Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

03 грудня 2018р. [PERSON] звернулась з позовом до Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості Південдіпрошахт» (далі: ДП «ПБПВП Південдіпрошахт») про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 42 554,72 грн., компенсації за невикористану відпустку у сумі 13 381,52 грн., середнього заробітку за увесь час затримки виплати заробітної плати з 2018-2019рр., виходячи з розміру середнього заробітку - 148,42 грн. на день. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалась на те, що з 21.12.2011р. на підставі наказу № 161к працювала у ДП «ПБПВП Південдіпрошахт» на посаді сторожа. Наказом № 21к від 12.03.2018р. вона звільнена з займаної посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Однак, при звільненні і до теперішнього часу заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку не виплачені. До судового засідання позивач не з'явилась, подала заяву, в якій позов підтримала, просила його задовольнити, справу розглянути за своєю відсутністю та ухвалити заочне рішення; вказала, що у прохальній частині позовної заяви розмір середньоденного заробітку 181, 72 грн. зазначений помилково, і правильним є розмір 148,42 грн., з якого і зроблений вказаний у позові розрахунок. Представник відповідача, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, до судового засідання не з'явився, причину неявки не сповістив, відзив на позовну заяву, клопотань про відкладення судового розгляду не подавав. Зважаючи на повторну неявку відповідача до судового засідання, відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі даних та доказів, при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 223, 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного: Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 129 Конституції України визначені основні засади судочинства, однією з яких, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи диспозитивність цивільного судочинства та надані позивачем розрахунки, суд приходить до висновку, що розмір заборгованості із заробітної плати, сума середньоденного заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, кількість днів невикористаної відпустки зазначені позивачем у позовній заяві є обґрунтованими. Вказані розрахунки відповідачем не спростовані, доказів, що він є недостовірним та неналежним суду не надано. Судом встановлено, що на підставі наказу №161к від 21.12.2011р. позивач [PERSON] працювала у ДП «ПБПВП Південдіпрошахт» на посаді сторожа. Наказом № 21к від 12.03.2018р. [PERSON] звільнена з займаної посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.20). Станом на кінець лютого 2018р. борг підприємства по заробітній платі складає 42554, 72 грн., що підтверджується розрахунковим листком за лютий 2018 р. (а.с.19). Суми нарахувань заробітної плати [PERSON], зазначені в розрахункових листах, підтверджуються індивідуальними відомостями про застраховану особу з Пенсійного фонду України (а.с.9, 10-11). Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Положеннями ст.47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Таким чином, суд вважає встановленим, що ДП «Проектування будівництв підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» має заборгованість перед [PERSON] у сумі 42554, 72 грн. по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Як передбачено ч.1 ст.117 КЗпП України, вразі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Також згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння прибуткового податку, військового збору з громадян є обов'язком роботодавця, суд визначає середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні без утримання податків та інших обов'язкових платежів. Згідно розрахунків позивача, середньоденний заробіток складає 148,42 грн. на день. Оскільки позивач звільнена 12.03.2018р., а повний розрахунок з нею не проведений як при звільненні так, і на день ухвалення цього рішення, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 13.03.2018р. (перший робочий день підприємства після звільнення позивача) по 01.04.2019р. (день розгляду справи судом) за 264 робочих дні, виходячи з середньоденного заробітку, - у сумі 39182, 88 грн. (148,42 грн. х 264 кількість робочих днів = 39182, 88 грн.). Згідно ст.24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, вона має 112 календарних днів не використаної відпустки. Таким чином, компенсація невикористаної відпустки, з урахуванням ПДФО 18% та військового збору 1,5 % становить 13381,52 грн. ((148,42 грн. х112 днів)-((148,42 грн. х112 днів)х18%):100%) - ((148,42 грн. х112 днів)х1,5%):100%) = 13381,52 грн.), що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. З урахуванням викладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у сумі 42554,72 грн., компенсація невикористаної відпустки у сумі 13381,52 грн., середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні у сумі 39182, 88 грн., а усього 95 119,12 грн. Враховуючи, що позивач на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору та позовні вимоги щодо розміру заборгованості задоволені в сумі 95 119,12 грн., то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 951, 19 грн. (1 відсоток ціни позову, але не менш 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, за вимогами майнового характеру за позовом фізичної особи).

Outcome: approved