Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

04.08.2020 [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] , шляхом зняття з державної реєстрації місця проживання. На обґрунтування позову [PERSON] вказала, що на підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0678 га від 22.05.2020, посвідченим державним нотаріусом Бердичівської нотаріальної контори р№ 2-747 вона є власницею житлового будинку [ADDRESS] . У її житлі зареєстрований відповідач [PERSON] , який є її бувшим чоловіком, який більше трьох років у вказаному будинку не проживає. На її прохання знятись з реєстрації добровільно, відповідач відмовляється та пояснює, що через брак часу не має на те можливості. Факт реєстрації відповідача у її житлі позбавляє можливості у повному обсязі реалізувати своє право вільно розпоряджатися даним житлом. Крім того, вона вимушена сплачувати за комунальні послуги з розрахунку кількості зареєстрованих осіб. Від відповідача відзив на позовну заяву не надходив. Ухвалою суду від 19.08.2020 позовну заяву прийнято до провадження та у справі відкрито спрощене позовне провадження. Сторони у судове засідання не з`явилися. Відповідач про час і місце слухання справи повідомлена належним чином у відповідності до положень статей 128, 130, 131 ЦПК України, за адресою його зареєстрованого місця проживання. Іншу адресу місця проживання відповідач суду не повідомляв. Позивачка до суду спрямувала заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримала. У зв`язку із неявкою в судове засідання учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального пристрою не здійснювалося. Дослідивши докази та з`ясувавши обставини справи, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог, з таких підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування житлового будинку та 0, 0678 га земельної ділянки від 20.05.2002 посвідченого держаним нотаріусом Бердичівської державної нотаріальної контори Манелюком М.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-717, [PERSON] добровільно подарувала, а [PERSON] прийняла у дар належний дарителю на праві приватної власності цілий житловий будинок та 0, 0678 га земельної ділянки, що знаходиться у [ADDRESS] (а.с. 12). Рішенням Бердичівського міськрайонного суду від 19.10.2007, встановлено факт належності [PERSON] договору дарування від 20.05.2002, згідно якого [PERSON] прийняла у дар житловий будинок та 0, 0678 га земельної ділянки, що знаходиться у [ADDRESS] (а.с. 14-15). [PERSON] з 16.11.1985 перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06.07.2012 шлюб між ними розірвано (а.с.13). Відповідно до довідки № 1506 від 27.07.2020 виданої МК ВЖРЕП №7, [PERSON] проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 8). Разом з [PERSON] за вказаною адресою проживають та прописані: колишній чоловік [PERSON] ,1964 р.н., дочка [PERSON] , 1992 р.н., онук [PERSON] , 2016 р.н. (а.с.8). З актів № 10 від 23.07.2020 та № 10/1 28.07.2020 затверджених директором МК ВЖРЕП [PERSON] вбачається, що [PERSON] не проживає у будинку [ADDRESS] більше трьох років (а.с.16, 17). Частиною четвертою статті 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України, з урахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 383 ЦК України та 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За положеннями частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття його з реєстраційного обліку. Відповідно до статей 12 та 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень проти позову. Оскільки позивачка, як власник житла заперечує проти реєстрації відповідача в її житлі, житловий будинок позивачка набула у власність за договором дарування, а отже цей будинок не є спільним майном подружжя, шлюб між сторонами розірвано ще у 2012 році, відповідач без поважних причин не проживає у житлі позивачки понад один рік, - наявні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом, матиме наслідком зняття його з реєстрації місця проживання. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 840, 80 грн.

Outcome: approved