Перемоги в м. Дніпропетровську, яка була 03.12.2003 року в передбаченому законом порядку оформлена та зареєстрована на чоловіка позивача [PERSON], договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №5971. (а.с.9). Згідно з технічним паспортом станом на 13.02.2004р. квартира № 38 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. 20 річчя Перемоги буд. 8 має загальну площу 47,8кв.м, 8,5кв.м. - 1-коридор, 3,9кв.м. - 2-санвузол, 7,4кв.м. - 4-кухня, 0,5 кв.м. 5-кладова, 26,6кв.м. 6-житлова, 0,9 кв.м. І-балкон. (а.с.10-13). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.12.2003р., номер витягу 247360 вбачається, що власником квартири № 38 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. 20-річчя Перемоги буд. 8 є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03.12.2003р.(а.с.14). Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно роз'яснень, викладених у п. 23 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи, вказана квартира придбана у період шлюбу, а тому відповідно до ст. ст. 60, 61, 63 СК України, має правовий режим спільного сумісного майна. Відповідно до п. 30 цієї ж постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Матеріалами справи підтверджується, що спірне майно вказана квартира на теперішній час оформлена і знаходиться в володінні тільки відповідача, чим порушені права позивача та закон. Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом прав спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України при вирішенні спору, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, суд приходить висновку про рівність часток сторін у спірному майні і квартиру слід розподілити, визначивши по ? ідеальній частці за кожним з них. Пунктом 30 цієї ж постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року передбачена рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. До компетенції ж суду відноситься захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, суд не є органом, який встановлює правовідносини між сторонами, а є органом судочинства, що вирішує спори у встановлений законом спосіб. Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника чи членам його сімї. Згідно ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки у співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може предявити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Змістом ст. 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Положенням ч. 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. \~\~ У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд зокрема має вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Не може суд прийняти до уваги можливе не визнання відповідачем позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності на частину квартири в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України вважає за можливе стягнути з відповідача судовий збір на користь позивача в сумі 1500 грн.

Outcome: approved