Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

04.01.2016 року [PERSON], яка діє в інтересах малолітнього [PERSON], звернулася до суду із позовом до відповідача, до якого 03.05.2017 року надала заяву про уточнення позовних вимог та просить вселити її, [PERSON], у квартиру за адресою: [ADDRESS]; визнати право користування житловим приміщенням за [PERSON], [INFO], разом з його матір'ю. При цьому позивач посилається на те, що з 2002 року у спірній квартирі вона проживала разом із наймачем квартири [PERSON], що була її тіткою. Після смерті тітки позивач продовжила проживати у квартирі та народила сина. Оскільки у позивача немає іншого житла, вона змушена звертатися до суду із позовом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], яка діє в інтересах малолітнього [PERSON], - [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала та просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради [PERSON] у судовому засіданні підтримала надані письмові заперечення та просить відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи органу опіки та піклування [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради до судового засідання не зявилася, повідомлялася належним чином. До суду надано заяву представника про проведення судового засідання за її відсутності, у вирішенні питань покладаються на розсуд суду, при прийнятті рішення просить врахувати права та інтереси дитини. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 17.09.2013 року народився [PERSON], актовий запис № 9030, що вбачається із свідоцтва про народження серії І-ЖД № 368025, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. У ході розгляду справи сторона позивача пояснювала, що [PERSON] з 2002 року проживала разом із наймачем квартири [PERSON], що була її тіткою. Після смерті тітки у 2010 році [PERSON] продовжила проживати у квартирі та народила сина, [INFO]. Судом встановлено, що між сторонами розглядалися у судовому порядку спори щодо право користування квартирою за адресою: [ADDRESS], та виселення із квартири. Так, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.11.2013 року у справі № 520/8989/13-ц задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради. Рішенням встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю з 2002 року по 23.02.2010 року; визнано за [PERSON] право користування однокімнатною квартирою за адресою: [ADDRESS], житловою площею 11,8 кв.м.; зобовязано [PERSON] районну адміністрацію Одеської міської ради укласти з [PERSON] договір найму квартири за адресою: [ADDRESS], з подальшим оформленням на [PERSON] особового рахунку стосовно вказаної квартири. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21.01.2014 року скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.11.2013 року та ухвалено нове, яким відмовлено [PERSON] у позові до [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права користування житловим приміщенням та зобовязання вчинити певні дії. Апеляційним судом встановлено, що [PERSON] вселилась у спірну квартиру без укладення угоди з наймачем про порядок користування спірною квартирою. Питання про реєстрацію у даній квартирі не ставила, до житлово-експлуатаційної організації з цього приводу не зверталась. Твердження [PERSON] з приводу ведення спільного господарства з наймачем квартири [PERSON], померлою 23.02.2010 року, на думку судової колегії, не знайшли свого підтвердження, оскільки наведені нею факти участі у веденні домашнього господарства, як то придбання кухонної витяжки та заміна вхідних дверей, носять разовий характер і не свідчать про спільне позивачкою та наймачем вирішення поточних питань утримання житла, узгоджене використання особистих коштів у спільних інтересах. Окрім того, у провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 520/1147/14-ц за позовом [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради, про виселення. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.05.2014 року у справі № 520/1147/14-ц частково задоволено позов [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради та ухвалено виселити [PERSON] з квартири за адресою: [ADDRESS]. 12.10.2015 року Київським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист у справі № 520/1147/14-ц. Постановою державного виконавця Київського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області від 25.12.2015 року закінчено виконавче ВП № 49077140 на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку із виконанням виконавчого листа у повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21.01.2014 року у справі № 520/8989/13-ц та рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.05.2014 року у справі № 520/1147/14-ц не підлягають доказування в даному судовому провадженні. Суд погоджується із запереченням представника відповідача [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради щодо штучного погіршення [PERSON] своїх житлових умов. Так як, з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 02.06.2017 року /а.с. 92/ вбачається, що [PERSON] на праві спільної часткової власності належав житловий будинок за адресою: Одеська обл., Роздільнянський р., смт. Лиманське, вул. Кірова, 24. Право власності [PERSON] припинено 19.02.2015 року. Судом досліджено також нотаріально посвідчений договір дарування р. № 159 від 19.02.2015 року, за яким [PERSON] подарувала своїй матері [PERSON] належні їй 14/25 частки у праві спільної власності на житловий будинок за адресою: Одеська обл., Роздільнянський р., смт. Лиманське, вул. Кірова, 24 /а.с. 84-85/. Вказані дії, а саме відчуження 19.02.2015 року [PERSON] належних їй у праві спільної власності 14/25 частки на житловий будинок за адресою: Одеська обл., Роздільнянський р., смт. Лиманське, вул. Кірова, 24, тобто у період після смерті тітки [PERSON] та під час розгляду спорів у судовому порядку, суд розцінює як штучне погіршення [PERSON] житлових умов сина [PERSON], законним представником якого вона являється. Відповідно до ст. 58 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Згідно з ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім'ї порівняно з умовами, передбаченими законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства Української РСР, є недійсними. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З урахуванням вказаного, проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], яка діє в інтересах малолітнього [PERSON], не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені. При цьому суд критично оцінює пояснення сторони позивача щодо відсутності належних умов для виховання та проживання малолітнього [PERSON] Оскільки, відповідно до положень сімейного законодавства України, саме батьки повинні забезпечити належні умови для проживання та виховання дитини. І вказаний обовязок не може бути виконаний за рахунок власності інших осіб.

Outcome: dismissed