Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

02 липня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Вирівської сільської ради Білопільського району Сумської області про визнання права на закінчення приватизації земельної ділянки в порядку спадкування. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] померла його дружина - [PERSON]. Після смерті останньої відкрилася спадщина, до складу якої ввійшов житловий будинок під [ADDRESS]. В установлений законом строк він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та отримав свідоцтво про право на спадщину на вищевказаний будинок. Разом із цим позивач зазначає, що значений житловий будинок розташований на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд площею 0,25 га, яка на підставі рішення виконавчого комітету Вирівської сільської ради від 29 грудня 1993 року №20 була передана дружині у приватну власність. Однак, за життя остання не зареєструвала право власності на вказану земельну ділянку та не отримала правовстановлюючий документ на неї, у зв'язку з чим нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить визнати за ним право на закінчення приватизації та отримання правовстановлюючого документу на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером [NUMBER], площею 0,25 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], яка на підставі рішення виконавчого комітету Вирівської сільської ради Білопільського району Сумської області від 29 грудня 1993 року передана у приватну власність померлій [INFO] дружині, [PERSON], в порядку спадкування за законом. Ухвалою від 12 липня 2018 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (а. с. 37-38). У підготовчому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав. Представник відповідача - Вирівської сільської ради Білопільського району Сумської області у підготовче засідання не з'явився. Сільський голова надіслав листа про розгляд справи у відсутність їх представника, позов визнають (а. с. 88). За змістом ч. 3 та ч. 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частиною четвертою статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з абз. 3 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до абз. 6 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Таким чином, Цивільний процесуальний кодекс України допускає ухвалення рішення в підготовчому засіданні в правовідносинах, що виникли між сторонами. Представник відповідача позов визнав, визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, отже у суду наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому засіданні. Перешкод для здійснення розгляду справи у підготовчому засіданні та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами судом не встановлено. Заслухавши позивача, повно, всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв'язку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. За загальними правилами про спадкування, передбаченими ст. ст. 1216, 1218, 1220 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. В силу положень ст. ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець за законом має право прийняти спадщину шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини чи подачі до нотаріальної контори або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяви про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України). Судом встановлено, що [INFO] у м. Тростянець Сумської області померла дружина позивача - [PERSON] (а. с. 9,12). Після смерті останньої відкрилася спадщина, до складу якої ввійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS], що належав померлій на підставі свідоцтва про право власності, виданого Вирівською сільською радою Білопільського району Сумської області 22 березня 1996 року, зареєстрованого в Сумської обласному об'єднаному БТІ 22 березня 1996 року за №233, книга №13, сторінка 137 (а. с. 81). Відповідно до рішення виконкому Вирівської сільської ради від 29 грудня 1993 року №49 [PERSON] передана у приватну власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель (присадибна ділянка), площею 0,25 га, яка знаходиться за вказаною вище адресою (а. с. 6, 24). 15 червня 2015 року за заявою [PERSON] виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж вищевказаної земельної ділянки, а 07 вересня 2015 року зазначена земельна ділянка зареєстрована в Державному земельному кадастрі з кадастровим номером [NUMBER] (а. с. 20-30, 54). Крім того, з матеріалів справи також вбачається, що 27 листопада 2017 року приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Гребіник О. Д. за заявою позивача заведено спадкову справу №286/2017 (номер у Спадковому реєстрі 61631440) після смерті [PERSON], яка померла [INFO] та 30 травня 2018 року на ім'я [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості за №1564336459206 (а. с. 6, 70-86). У видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що за вказаною вище адресою позивачу відмовлено у з відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно (а. с. 7). Таким чином, враховуючи встановлені фактичні обставини справи, та виходячи з аналізу наведених вище норм закону, суд приходить до висновку, що [PERSON] в установленому законом порядку прийняв спадщину після смерті дружини, [PERSON], яка померла [INFO] та є єдиним спадкоємцем останньої за законом. Крім того, судом встановлено, що за життя [PERSON] розпочала процедуру приватизації земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель (присадибної ділянки), площею 0,25 га, яка знаходиться по [ADDRESS], але не завершила її, що є перешкодою в отриманні позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане нерухоме майно. Згідно з п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до роз'яснень, які містяться в абзаці 3 пункту 23 вказаної постанови у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з роз'ясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року №7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Не підлягають задоволенню позовні вимоги спадкоємців про визнання права власності на земельну ділянку, щодо якої спадкодавцем розпочато, але не завершено процедуру приватизації. Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації (ч. 3 ст. 116 ЗК). Визнається правильною практика судів, які задовольняють вимоги спадкоємців, що звернулися до суду з позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з нормами ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, суд, враховуючи, що позивач [PERSON], прийнявши спадщину після смерті дружини, [PERSON], набув право на спадкування усіх її прав та обов'язків, у тому числі право на завершення приватизації земельної ділянки, однак, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на ім'я померлої, позбавлений можливості одержати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом, у зв'язку з чим його право підлягає захисту в судовому порядку. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання в порядку спадкування за законом права на завершення приватизації та отримання правовстановлюючого документа на земельну ділянку є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved