Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

03 серпня 2020 року позивачка [PERSON] звернулася із зазначеним позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , із вимогою про витребування майна та відшкодування збитків (том 1, а. с. 1-5). В обґрунтування своїх позовних вимог, з подальшим їх уточненням, вказала на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] , після смерті якої вона та її брат [PERSON] (з 2018 року [PERSON] ) є спадкоємцями першої черги. Спадщину після смерті [PERSON] складала квартира [ADDRESS] та грошовий вклад у ПАТ «КБ «Приватбанк» у розмірі 62,11 доларів США. У травні 2011 року нотаріусом Ленінського району м. Єкатеринбурга заведено спадкову справу № 50/2011. 18 грудня 2008 року секретарем Коробівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області Дорошенко Т.В. від імені росіянки [PERSON] складено заповіт на користь [PERSON] . На підставі вказаного заповіту 16 січня 2013 року приватним нотаріусом нотаріального округу м. Єкатеринбурга РФ Перовим М.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON] на вищевказану квартиру, право власності на яку ним зареєстровано у Єдиному державному реєстрі нерухомості Федеральної служби державної реєстрації, кадастру та картографії РФ 21 листопада 2017 року, та вартість якої складала 9416062 рублі 15 копійок. 21 листопада 2017 року вказана квартира була відчужена [PERSON] на користь третьої особи шляхом її дарування. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2014 року вищевказаний заповіт від 18 грудня 2008 року визнаний недійсним та скасовано свідоцтво про право на спадщину, що видане приватним нотаріусом Кравченок С.В. від 27 березня 2012 року. Оскільки заповіт визнаний недійсним, а вона є спадкоємицею першої черги, вважає, що має право на Ѕ частку спадщини. З тих підстав, що спадкове майно [PERSON] відчужене на користь третіх осіб, вона не може отримати частку коштів із вкладу та набути частку права власності на вказане майно в порядку спадкування за законом, тому вартість цих часток у розмірі 50%, що еквівалентно 1756095 гривень 60 копійок, вона прохає стягнути із відповідача [PERSON] на свою користь. Також вказує, що за життя до моменту смерті її мати мала у власності квартиру [ADDRESS] . У серпні 2011 року під час оформлення спадщини вона дізналася, що зазначена квартира на підставі договору купівлі-продажу від 19 листопада 2010 року, укладеного за довіреністю від імені її матері [PERSON] , належить [PERSON] . Після продажу квартири [PERSON] не повернула довірителю грошові кошти від її продажу, тому на цей час вони зберігаються у неї без достатньої на те правової підстави, через що позивачка вимагає повернення безпідставно набутого майна відповідно до своєї долі у спадщині у розмірі 50%, тобто 40000 гривень. Крім того, вказує на те, що вартість майна не була погоджена із довірителем, а тому визначення її вартості у розмірі 80000 гривень є занадто заниженою та наносить шкоду й матеріальні збитки довірителю у розмірі 320000 гривень, оскільки реальна вартість квартири на той час складала 400000 гривень. 04 травня 2020 року вона направила [PERSON] вимоги на повернення грошей та відшкодування збитків, на які відповіді не отримала, кошти їй не повернуто, завдану шкоду не відшкодовано. Тому, прохає стягнути з [PERSON] безпідставно набуте майно у розмірі 40000 гривень та збитки у розмірі 160000 гривень. 15 вересня 2020 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю з Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшли матеріали вищевказаної позовної заяви (том 1, а. с. 150). Ухвалою суду від 18 вересня 2020 року позовну заяву прийнято до свого провадження та залишено без руху, позивачці надано строк на усунення недоліків (том 1, а. с. 152) 24 вересня 2020 року недоліки зазначені в ухвалі суду від 18 вересня 2020 року, позивачкою усунуто (том 1, а. с . 154-165) Ухвалою суду від 25 вересня 2020 року по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 10 годину 00 хвилин 20 жовтня 2020 року (а. с. 166), копія якої надіслана учасникам справи 25 вересня 2020 року за вихідним № 20251/20-вих/2/204/1717/20 (том 1, а. с. 167). 10 листопада 2020 року на адресу суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву (том 2, а. с. 109-115), в якому він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування відзиву зазначено, що позивачка в обґрунтування позовної заяви посилається на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2014 року по справі № 419/3259/12, яким визнано заповіт [PERSON] , що засвідчений Коробівською селищною радою Золотоніського району Черкаської області від 18 грудня 2008 року та, свідоцтво про право на спадщину від 27 березня 2012 року, видане [PERSON] приватним нотаріусом Кравченок С.В., недійсними. Дане рішення суду неодноразово перебувало на стадії перегляду за нововиявленими обставинами з тих підстав, що постановою старшого слідчого Золотонівського ВП ГУНП в Черкаській області від 24 квітня 2017 року було закрито кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення, зокрема відсутності факту підробки спірного заповіту. Вказує, що під час проведення досудового розслідування було проведено низку слідчих дій, таких як допит свідків, призначення експертиз. Згідно з висновками № 425-11, 557-ІІ, 558-ТЕД, 834-ІІ, 1031-ІІ та 1024-ТЕД комплексної судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів у кримінальній справі № 38012000134, підпис у графі «підпис», у заповіті [PERSON] від 18 грудня 2010 року, виконаний не [PERSON] , а однією іншою особою. Дані висновки експертиз були основним доказом для прийняття Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська рішення суду від 27 лютого 2017 року щодо визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину. Вказані експертизи проводилися на підставі недопустимих доказів та з суттєвим порушенням КПК України, через що було відсторонено слідчого та призначено іншого. При подальшому розслідуванні справи було призначено нову почеркознавчу експертизу № 1/625 від 13 липня 2015 року, за результатами якої встановлено, що підпис від імені [PERSON] , в графі «підпис», у двох примірниках заповіту [PERSON] на користь [PERSON] від 18 грудня 2008 року, виконаний самою [PERSON] . Дніпровський апеляційний суд у своїй постанові від 20 листопада 2019 року зазначив, що дана експертиза від 13 липня 2015 року не є нововиявленою обставиною, а є новим доказом, в результаті чого в перегляді рішення було відмовлено. Зазначає, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 червня 2017 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року та постановою Верховного Суду від 28 січня 2019 року, у задоволенні позову [PERSON] про визнання заповіту [PERSON] , засвідченого Коробівською селищною радою Золотоніського району Черкаської області від 18 грудня 2008 року, недійсним, відмовлено. Суд, відмовляючи у визнанні спірного заповіту недійсним посилався саме на висновок експертизи від 13 липня 2015 року № 1/625, яким встановлено, що підпис від імені [PERSON] у заповіті від 18 грудня 2008 року на користь [PERSON] , виконаний самою [PERSON] . Крім того, зазначає, що після смерті матері, приватним нотаріусом м. Єкатеринбурга Свердловської області РФ було відкрито спадкову справу № 127 за 2012 рік, та 16 січня 2013 року йому було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , половину вартості якої позивачка бажає стягнути з відповідача, яке є чинним, не оскарженим, та у визнанні недійсним якого судами РФ [PERSON] відмовлено. З цих підстав прохає суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою суду від 11 листопада 2020 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову (а. с. 193-194). 17 листопада 2020 року на адресу суду надійшла відповідь позивачки на відзив (а. с. 195-197), в якому вона зазначає, що, оскільки заповіт визнаний недійсним, вона має право на отримання спадщини після смерті матері у розмірі Ѕ частини спадщини. Зазначає, що свідоцтво про право на спадщину від 16 січня 2013 року, видане нотаріусом РФ на квартиру у м. Єкатеринбурзі, є нікчемним, оскільки видане нотаріусом із застосуванням українського законодавства та із застосуванням недійсного заповіту [PERSON] . Тому вважає, що відповідач набув у спадщину квартиру в м. Єкатеринбурзі РФ без достатньої правової підстави. Дане свідоцтво нею не оскаржено, оскільки це є одним із видів захисту прав, у випадку претендування нею саме на квартиру, а через те, що у такому праві їй було відмовлено у 2015 році, з підстав, що рішення за спірним заповітом не набрало законної сили, отримати частину квартири в натурі вона не змогла, а на той час, коли в неї таке право з`явилося, тобто 20 листопада 2019 року, спадкове майно вже було відчужене на користь третьої особи. Вважає простішим засобом захисту свого права на спадщину - отримання компенсації від спадкового майна, у зв`язку з чим нею подано даний позов. Зазначає, що посилання [PERSON] на рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 червня 2017 року не можуть бути взяті до уваги, оскільки воно було прийняте за позовом іншої особи - [PERSON] , а вона стороною у цій справі не була. Вказує, що наразі відкрито кримінальне провадження № 12020220470000668 за фактом підробки звернень до суду по справі № 643/5851/17, а тому посилання відповідача на той факт, що є інший експертний висновок з приводу визначення підпису [PERSON] , не заслуговує на увагу. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, обґрунтування надала аналогічні позовній заяві та відповіді на відзив. Додатково пояснила, що за життя матері вона з нею добре спілкувалася, ходила до неї у гості, доглядала її, коли вона хворіла, натомість її брат [PERSON] не доглядав матір, коли їй було погано, а безтурботно спав у сусідній квартирі на четвертому поверсі. Пояснила, що мати приїхала до України з РФ у квітні 2006 року та вже на початку січня 2007 року повернулася назад до РФ, оскільки її сина - [PERSON] , заарештували, тому вона поїхала до РФ, щоб йому там допомагати та відвідувати. Вдруге матір приїхала до України у жовтні 2008 року, після звільнення [PERSON] , та до 2010 року (до смерті) жила в [ADDRESS] й допомагала їй у вихованні сина. У жовтні 2010 року матір захворіла, її поклали на обстеження у лікарню, де вона її відвідувала разом із сином, доглядала за нею, а [PERSON] в цей час відпочивав на морі. Коли матір була вдома (після лікарні), вона їй говорила про те, що чекає на прихід сина із нотаріусом, але навіщо вони повинні прийти, вона не знає. Зазначила, що мати дійсно підписувала довіреність, однак після приходу нотаріуса вони з матір`ю на цю тему не розмовляли. Коли мати померла, вона сиділа біля її гробу, а [PERSON] , в цей час бігав по квартирі та шукав гроші, які були у матері після продажу квартири - 45000 доларів США. Похорони матері вона оплачувала спільно з відповідачем, а надмогильний пам`ятник останній встановив самостійно. Про продаж квартири матері по [ADDRESS] вона дізналася у 2011 році, після чого відразу звернулася до суду із позовом про визнання договору недійсним. Вказала, що вказану квартиру мати придбала самостійно за власні гроші, оскільки вона була засновником фірми у РФ, а також у неї було дві сестри, які надавали їй кошти за догляд за батьком. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представниця позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення, обґрунтування надали аналогічні тексту відзиву. Відповідач [PERSON] додатково пояснив, що мати ніколи не була засновником фірм у РФ. Вона все життя пропрацювала на заводі, а після 1991 року працювала на заводі Південмаш у м. Дніпрі, де в неї була мінімальна зарплатня. У 1986 році мати виїхала до РФ, щоб доглядати свого хворого батька, а квартиру, в якій вона жила на [ADDRESS] , залишила позивачці. Оскільки, на той момент, у нього був власний бізнес та добре матеріальне становище, питань щодо того, чому вказану квартиру матір залишила саме позивачці, у нього не виникало, бо потреби у житлі в нього не було. Він знав, що мати постійно жити в РФ не збирається, а перебуває там тимчасово, на період догляду батька, а тому після повернення з РФ їй буде потрібно буде десь жити. Тому у 2002 році він придбав для матері квартиру на [ADDRESS] . Мати в РФ перебувала 12 років, доки у 2006 році не помер її батько, після смерті якого вона повернулася до України і почала жити у вказаній квартирі. Зазначив, що після смерті її батька, вона продала його квартиру та більшу частину грошей від її продажу віддала йому, оскільки була вдячна за купівлю квартири по [ADDRESS] . У 2010 році, коли він перебував із сім`єю на морі, мати захворіла, у зв`язку з чим він терміново повернувся з моря та забрав матір з лікарні у її квартиру, де забезпечив їй догляд доглядальницею та супровід й лікування медичним персоналом. Після її смерті за власні кошти він встановив їй надмогильний пам`ятник, позивачка коштами не допомагала. Вказав, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що видане йому 16 січня 2013 року нотаріусом нотаріального округу м. Єкатеринбурга Свердловської області РФ Перовим М.В. на квартиру [ADDRESS] , є чинним. Представниця відповідачки [PERSON] - адвокатка Маркело В.О., в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення. Прохала застосувати строк позовної давності. Пояснила, в частині вимог до [PERSON] , що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] позивачкою вже оскаржувався та судом апеляційної інстанції у задоволенні її позовних вимог було відмовлено. Дане рішення до касаційної інстанції не оскаржувалося, воно набрало законної сили. Тому договір купівлі-продажу даної квартири є чинним, через що підстав для задоволення позовних вимог немає. Вказала, що дійсно [PERSON] отримала від [PERSON] кошти за договором купівлі-продажу квартири [PERSON] , які особисто передала [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується с свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14 липня 2011 року (а. с. 6). [PERSON] є матір`ю позивачки, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12 жовтня 1977 року (а. с. 7) та, відповідача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26 липня 1966 року (а. с. 8). 18 грудня 2008 року секретарем Коробівської сільської ради Черкаської області Дорошенко Т.А. від імені [PERSON] складено заповіт, відповідно до якого все майно, що буде їй належати на день її смерті, вона заповідає своєму сину [PERSON] , [INFO] (а. с. 21). 27 березня 2012 року приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Черкаської області Кравченок С.В. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошовий вклад у розмірі 62 долара 11 центів США, що належали [PERSON] (а. с. 22). 16 січня 2013 року нотаріусом нотаріального округу м. Єкатеринбурга Свердловської області РФ Перовим М.В. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] (а. с. 23). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2014 року у справі № 419/3259/12, заповіт [PERSON] , що засвідчений Коробівською селищною радою Золотоніського району Черкаської області від 18 грудня 2008 року та, свідоцтво про право на спадщину, що видане [PERSON] приватним нотаріусом Кравченкок С.В. після смерті [PERSON] , визнані недійсними (а. с.25-33). 12 червня 2017 року рішенням Московського районного суду м. Харкова у справі № 643/5851/17, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , Коробівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, третя особа [PERSON] , про визнання заповіту недійсним - відмовлено (том 2, а. с. 120-129). 20 січня 2014 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що укладений 19 листопада 2010 року та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4831 (том 1, а. с. 68-72). 12 березня 2014 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2014 року скасовано (том 1, а. с. 73-75). 12 січня 2018 року відповідач змінив прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] від 12 січня 2018 року (а. с. 13). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, позивачка звернулася до суду за захистом своїх порушених прав шляхом відшкодування шкоди, при цьому підставою, на яку посилається позивачка для відшкодування шкоди, є положення п. 4 ч. 3 ст. 1212 ЦК України. Приписами ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно з вимогами ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Отже, за змістом даної норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Норма ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений раніше у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України, безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Вiдповiдно до вимог ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутностi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч. 1 ст. 177 ЦК України визначено, що об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з вимогами ч. 1,2 ст. 205 ЦК України, правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст.1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Щодо позовних вимог до [PERSON] , суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] уповноважила [PERSON] управляти та розпоряджатися усім належним їй майном, що підтверджується довіреністю від дев`ятнадцятого листопада 2010 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. (том 1, а. с. 61-62). На підставі вказаної довіреності [PERSON] від імені [PERSON] укладено з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 19 листопада 2010 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу Отроцюк О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 4831 (том 1, а. с. 63-64). Відповідно до п. 2.1 та 2.2 вказаного договору, продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 82040 гривень й сторонами підтверджено факт повного розрахунку за продану квартиру. Вищевказана довіреність не оскаржена та не скасована, тобто на момент укладення правочину була чинною. Вказане свідчить, що [PERSON] набула майно (грошові кошти у сумі 82040 гривень) за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою його передачі її довірительниці. Грошові кошти відповідачці [PERSON] не передавались у власність чи користування, їх було отримано не як позику чи оплату за надані послуги згідно з договором, а лише як предмет договору, які після його укладення остання передала довірительниці. Доказів, які б спростовували дану обставину, позивачкою суду не надано. Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивачка як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. А якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15. Разом з тим, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2014 року скасовано рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2014 року, яким було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що укладений 19 листопада 2010 року та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4831, та відмовлено у задоволенні позовних вимог (а. с. том 1, 68-75). Позивачкою рішення апеляційної інстанції не оскаржувалося. Таким чином, вказаний договір купівлі-продажу квартири є дійсним, а тому підстави вважати, що [PERSON] завдано довірительниці шкоду у вигляді продажу квартири за заниженою ціною, відсутні, через що відсутні підстави для задоволення заявлених позовних вимог до [PERSON] в частині стягнення збитків у розмірі 160000 гривень, через продаж квартири за заниженою ціною. Подані у своїй сукупності докази не дають суду достатніх підстав для застосування до правовідносин, що виникли між сторонами, положень ст. 1212 ЦК України. За таких обставин, з урахуванням того, що позивачкою не надано суду жодних доказів на підтвердження визнання укладеного правочину недійсним або його розірвання, суд доходить висновку, що позивачкою не доведено, в розумінні статті 1212 ЦК України, що оспорювана сума у розмірі 40000 гривень отримана відповідачкою безпідставно, а тому її доводи щодо безпідставного набуття [PERSON] майна у розмірі 40000 гривень є такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами, та спростовані матеріалами справи, через що підстави для задоволення позовних вимог до [PERSON] , в цій частині, відсутні, а тому у задоволенні позовних вимог до [PERSON] , в частині стягнення безпідставно набутого майна у розмірі 40000 гривень, слід також відмовити. Щодо заявлених вимог про застосування позовної давності, суд зазначає наступне. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Приписами ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Верховний Суд у своїй постанові від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15, вказав на те, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання (зокрема при застосуванні наслідків нікчемного правочину) початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що укладений 19 листопада 2010 року та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4831, є чинним, він не скасований та не визнаний судом недійсним, оскільки рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2014 рок, яке набрало законної сили, скасовано рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2014 року, яким вказаний договір було визнано недійсним, а в задоволенні позову відмовлено. Отже, підстав для застосування позовної давності немає. Щодо позовних вимог до [PERSON] суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи позивачка в обґрунтування своїх позовних вимог до [PERSON] посилається на те, що заповіт, за яким відповідачу 16 січня 2013 року нотаріусом нотаріального округу м. Єкатеринбурга Свердловської області РФ Перовим М.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , рішенням суду визнано недійсним. Однак, свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , що видане нотаріусом нотаріального округу м. Єкатеринбурга Свердловської області РФ Перовим М.В. є чинним, не скасованим та не визнане судом недійсним. За таких обставин, з урахуванням того, що позивачкою не надано суду жодних доказів на підтвердження визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , що видане нотаріусом нотаріального округу м. Єкатеринбурга Свердловської області РФ Перовим М.В. недійсним, суд доходить висновку, що позивачкою не доведено, в розумінні статті 1212 ЦК України, що квартира, 50% вартості якої позивачка просить стягнути з відповідача на її користь, отримана ним без достатньої правової підстави, а тому її доводи є такими, що не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, та спростовані матеріалами справи, через що підстави для задоволення позовних вимог до [PERSON] у розмірі 1756095 гривень 60 копійок, відсутні. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд визнає, що наданими до суду доказами позивачка не довела підстав для задоволення заявлених нею вимог, через що підстави для задоволення позову відсутні. За таких обставин, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed