Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

04 березня 2014 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на її користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини усіх видів доходу відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з для пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. У судовому засіданні позивач позов підтримала, а відповідач його визнав в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. У пункті 24 постанови № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд приймає визнання відповідачем позову, оскільки це не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 2004 року (а.с. 6). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні (а.с. 7). Спільне подружнє життя у сторін не склалося, вони припинили шлюбні стосунки та ведення спільного господарства, поновлювати їх не мають наміру, примирення та збереження сім'ї вважають неможливим. Згідно з ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За приписом ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, суд знаходить підстави для розірвання шлюбу, оскільки його збереження суперечило б інтересам позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 199 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати свою неповнолітню дитину. Згідно з ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, обов'язок батьків утримувати повнолітніх дітей, якщо ті продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved