Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

03 жовтня 2017 року позивач [PERSON] в особі представника за договором про надання правової допомоги [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про витребування у відповідачів транспортного засобу «MERSEDES-BENZ VITO 111CDI», 2009 року випуску, сірого кольору, кузов № [NUMBER], та причепу марки «КРД 050108», 2010 року випуску, шасі [NUMBER], ключів від транспортного засобу «MERSEDES-BENZ VITO 111CDI», 2009 року випуску, сірого кольору, кузов № [NUMBER], та повернення їх позивачу. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06 вересня 2003 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, під час якого вони придбали транспортний засіб «MERSEDES-BENZ VITO 111CDI», державний номер [NUMBER], 2009 року випуску, сірого кольору, причеп марки «КРД 050108», державний номер [NUMBER], 2010 року випуску, та гараж, розташований в [ADDRESS], розміром 10м. х 11м. у 2006 році. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 19 лютого 2014 року визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу «MERSEDES-BENZ VITO 111CDI», державний номер [NUMBER], 2009 року випуску, укладений між відповідачами 31 травня 2013 року недійсним, визнано право власності за позивачем на 1/2 частину спільного майна: транспортного засобу «MERSEDES-BENZ VITO 111CDI», державний номер [NUMBER], 2009 року випуску, причепу марки «КРД 050108», державний номер [NUMBER], 2010 року випуску, та гаража, розташованого в [ADDRESS], розміром 10м. х 11м. На теперішній час гараж зареєстрований на позивача згідно рішення суду, а транспортний засіб та причеп неможливо зареєструвати у зв'язку з тим, що відповідачі не пригнали їх для огляду в МРЕО м. Бахмут. При цьому, згідно відповіді територіального сервісного центру № 1442 від 01 червня 2017 року за вих.№2989 - транспортний засіб «MERSEDES-BENZ VITO 111CDI», державний номер [NUMBER], 2009 року випуску, сірого кольору та причеп марки «КРД 050108», державний номер [NUMBER], 2010 року випуску, 04 квітня 2014 року та 29 березня 2014 року відповідно були продані. Тобто, відповідачі, знаючи про рішення Апеляційного суду Донецької області від 19 лютого 2014 року, свідомо продали спільне майно позивача та відповідача. Згідно відповіді територіального сервісного центру № 1442 від 01 червня 2017 року за вих.№ 2989 [PERSON] відмовили повідомити кому були продані вищезазначені транспортні засобі і на підставі чого. Це необхідно з'ясувати до вирішення питання про повернення, оскільки скасування наступних правочинів, після того як один був скасований не потребується і власник вправі ставити питання про витребування майна з чужого незаконного володіння. Як встановлено рішенням Апеляційного суду Донецької області від 19 лютого 2014 року ці обставини не потребують доказуванню в силу ст. 61 ЦПК України, позивач є власником вищезазначених транспортних засобів, при цьому скасовано договір купівлі-продажу транспортних засобів, і подальший продаж був зроблений без згоди позивача як власника. Посилаючись на норми ст. 330, 387, 388 ЦК України та пункти 21, 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 жовтня 2017 року позовну заяву залишено без руху. 12 жовтня 2017 року на адресу суду на виконання вищевказаної ухвали про залишення позовної заяви без руху надійшла уточнена позовна заява про витребування майна, мотивування якої є ідентичним первісній позовній заяві, при цьому визначено лише ціну позову та обґрунтовано заяву про звільнення від сплати судового збору позивача. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області провадження у справі відкрито, позивачу відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі. 15 листопада 2017 року судове засідання не відбулось через зайнятість головуючого судді в судовому засіданні у іншій кримінальній справі. 11 грудня 2017 року судове засідання відкладено через неявку позивача та відповідачів. Ухвалою суду від 12 січня 2018 року, у відповідності до п.п. 9 п. 1 Розділу ХІII Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України), ст. 19 ЦПК України, прийнято рішення про продовження подальшого розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін зі стадії відкриття провадження з призначенням судового засідання на 12 лютого 2018 року. Одночасно судом задоволено клопотання представника позивача про витребування інформації з територіального сервісного центру № 1442 регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області щодо надання відомостей стосовно власників транспортного засобу «MERSEDES-BENZ VITO 111CDI» та причепу марки «КРД 050108». 29 січня 2012 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] [PERSON] на позовну заяву, згідно якого зазначено, що позовні вимоги відповідачем [PERSON] не визнаються в повному обсязі з наступних підстав. Так, позивачем не обґрунтовано у зв'язку з чим саме їй повинно бути передано спірне майно з урахуванням того, що їй належить лише 1/2 частина прав на це майно. Позивач не зазначає хто є співвласником спірного майна, проте ставить питання про витребування його майна в тому числі від відповідача [PERSON], не вказуючи його статус у праві на це майно (власник, користувач, добросовісний набувач, незаконний володілець тощо). У зв'язку з цим позивачем необґрунтовано заявлено до відповідача позов на підставі ст.ст. 387, 188 ЦК України. При цьому одночасне застосування вказаних норм є неможливим, оскільки вони регулюють різні правовідносини. Крім того, позивачем не надано доказів, що спірне майно наразі знаходиться у відповідача, а відповідач цю обставину не визнає. Більш того, з тексту позовної заяви вбачається, що відповідач не є власником цього майна на теперішній час, а тому позов до нього є безпідставним. З доданих до позовної заяви документів та змісту позовної заяви вбачається, що право на 1/2 частину спірного майна позивач набула в лютому 2014 року. В березні 2014 року їй було відмовлено в державній реєстрації права на 1/2 частину спірного майна і ця обставина стала однією з підстав позову. Проте про це позивач знала з березня 2014 року, в той час як позов подано в жовтні 2017 року, тобто позивачем пропущено трирічний строк позовної давності та відповідач просить його застосувати. Відповідь ТСЦ від 01 червня 2017 року не свідчить про те, що про порушення свого права позивач дізналася лише після її отримання, оскільки перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки за змістом позовної заяви спірне майно у фактичному володінні позивача не перебувало ще станом на березень 2014 року, то позивач могла довідатися про своє порушене право власності ще в березні 2014 року, проте відповідних дій щодо з'ясування стану та статусу свого майна не здійснила, пропустивши таким чином строк позовної давності без поважних причин. Таким чином, оскільки спірне майно вже не перебувало у володінні позивача в березні 2014 року, то саме з березня 2014 року розпочався перебіг позовної давності для заявлених вимог, а його пропуск згідно ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в позові. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 64). Ухвалою суду від 12 лютого 2018 року задоволені клопотання представника позивача та залучено в якості співвідповідачів [PERSON] та [PERSON], одночасно судом витребувано з територіального сервісного центру № 1442 регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області відомості щодо того, на підставі яких правовстановлюючих документів зареєстровані за вищевказаними особами транспортний засіб «MERSEDES-BENZ VITO 111CDI» та причеп марки «КРД 050108», а також у разі наявності надати завірені належним чином копії правовстановлюючих документів. 01 березня 2018 року судове засідання не відбулось через перебування судді у відпустці. 21 березня 2018 року надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, згідно якого він позовні вимоги не визнав з наступних підстав. Так, 04 квітня 2014 року згідно договору купівлі-продажу [PERSON] придбав у [PERSON] на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] на ім'я [PERSON] автомобіль «MERSEDES-BENZ VITO 111CDI», 2009 року випуску, та отримав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, реєстраційний номер [NUMBER]. Згідно листа № 31/16-9-К-8аз від 01 березня 2018 року регіонального сервісного центру в Полтавській області документи, на підставі яких проводилася реєстрація вищевказаного автомобіля, знищені у зв'язку з закінченням строків зберігання документів. За вказаний автомобіль [PERSON] сплатив кошти [PERSON], при цьому він не знав, що рішенням Апеляційного суду Донецької області від 19 лютого 2014 року договір купівлі-продажу автомобіля, який був укладений 31 травня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] визнаний недійсним та було визнано право власності за позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] по ? частині на вищезазначений автомобіль. Позивачем заявлено позов про захист права, яке позивач вважає порушеним, з посиланням на положення ч. 1 ст. 388 ЦК України - шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Оскільки [PERSON] набув право власності на автомобіль з підстав незаборонених законом та сплатив за нього кошти, він є добросовісним набувачем, а тому підстави витребування у нього автомобіля позивачем відсутні. Крім того, позивач заявляє вимоги про повернення цілого автомобіля, а не 1/2 частини, яка їй належить згідно рішення суду. Ставити питання про витребування майна можна лише коли майно індивідуально визначене та це майно виділене в натурі. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року по справі № 6-54цс17. Крім того, позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, оскільки дізналась про порушене право 19 лютого 2014 року, з моменту прийняття рішення Апеляційним судом Донецької області, однак мір щодо захисту свого порушеного права не прийняла, а до суду звернулась лише 03 жовтня 2017 року, що також є підставою для відмови у задоволенні позову. Судове засідання 21 березня 2018 року було відкладено для повторного направлення відповідачу [PERSON] копії позовної заяви з додатками. 10 квітня 2018 року судове засідання не виявилось можливим провести внаслідок технічних несправностей зала судового засідання, обладнаного для дистанційного судового провадження, оскільки раніше судом було задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про проведення судового засідання в режимі відео конференції. Також 10 квітня 2018 року на адресу суду надійшла заява відповідача [PERSON] про розгляд справи за його відсутності та відзив на позовну заяву, згідно якого він позовні вимоги не визнав з наступних підстав. 15 березня 2014 року [PERSON] у [PERSON] придбав за 8000 грн. транспортний засіб причеп марки «КРД 050108», 2010 року випуску, сірого кольору, згідно довідки-рахунку ВІА № 294230, виданої ТОВ «АНТАРЕС-РЕАЛ» 15 березня 2014 року у м. Бахмут. Зазначений транспортний засіб було знято з обліку у сервісному центрі м. Бахмут, при цьому в присутності [PERSON] працівниками сервісного центру було проведено перевірку на предмет відсутності свідоцтва про реєстрацію причепа власнику [PERSON], а також було перевірено причеп на предмет розшуку, арешту, заборону на зняття з обліку та перереєстрацію, після чого було отримано довідку-рахунок. У передбачений законом термін [PERSON] зареєстрував причеп на той час в Територіальному сервісному центрі № 1410 регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області (пгт. Володарське), де причеп також було перевірено працівниками сервісного центру на предмет відповідності довідки-рахунку причепу. До теперішнього часу причеп знаходиться у власності [PERSON], який як набувач не знав і не міг знати про те, що [PERSON] не мав права відчужувати причеп. Так, з часу придбання причепу до часу визнання права власності на 1/2 частину спільного майна, в тому числі причепу, причеп знаходився у розпорядженні власника [PERSON], при цьому позивач не зробила нічого щоб заборонити відчуження [PERSON] причепу. Крім того, позивачем не доведено, що спірний причеп вибув з її володіння не з її волі. [PERSON] знала, що причеп було зареєстровано за відповідачем [PERSON] і що він після розірвання шлюбу 14 жовтня 2013 року міг у будь-який час продати причеп, оскільки він був зареєстрований за ним. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 грудня 2013 року було відмовлено [PERSON] у задоволенні позову про поділ спільного майна, яке рішенням Апеляційного суду Донецької області 19 лютого 2014 року було скасовано та частково задоволено позовні вимоги. Однак позивач як до суду першої інстанції так і до суду апеляційної інстанції з заявою про забезпечення позову не зверталася для того щоб виключити можливість продажу, знищення і т.і. причепу. Також відповідач просив застосувати строк позовної давності, оскільки позивач дізналась про своє порушене право ще 19 лютого 2014 року, коли рішенням Апеляційного суду Донецької області за нею було визнано право власності на 1/2 частину спільного майна, після чого минуло майже 4 роки. З урахуванням викладеного просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 14 травня 2018 року судове засідання було відкладено через зайнятість представника відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні в господарському суді Донецької області, про що він надав до суду заяву. 30 травня 2018 року до суду надійшли доповнення відповідача [PERSON] до відзиву на позовну заяву, в яких він зазначає з посиланням на Постанову Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої ст. 388 ЦК України залежить від того у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав коли за власником зберігається право на витребування майна з володіння власника або осби, якій він передав майно не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Разом з тим, при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсним правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Отже за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Таким чином, позов заявлений [PERSON] про витребування майна з чужого володіння є таким, що не підлягає задоволенню. 31 травня 2018 року в судовому засіданні заслухані пояснення представників сторін та досліджено письмові докази. Так, представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та уточненій позовній заяві, зазначивши, що наполягає на витребуванні спірного майна у всіх відповідачів: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Так, рішенням Апеляційного суду Донецької області від 19 лютого 2014 року договір купівлі-продажу транспортного засобу «MERSEDES-BENZ VITO 111CDI», укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було визнано недійсним, а за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності по 1/2 частині спільного майна, яке складається з вказаного автомобілю та причепу. В березні 2014 року позивач намагалася зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку, проте відповідач [PERSON] здійснював їй у цьому перепони, не доставляючи до ДАІ автомобіль та причеп для їх оцінки. Лише в 2017 році позивачу стало відомо, що спірне майно було продано, але вона не могла самостійно отримати інформацію про нових власників, в результаті чого звернулась до суду із даним позовом. Таким чином, враховуючи, що станом на сьогоднішній день спірне майно перебуває у власності інших осіб, представник позивача наполягає на витребуванні спірного майна від усіх відповідачів. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, зауваживши, що позивач ставить питання про витребування всього майна, хоча вона за рішенням суду є власником лише 1/2 частини спільного майна подружжя. При цьому обґрунтування позову з посиланням на дві взаємовиключні статті 387 та 388 ЦК України є помилковим. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду, оскільки про своє порушене право вона знала ще в березні 2014 року і з того часу у неї і виникло право на звернення до суду з позовом, проте вона звернулась до суду лише в жовтні 2017 року. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] також заперечувала в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у відзиві [PERSON] на позовну заяву та доповненні до нього. Вважає, що [PERSON], який 04 квітня 2014 року придбав у [PERSON] на підставі доручення за договором купівлі-продажу автомобіль, є добросовісним набувачем, оскільки йому не було відомо про наявність рішення Апеляційного суду Донецької області від 19 лютого 2014 року. При цьому представник звернула увагу суду, що договір купівлі-продажу є чинним, його не було визнано недійсним. Крім того, позивач пропустила трирічний строк позовної давності. Також представник пояснила, що [PERSON] не пам'ятає хто видав довіреність [PERSON] на право продажу автомобіля та за яку вартість він придбав спірний автомобіль. Представник відповідача вважає, що позивач має право лише на 1/2 частину вартості реалізованого майна, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в Постанові від 03 травня 2018 року. Позивач [PERSON], відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача та відповідачів на підставі наявних у справі доказів. Так, вислухавши пояснення представників позивача та відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд дістається висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно частини 1 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2 ст. 263 ЦПК України). Частиною 5 статті 263 ЦПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 вересня 2003 року по 02 жовтня 2013 року, що підтверджується наявними у справі матеріалами та не заперечується сторонами. Вирішуючи позовні вимоги по суті суд виходить з наступного. Згідно ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності, а за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю, при цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно довідки ВРЕР м. Артемівська при УДАІ ГУМВСУ в Донецькій області № 2318 від 28 травня 2013 року за [PERSON] станом на 28 травня 2013 року зареєстровані наступні транспортні засоби: 1) «MERSEDES-BENZ VITO 111CDI», [NUMBER], дв.: [NUMBER], кузов № [NUMBER], 2009 року випуску, сірого кольору, 2) «КРД 050108», [NUMBER], 2010 року випуску, шасі [NUMBER] (зворот а.с. 4). Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 19 лютого 2014 року скасовано рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 грудня 2013 року про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання договору купівлі-продажу недійсним, позов задоволено частково, а саме: визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу «MERSEDES-BENZ VITO 111CDI», державний номер [NUMBER], укладений між [PERSON] та [PERSON] 31 травня 2013 року та визнано за [PERSON] і [PERSON] право власності по 1/2 частині спільного майна, а саме: транспортного засобу «MERSEDES-BENZ VITO 111CDI», державний номер [NUMBER], причепу марки «КРД 050108», державний номер [NUMBER], 2010 року випуску і гаражу, розташованого в [ADDRESS] за кожним (а.с. 9-11, 188-190). З мотивувальної частини вказаного рішення Апеляційного суду Донецької області від 19 лютого 2014 року вбачається, що суд встановивши, що правочин між відповідачами [PERSON] та [PERSON] щодо купівлі-продажу транспортного засобу «MERSEDES-BENZ VITO 111CDI» укладений в порушення вимог ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України, відчужений без згоди позивача, дійшов висновку, що договір купівлі-продажу автомобіля від 31 травня 2013 року є недійсним, та застосував наслідки такої недійсності, з підстав, передбачених ст. 216 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Застосування судом зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину, тобто повернення у власність саме продавця [PERSON], спірного автомобіля, який і був стороною правочину. При цьому застосування судом ст. 216 ЦК України виключає можливість застосування ст. 388 ЦК України, на яку посилалася позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги. Згідно інформації Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Артемівська та Артемівського району при УДАІ ГУМВС в Донецькій області за № 5527 від 21 березня 2014 року вбачається, що [PERSON] зверталась із заявою про реєстрацію автомобіля «MERSEDES-BENZ VITO 111CDI», державний номер [NUMBER] та причепу марки «КРД 050108», державний номер [NUMBER], по 1/2 частині за нею та [PERSON] на підставі рішення Апеляційного суду Донецької області від 19 лютого 2014 року, проте їй була надана відповідь, що для подальшої реєстрації транспортних засобів необхідно виконати пункт 6 аб. 1, пункт 8 та пункт 15 Постанови Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 «Про порядок державної реєстрації, перереєстрації, зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» (зворот а.с. 7, а.с. 8). З відповіді Артемівського міжрайонного прокурора від 22 квітня 2014 року за № 15-150-14 вбачається, що [PERSON] 14 квітня 2014 року зверталась до прокуратури із заявою про невиконання рішення Апеляційного суду Донецької області від 19 лютого 2014 року, на що їй було повідомлено, що їй необхідно виконати вимоги Постанови Кабінету Міністрів України № 1388 від 07 вересня 1998 року (а.с. 7). Згідно інформації територіального сервісного центру № 1442 регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області № 2989 від 01 червня 2017 року, наданої на заяву [PERSON] від 31 травня 2017 року, 31 травня 2013 року на підставі довідки-рахунка ААВ № 390785, виданої ПП «МПП Вибір», транспортний засіб «MERSEDES-BENZ VITO 111CDI», 2009 року випуску, кузов № [NUMBER], був зареєстрований на ім'я [PERSON]. 04 квітня 2014 року на підставі довідки-рахунка ВІА №430263, виданої ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит», вищевказаний транспортний засіб в ВРЕР ДАІ (5301) з обслуговування м. Полтави та Полтавського району підпорядкованого УМВС України в Полтавській області був перереєстрований на іншу особу, дані якої ТСЦ № 1442 надати не зміг, оскільки така інформація охороняється законом. Крім того, 29 березня 2014 року причіп КРД 050108, 2010 року випуску, шасі [NUMBER], який був зареєстрований на ім'я [PERSON] в Центрі ДАІ 1410 було перереєстровано на іншу особу на підставі довідки-рахунка ВІА № 294230, виданої ТОВ «АНТАРЕС-РЕАЛ» 15 березня 2014 року, при цьому інформацію про особу, на яку був перереєстрований причіп, ТСЦ № 1442 також не змогло надати внаслідок її охорони законом (а.с. 6). Відповідно до інформації територіального сервісного центру № 1442 регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області № 31/5-1442-65 від 18 січня 2018 року та № 31/5-1442-562 від 21 лютого 2018 року, наданої на запит суду вбачається наступне: - транспортний засіб «MERSEDES-BENZ VITO 111CDI», 2009 року випуску, сірого кольору, номерний знак [NUMBER], кузов № [NUMBER], 04 квітня 2014 року зареєстровано на ім'я [PERSON] у ВРЕР ДАІ з обслуговування м. Полтави та Полтавського району підпорядкованого УМВС України в полтавській області на підставі довідки-рахунку серії ВІА № 430263 від 04 квітня 2014 року, виданої ТОВ «МІЖРЕГІОНАЛЬНИЙ БРОКЕРСЬКИЙ ДІМ ФАВОРИТ»; - транспортний засіб КРД 050108, 2010 року випуску, сірого кольору, номерний знак [NUMBER], VIN Y7S050108A0021963, 29 березня 2014 року зареєстровано на ім'я [PERSON] у Центрі ДАІ 1410 (смт. Володарське Донецької області) на підставі довідки-рахунку серії ВІА 294230 від 15 березня 2014 року, виданої ТОВ «АНТАРЕС-РЕАЛ». Разом з тим, суду не було надано завірені належним чином копії документів, на підставі яких проводилася реєстрації транспортних засобів, оскільки реєстраційні дії не проводились у ТСЦ №1442 РСЦ МВС в Донецькій області (а.с. 70, 84). Згідно інформації Регіонального сервісного центру в Полтавській області за вих. № 31/16-9-К-8аз від 01 березня 2018 року, наданої на запит представника відповідача [PERSON] [PERSON], надати копії документів, що стали підставою для державної реєстрації, відповідно до ЄДР МВС у 2014 році, автомобіля «MERSEDES-BENZ VITO 111CDI», номерний знак [NUMBER] на ім'я [PERSON] не виявилось можливим, оскільки згідно вимог наказу МВС України від 10 січня 2014 року № 5-дск «Про затвердження Переліку документів, що створюють під час діяльності органів внутрішніх справ, навчальних закладів, підприємств та закладів охорони здоров'я, що належать до сфери управління МВС України, із зазначенням строків зберігання документів», матеріали, які стали підставою для реєстрації транспортних засобів, зберігаються протягом 3 років, після чого знищуються в установленому порядку (108). Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно ч. 1, 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. [PERSON] розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними зроблений Верховним Судом України передбачає, що в першу чергу слід звернути увагу на конкуренцію між реституцією та віндикацією при визнанні правочинів недійсними. Реституція - це спеціальний зобов'язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий. ([PERSON], Голова Верховного суду України, Вісник ВСУ № 9(169)'2014). Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК (ч. 3 п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Віндикація (від лат. Vindicatio захист) - витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об'єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. ([PERSON], Голова Верховного суду України, Вісник ВСУ № 9(169)'2014). В частині 3 пункту 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК (ч. 3 п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Таким чином, якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. При цьому право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. На підстави викладеного суд дістається висновку, що відсутні правові підстави для витребування спірного автомобіля та причепу у [PERSON] та [PERSON], оскільки наявність у діях власника волі на передачу майна іншим особам (укладення договору купівлі-продажу автомобіля та причепу) унеможливлює їх витребування від добросовісних набувачів. Також суд вважає, що вимоги позивача про витребування майна у [PERSON] та [PERSON] є безпідставними, оскільки будь-яких доказів, що спірне майно перебуває у їх володінні на час розгляду справи, суду не надано, більше того в ході розгляду справи достовірно встановлено, що спірний автомобіль перебуває у володінні добросовісного набувача [PERSON], а спірний причеп - у добросовісного набувача [PERSON] Разом з тим, при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля вона має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. При ухваленні рішення суд ураховує також ту обставину, що позивач просить витребувати та повернути лише їй автомобіль та причеп, хоча рішенням суду за нею визнано право власності лише на 1/2 частину спільного майна подружжя. Вирішуючи питання про застосування наслідків спливу позовної давності, про що заявлено відповідачем [PERSON] та представниками відповідачів [PERSON] і [PERSON], суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як встановлено судом під час розгляду справи, рішенням Апеляційного суду Донецької області від 19 лютого 2014 року за позивачем визнано право власності на 1/2 частину спільного майна, при цьому 19 березня 2014 року позивач зверталась до Центру надання послуг, пов'язаних з використанням транспортних засобів, із заявою про реєстрацію за нею права власності на автомобіль та причеп, але їй було надано роз'яснення від 21 березня 2014 року про порядок здійснення такої реєстрації, крім того, 14 квітня 2014 року позивач зверталась і до прокуратури з заявою щодо невиконання рішення суду, на що також отримала відповідь від 22 квітня 2014 року про необхідність виконання нею вимог законодавства при реєстрації транспортного засобу, після цього жодних дій, спрямованих на реалізацію свого права власності позивачем здійснено не було, а відтак з 20 лютого 2014 року (ч. 1 ст.253 ЦК України) почався перебіг трирічного строку позовної давності, який з урахуванням приписів ч. 5 ст. 254 ЦК України закінчився 20 лютого 2017 року. Позовну заяву було направлено до суду після спливу строку позовної давності 03 жовтня 2017 року. Доказів наявності будь-яких поважних причини, через які позивачем було пропущено строк позовної давності, суду не надано. З огляду на викладене, суд дістається висновку про те, що в задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі у зв'язку із пропуском строку позовної давності. Одночасно, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд, з дотриманням вимог ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з позивача на користь держави судові витрати в сумі 640,00 грн., ураховуючи, що при відкритті провадження у справі ухвалою суду від 09 листопада 2017 року сплата судового збору позивачу була відстрочена до ухвалення судового рішення по справі.

Outcome: approved