Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

04.11.2020 р. [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON] [INFO] , заінтересована особа: [PERSON] , про видачу обмежувального припису строком на шість місяців, яким визначити тимчасові обмеження прав [PERSON] , а саме: - обмежити спілкування з [PERSON] та [PERSON] , [INFO] строком на 6 місяців; - заборонити [PERSON] , [INFO] наближатися на відстань 300 м. до місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [INFO] та наближатися на відстань 300 м. до місця навчання дитини [PERSON] , [INFO] строком на 6 місяців; - заборонити [PERSON] , [INFO] особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними строком на 6 місяців; - заборонити [PERSON] , [INFO] вести телефонні переговори з [PERSON] та [PERSON] , [INFO] або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб строком на 6 місяців. В обгрунтування вимог [PERSON] вказувала на те, що [PERSON] є її колишнім співмешканцем, батьком їх спільного сина, [PERSON] , [INFO] , і певний час вони проживала разом. Вони є потерпілими від насильства зі сторони [PERSON] . Спільне життя не склалося, після постійних скандалів, сварок, образ та погроз з його боку, зникла взаємоповага і взаєморозуміння. [PERSON] вчиняє по відношенню до заявниці та дитини домашнє психологічне насильство, що знайшло відображення у постійних словесних образах з використанням нецензурної лайки на очах у сина. Протягом спільного життя, заінтересована особа систематично її залякував, принижував, погрожував заподіяти тілесні ушкодження - аж до настання смертельних наслідків (фізичної розправи). За фактом вчинення домашнього насильства, заявниця була вимушена звернутись до Обласного центру медико-соціальної реабілітації жертв насильства в сім`ї (далі - центр) за захистом. У рамках звернення до центру, заявниці та дитині була надана кваліфікована психологічна допомога. Згідно інформаційного висновку, викладеного у консультації психолога центру, під час консультаційної комунікації з [PERSON] , [INFO] , при розмові про батька та взаємовідносини між батьками, дитина виражає доволі негативну реакцію, відповідаючи: «Тато маму бив та погрожував, що спотворить її обличчя». Єдину характеристику, яку син дає своєму батькові: « Злий ». Додатково, заявниця звернулась до Суворовського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області з двома повідомленнями про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125 та ч. 1 ст. 129 Кримінального кодексу України. На даний момент часу, відкрито кримінальні провадження № 12020165490000719 та № 12020165490000668. В судовому засіданні заявниця наполягала на задоволенні заяви. [PERSON] вказувала на те, що [PERSON] постійно погрожував їй, а останній раз під час зустрічі в дворі будинку схопив за потилицю та вдарив її головою об багажник свого автомобілю, на зауваження сусідки лаявся нецензурно, а сина заштовхнув в автомобіль. Їй не зрозуміло чому на теперішній час [PERSON] почав забирати сина, раніше його він не цікавив, заставляє називати свою дружину мамою. Під час візиту до психолога було підтверджено її побоювання щодо психічного стану, син боїться, тому вона вважає, що спілкування з [PERSON] лише нашкодить. Представник заявника вказуючи на наявність обставин, які можуть призвести до тяжких наслідків і для [PERSON] і для дитини просив видати обмежувальний припис. Заінтересована особа [PERSON] в засіданні категорично заперечував проти задоволення заяви та обставин на які вказувала [PERSON] , вважає їх надуманими. Також зазначив, що він постійно спілкується з сином, забирає його до себе додому з ночівлею, разом дуже добре проводять час, син його дуже любить. Заявниця та син постійно отримували досить велику матеріальну допомогу, лише зменшена була через погіршення матеріального стану через карантинні заходи. Він звернувся до органу опіки та піклування для визначення зустрічей з сином, прийнято рішення визначено порядок, однак з висновком не погоджується, тому він звернувся до суду з позовом щоб остаточно вирішити питання його участь у спілкуванні та вихованні сина, оскільки він вважає, що має право на більший час . Представник заінтересованої особи заперечувала проти задоволення заяви вказуючи на те, що вимоги є безпідставними і такими, що не грунтуються на вимогах закону, оскільки відсутні обовязкові умови, які вказують на вчинення дошнього насильства. Заслухавши заявника, її представника, заінтересовану особу, представника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народилася дитина - син [PERSON] . 03.11.2020 року, відносно [PERSON] за фактом вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 1732 Кодексу України про адміністративні правопорушення, було складено протокол серії ВАБ № 084619, відповідно до якого 29.09.2020 року [PERSON] біля буд. 86 по вул. С. Палія в м. Одесі висловлювався нецензурною лайкою на адресу [PERSON] та кидався до неї у бійку. На час розгляду справи вказаний протокол не розглянуто. [PERSON] звернулась до Суворовського ВП у м.Одесі ГУНП в Одеській області з повідомленнями про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125 та ч.1 ст.129 Кримінального кодексу України, в результаті яких відкрито кримінальні провадження № 12020165490000719 та № 12020165490000668. Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання/перебування фізичної особи на території м. Одеси від 29.08.2020 р., заявник [PERSON] разом з дитиною зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформаційного висновку, викладеного у консультації психолога Обласного центру медико-соціальної реабілітації жертв насильства в сім`ї (копія додається), під час консультаційної комунікації з [PERSON] ( [INFO] ), при розмові про батька та взаємовідносини між батьками, дитина виражає доволі негативну реакцію, відповідаючи: «Тато маму бив та погрожував, що спотворить її обличчя». Єдину характеристику, яку [PERSON] , [INFO] , дає своєму батькові: «Злий». Вказаний висновок суд не враховує, оскільки є неналежним доказом через відсутність відомостей про психолога та кваліфікацію. В судовому засіданні допитана в якості свідка сусідка заявника [PERSON] повідомила про те, що з 2004 року знає [PERSON] , 29.09.2020 р. вона знаходилася в своїй квартирі і через вікно побачила як [PERSON] вдарив [PERSON] . Свідок [PERSON] зазначила, що влітку під час спілкування [PERSON] з [PERSON] спостерігала як він схопив [PERSON] за руку, смикнув її. Свідок [PERSON] повідомляла про те, що познайомилася з [PERSON] після народження сина [PERSON] , допомогала їй дивитися за сином, і вона багато жалілася на погрози [PERSON] і на гучному зв`язку вона чула сама. У вересні коли вона просила у нього гроші він кричав на неї і майже не кидався . Допитана свідок [PERSON] , яка є сусідкою заявника, зазначила, що вона, знаходячись на балконі квартири, почула дитячий крик і бачила як [PERSON] опираючись правою рукою на автомобіль, запихує дитину в автомобіль і відштовхує [PERSON] . Потім схопив її за волося та вдарив об багажник. Я зробила йому зауваження, однак у відповідь почула нецензурні слова. Свідок [PERSON] вказувала на те, що знайома зі сторонами, 29.09.2020 року [PERSON] попросив її проїхати з ним до місця проживання [PERSON] і зі сторони поспотерігати , оскільки в нього є припущення, що його хотять спровокувати та зробити запис, на його прохання вона погодилася. Коли під`їхали до будинку, вона вийшла раніше, щоб бути в стороні, знаходилася на дитячому майданчику. Зі сторони їй було лише видно, як спілкувалися сторони, самої розмови вона не чула. Син вибіг, [PERSON] взяв його на руки, разом з ним відкривав багажник, [PERSON] знаходилася на відстані витянутої руки. Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон). Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частиною третьою статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Крім вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила СК України. За правилами статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Отже, враховуючи вказані норми необхідно надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Такий висновок зробив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року по справі № 756/2072/18, у постанові від 04.12.2019 по справі № 607/10122/19). Згідно з вимогами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Як визначено в ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За нормами ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з вимогами ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. За нормами ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. З огляду на встановлені судом обставини, пояснень заявниці, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні її заяви про видачу обмежувального припису. До такого висновку суд дійшов через недостатність доказів, на підставі яких можна було б встановити як вчинення домашнього насильства так і для вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису. При цьому, суд також звертає увагу на те, що для отримання результату розгляду поданих заяв [PERSON] не зверталася.

Outcome: dismissed