Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

03.04.2014 р. позивач звернувся до суду з даним позовом, яким, із урахуванням збільшених позовних вимог за заявою від 06.05.2014 р., просив визнати дійсним укладений із відповідачем договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], та право власності позивача на вказаний будинок. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 04.04.2000 р. між сторонами був укладений спірний договір купівлі-продажу. Сторонами за договором було виконано усі суттєві умови. Сплата коштів за будинок у сумі 7 280 грн. була здійснена позивачем, що підтверджується розпискою відповідача, підпис якого засвідчено виконкомом Богланівської поселкової ради народних депутатів Павлоградського району Дніпропетровської області. Однак на теперішній час позивач позбавлений можливості розпорядитися належним йому нерухомим майном, в зв'язку з відмовою відповідача прибути до нотаріуса від посвідчення угоди. До суду від позивачів надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, подав заву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги визнає повністю. Суд, вивчивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ч.1 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судовим розглядом встановлено, що відповідачу на підставі договору купівлі-продажу будинку від 27.12.1997 р. належало право власності на спірний будинок та було за ним належним чином зареєстроване (а.с.10). Як вбачається із розписки від 04.04.2000 р., складеною відповідачем на ім'я позивача, позивач сплатив відповідачу 7 280 грн. за продаж спірного майна. Справжність Підпису відповідача на розписці засвідчено виконкомом Богданівської поселкової ради народних депутатів Павлоградського району Дніпропетровської області 04.04.2000 р., зареєстровано у реєстрі за № 72 (а.с.5). Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами по справі було досягнуто домовленості щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу майна, та вказаний правочин повністю виконаний сторонами. На даний час згідно чинного законодавства угоди щодо купівлі-продажу нерухомого майна підлягають нотаріальному посвідченню, проте, у зв'язку з відсутністю нотаріального посвідчення спірного договору через небажання відповідача, який є особою похилого віку (78 років), позивач обмежений у своїх правах щодо нерухомого майна та розпорядження ним. Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, відповідно до п. 2 якого дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Оскільки договір купівлі - продажу був укладений у 2000 році, правовідносини, що виникли між сторонами, підлягають врегулюванню Цивільним кодексом Української РСР, в редакції 1963 року. Згідно ст. 224 ЦК Української РСР 1963 р., за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність», який діяв на момент укладення угоди, громадянин набуває права власності на майно, отримане внаслідок укладення угод, не заборонених законом. Статтею 227 ЦК УРСР визначено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, а друга сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоди, визнати угоду дійсною. При цьому наступне нотаріальне посвідчення угоди не потрібно. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Зважаючи на вищевикладене, дослідивши докази, долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов обґрунтований, а відтак підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved