Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

02 грудня 2020 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON] із вимогою про відшкодування майнової шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди (а. с. 2-7). В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивачці належить транспортний засіб «Toyota Corolla», державний реєстраційний номер [NUMBER] . 14 липня 2020 року в районі електроопори № 38 по пр. Б.Хмельницького у м. Дніпрі сталася дорожньо-транспортна пригода за участі її автомобіля «Toyota Corolla», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та транспортного засобу «Volkswagen Touareg», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок чого належний позивачці транспортний засіб зазнав механічних пошкоджень й, відповідно, матеріального збитку. Вказані обставини встановлені та підтверджуються постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2020 року, якою встановлена вина [PERSON] у даній дорожньо-транспортній пригоді. Висновком спеціаліста авто товарознавця № 5207/20/20 від 27 липня 2020 року визначено вартість матеріального збитку, заподіяного позивачці, як власнику пошкодженого транспортного засобу «Toyota Corolla», державний реєстраційний номер [NUMBER] у розмірі 196661 гривня 40 копійок. Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Volkswagen Touareg», державний реєстраційний номер [NUMBER] , застрахована страховою компанією АТ «СК «Країна» на підставі полісу ОСЦПВВНТЗ №АО/004555955 (дублікат, замість страхового полісу № АО/4082654). 16 вересня 2020 року, за заявою позивачки, страховою компанією АТ «СК «Країна» виплачено останній у повному обсязі страхове відшкодування у розмірі 100000 гривень, що складає максимальний ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну потерпілих внаслідок ДТП за полісом № АО/004555955. Оскільки, заподіяний відповідачем збиток був відшкодований позивачці страховиком у розмірі 100000 гривень, то залишок матеріального збитку в розмірі 96661 гривня 40 копійок має бути стягнуто з відповідача. 18 вересня 2020 року позивачка звернулася до відповідача з досудовою вимогою про відшкодування завданої шкоди (а. с. 52-55), однак відповіді на неї не отримала. Через це, вона змушена звернутися за захистом своїх прав до суду, у зв`язку із чим просить суд стягнути з відповідача матеріальний збиток у розмірі 96661 гривня 40 копійок та витрати на проведення експертизи у розмірі 1600 гривень. Ухвалою суду від 03 грудня 2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано строк на усунення недоліків (а.с. 67). 11 грудня 2020 року недоліки зазначені в ухвалі суду від 03 грудня 2020 року, позивачкою усунуто (а. с. 68-69). Ухвалою суду від 11 грудня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, з викликом сторін, призначено судове засідання на 14 годину 00 хвилин 21 січня 2021 року (а. с. 70), яка надіслана учасникам справи 30 грудня 2020 року за вихідним № 28500/20-вих/2/204/2205/20 (а. с. 71). Представник позивачки в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 82), в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом розміщення на офіційному сайті суду оголошення про його виклик (а. с. 92), про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2020 року, що ухвалена у справі № 204/4812/20, [PERSON] визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а. с. 8). З вказаної постанови вбачається, що 14 липня 2020 року 09 годині 05 хвилин в районі електроопори № 38 по пр. Б. Хмельницького у м. Дніпрі водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Volkswagen Touareg», державний реєстраційний номер [NUMBER] , не вжив заходів для зменшення швидкості до зупинки та скоїв зіткнення з транспортним засобом «Toyota Corolla», державний реєстраційний номер [NUMBER] . Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Volkswagen Touareg», державний реєстраційний номер [NUMBER] , застрахована страховою компанією АТ «СК «Країна» на підставі полісу ОСЦПВВНТЗ №АО/004555955 (дублікат, замість страхового полісу № АО/4082654) (а. с. 51). 17 липня 2020 року представником позивачки до АТ «СК «Країна» надано повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, що мала місце 14 липня 2020 року о 09 годині 05 хвилин в районі електроопори № 38 по пр. Б.Хмельницького у м. Дніпрі ( а. с. 46) та заяву про відшкодування оціненої шкоди, заподіяної в результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди (а. с. 47-48). 27 липня 2020 року судовим експертом Дроздовим Ю.В., за заявою представника позивачки, складено висновок експерта № 5207/20/20 (автотоварознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ) (а. с. 9-45), відповідно до якого вартість матеріального збитку, заподіяного власнику транспортному засобу «Toyota Corolla», державний реєстраційний номер [NUMBER] , складає 196661 гривня 40 копійок. 16 вересня 2020 року АТ «СК «Країна» позивачці виплачено страхові відшкодування по страховому полісу у розмірі 100000 гривень (а. с. 65), що складає максимальний ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну потерпілих внаслідок ДТП за полісом № АО/004555955. 18 вересня 2020 року позивачкою на адресу відповідача було скеровано досудову вимогу про відшкодування шкоди (а. с. 52-55). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приписами ч. 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з вимогами ч. ч 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Нормою ч. 3 ст. 988 ЦК України визначено, що страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Згідно з вимогами ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Приписами п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Таким чином, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено те, що, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). Приписами ст. 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У своїй постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 359/2309/17 Верховний Суд вказав на те, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. Судом встановлено, що постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2020 року у справі № 204/4812/20, відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. крім того, вказаною постановою суду встановлено факт дорожньо-транспортної пригоди, який сторонами у справі не оспорюються, а тому окремому встановленню та доказуванню він не підлягає. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України, відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19), підстав відступати від яких суд не вбачає. Оскільки вартість майнового збитку, завданого позивачці пошкодженням автомобіля внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачці розмір страхового відшкодування, то із відповідача, як винної особи, на користь позивачки підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням. Таким чином, розмір відшкодування майнової шкоди, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивачки становить 96661 гривня 40 копійок із розрахунку 196661 гривня 40 копійок - 100000 гривень. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги доведені належними, допустимими та достатніми доказами, через що підлягають задоволенню у повному обсязі. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Приписами ч. ч. 6, 7 ст. 139 ЦПК України визначено, що розмір витрат, зокрема, на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, встановлюються судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірними зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Нормами ч. 5 ст. 139 ЦПК України визначено, що у випадках, коли сума витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, або витрат особи, яка надала доказ на вимогу суду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми на користь спеціаліста, перекладача, експерта чи експертної установи зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом. Суд має право накласти арешт на грошові кошти чи майно такої сторони в межах сум, присуджених до стягнення, в порядку, встановленому цим Кодексом для забезпечення позову Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою у судового експерта Дроздова Ю.В було замовлено проведення авто товарознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ, вартість якої складає 1600 гривень, та яка нею сплачена, підтвердженням чого є квитанція про оплату наданих експертних послуг від 27 липня 2020 року ( а. с. 45). Враховуючи вищевикладене, з урахуванням того, що позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, задоволено, факт понесення витрат на оплату експертних послуг у заявленому розмірі позивачкою доведено, а не співмірність цих витрат відповідачем не спростовано, суд доходить висновку, що ці вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума понесених позивачкою витрат на оплату експертних послуг у розмірі 1600 гривень. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, а тому з останнього на користь позивачки підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 840 гривень 80 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved