Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

03.01.2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Головного управління Національної Поліції в Одеській області, Прокуратури Одеської області, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Одеської області, про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн., завданої бездіяльністю органів державної влади. Представник відповідача Головного управління Національної Поліції в Одеській області надав до суду відзив, в якому заперечив проти задоволення позовної заяви, посилаючись на її безпідставність. Представник відповідача Прокуратури Одеської області надав до суду відзив, в якому заперечив проти задоволення позовної заяви посилаючись на те, що позивачем не надано належних доказів завдання моральної шкоди. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, позовну заяву задоволнити частково. Судом встановлено, що 01.02.2016 року позивач звернулася до Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області з заявою про скоєний відносно її родини злочин, відповідальність за який передбачено ч. 2 ст. 364 КК України. Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 24.03.2016 року задоволено скаргу на бездіяльність посадових осіб Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області та зобов`язано посадових осіб Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області внести до ЄРДР відомості за заявою [PERSON] , від 01.02.2016. Витяг з ЄРДР [PERSON] надано не було та на час подання позову жодних рішень органами досудового слідства не прийнято. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25.05.2016 року у справі № 6-440цс16, шкода завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Положеннями п. 10-1 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року розяснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Враховуючи наведене, суд вважає, що ухвала слідчого судді не може вважатись доказом бездіяльності відповідачів, оскільки сам факт неприйняття процесуального рішення, не свідчить про протиправність дій, спричинення особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування, оскільки для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до ст.ст. 1166, 1167, 1176 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органів міліції та прокуратури, наявність шкоди, протиправність її завдання та причинний зав`язок між діями та шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача. Згідно з правововим висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 30.01.2019 року у цивільній справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779 св 18), «відмовляючи позивачу у задоволенні його позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих незаконною бездіяльністю посадової особи органу прокуратури, суд касаційної інстанції зазначив, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювана та шкодою, на яку посилається позивач. Обставини справи свідчать про те, що оскарження позивачем бездіяльності прокурора щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР на підставі його заяви про кримінальне правопорушення свідчить про реалізацію останнім оспорювання процесуальної діяльності прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні ст. 1176 ЦПК України. Сам факт зобов`язання ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій відповідачів. Рішенням ЄСПЛ «Гарнага проти України», суд зробив висновок, що констатація порушення сама по собі становить достатню справедливу сатисфакцію за будь-яку моральну шкоду, якої зазнала заявниця. Проаналізувавши встановлені обставини по даній справі, що стосуються наявності порушених нормальних життєвих зв`язків позивача, та враховуючи ті зусилля, які позивач доклала для з`ясування питання розгляду слідчими органами її заяви від 01.02.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 384 КК України, суд вважає доведеними обставини наявності душевних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою працівників правоохоронних органів щодо нього. Суд погоджується з доводами позивача стосовно завдання йому моральної шкоди, однак суд вважає, що розмір моральної шкоди, визначений в позовній заяві є завищеним, в зв`язку з чим в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме суд вважає, що моральна шкода підлягає відшкодуванню у розмірі 1000,00 грн., оскільки позивач зверталася зі скаргою на бездіяльність посадових осіб Приморського ВП у м. Одеса ГУНП, то шкоду слід стягувати з відповідача Головного управління Національної Поліції в Одеській області. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, так як частково обґрунтовані та доведені.

Outcome: partial