Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

02 червня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з урахуванням розміру середнього заробітку та коефіцієнта підвищення посадових окладів з врахуванням індексації грошових коштів, а також заподіяну йому у звязку з цим моральну шкоду. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2015 року його було поновлено на роботі, однак відповідач всупереч закону на посаді завідувача господарством Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району його не поновив. По даний час він знаходиться у вимушеному прогулі, який підлягає оплаті з 27 травня 2015 року по день постановлення судового рішення, виходячи з розміру його середньоденного заробітку, який встановлений вказаним рішенням суду, та становить 65,60 грн. з урахуванням коефіцієнта підвищення посадових окладів. Також бездіяльністю відповідача йому завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, хвилюваннях, втраті матеріального благополуччя, істотному погіршенню його нормальних життєвих звязків та перспектив ділової репутації, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні позивач [PERSON] предявлений позов підтримав повністю. Суду пояснив, що рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2015 року його було поновлено на роботі з 10 лютого 2015 року. Рішення суду було допущено до негайного виконання, однак відповідачем не виконано. З прийнятим 08 червня 2016 року наказом про поновлення його на посаді не погоджується, а тому на роботу не виходить. Діями відповідача щодо невиконання рішення суду йому заподіяно моральних страждань, погіршилися його нормальні життєві звязки та перспектива його ділової репутації. Суму моральної шкоди визначив символічно, з метою показати керівнику відповідача необхідність виконання рішення суду та відповідальність за його невиконання. Просив суд стягнути на його користь суму середнього заробітку проіндексовану відповідно до законодавства. Представник відповідача [PERSON] предявлений позов визнав частково. Суду пояснив, що на користь позивача підлягає виплаті сума, як різниця, визначена відповідачем у наданому суду розрахунку та сумою, отриманою позивачем в Зарічненському лісгоспі після звільнення з роботи. Вказував, що позивач пропустив трьохмісячний строк звернення до суду з позовом про стягнення моральної шкоди, а також покликався на безпідставність решти позовних вимог. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявилися в судове засідання, дослідивши і оцінивши подані докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволено: визнано незаконним наказ Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району від 20 лютого 2015 року № 7 про звільнення [PERSON]; поновлено [PERSON] на посаді завідувача господарством Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району з 10 лютого 2015 року; стягнуто з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 березня по 26 травня 2015 року в сумі 3411,20 грн. з відрахуванням сум податків та обовязкових платежів. Рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання. У відповідності до ст. 124 Конституції України судові рішення є обовязковими до виконання на всій території України. Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення працівника без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. За змістом ч. 5 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. У відповідності до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Верховний Суд України у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15 розяснив, що за замістом норм статті 263 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Відповідачем, рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2015 року не виконано без поважних причин впродовж більше дванадцяти місяців. Судом встановлено, що згідно п. 3 наказу відповідача від 08 червня 2016 року № 37 [PERSON] поновлено на посаді завідувача господарством Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району (поза штатом) з 10 лютого 2015 року (а.с.27). Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Враховуючи те, що рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2015 року в частині поновлення [PERSON] на посаді завідувача господарством Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району добровільно виконано відповідачем шляхом прийняття наказу лише 08 червня 2016 року, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 27 травня 2015 року по 07 червня 2016 року, тобто по день, який передує виконанню відповідачем рішення суду про поновлення на роботі. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Згідно розрахунку відповідача від 01 липня 2016 року, середньоденна заробітна плата [PERSON], обрахована у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 27 травня 1995 року становить 83,70 грн. (а.с.58). Вимушений прогул [PERSON] складає 261 робочий день. Відповідно загальна суму середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 27 травня 2015 року по 07 червня 2016 року складає 21845,70 грн. (83,70 * 261 = 21845,50). Суд не погоджується із запереченнями відповідача, за якими від загальної суми середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 27 травня 2015 року по 07 червня 2016 року підлягає виключенню сума у 12300,00 грн., отриманих позивачем від ДП «Зарічненський Лісгосп» виходячи з такого. Судом встановлено, що 18 травня 2015 року між ДП «Зарічненський лісгосп» та [PERSON] було укладено договір № 63, за умовами якого [PERSON] зобовязався на свій ризик та власними засобами виконати роботи з різьблення обємної композиції із трьох фігур для оздоблення фасадної частини території замовника, а ДП «Зарічненський лісгосп» прийняти та оплатити виконану роботу в сумі 12300,00 грн. (а.с.43). В абз. 2 п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року розяснено, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. На переконання суду правовідносини між сторонами договору № 63 від 18 травня 2015 року не являються трудовими, вони засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників, а відтак отриманий [PERSON] за цим договором дохід в сумі 12300,00 грн. не підлягає врахуванню при визначенні суми середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі. У відповідності до п. 3 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 до обєктів індексації, визначених у пункті 2 цього Порядку, не відносяться, зокрема виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати. Належні [PERSON] виплати обчислено із середньої заробітної плати, а тому підстав для проведення індексації належних позивачу з відповідача грошових коштів за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі, суд не вбачає. Суд не погоджується із запереченнями відповідача щодо пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди, оскільки ст. 237-1 КЗпП України, на яку, як на підставу позову покликається позивач, не містить строків звернення до суду за захистом порушених прав незаконно звільненого працівника. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає до задоволення частково з таких підстав. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України в ч. 2 п. 3 постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Факт заподіяння позивачу [PERSON] моральної шкоди знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Враховуючи характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, тяжкість вимушених змін у його житті та інші обставини, виходячи із засад розумності та справедливості, суд визначає розмір відшкодування, що належить до стягнення на користь позивача в сумі 500 грн. В іншій частині суд вважає за необхідне відмовити за недоведеністю. Оскільки предметом спору є стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі, а не присудження працівникові виплати заробітної плати, відтак суд в силу ст. 367 ЦПК України не вбачає правових підстав допустити рішення до негайного виконання. Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, шляхом присудження з відповідача на користь позивача 551,20 грн. понесених ним і документально підтверджених судових витрат по сплаті судового збору за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Позов в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди задоволено судом на 5%, відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 27,56 грн. (551,20*5%). Всього на користь позивача суд присуджує 578,76 грн. витрат по сплаті судового збору. На підставі ч. 1, 5 ст. 235, ст.ст. 236, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial