Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

02.07.2021 року представнтка позивача Рябцев О.О. , який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом та позовні вимоги мотивував тим, що 22 квітня 2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу у вигляді розписки написаної власноруч, та у присутності двох свідків. Як вбачається з розписки написаної відповідачем, позивач, [PERSON] , добровільно прийняла в особисту власність від відповідача нерухоме майно - будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] та належні до нього технічні документи. Претензій у відповідача немає і вона не заперечує проти проживання позивача та членів її сім`ї у вищевказаному будинку, у зв`язку з чим позивач відразу ж сплатила відповідачу 40 000 гривень з подальшою виплатою 10 000 гривень при оформленні правовстановлюючих документів. Гроші, відповідач [PERSON] , отримала від позивача, [PERSON] , особисто, у присутності двох свідків, які завірили розписку своїми підписами. Право власності відповідачу на вказану квартиру належало на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку серії ВЕЕ № 754388 посвідчений 16 березня 2007 року державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори Гвоздь М.І., та зареєстровано в реєстрі за № 2-815. За домовленістю між позивачем та відповідачем, [PERSON] набула право володіння, користування та розпорядження вищевказаним будинком. Факт передачі відповідачем зазначеного вище оригіналу договору купівлі-продажу та інших правовстановлюючих документів на будинок позивачеві, свідчить про наявність у позивача, [PERSON] , станом на 22 квітня 2016 рік права розпорядження нерухомим майном. Після отримання документів позивач вважає будинок своєю особистою власністю. 3 2016 року та по теперішній час, позивач, користується будинком, сплачує комунальні послуги, проте зареєструвати за собою право власності на нерухоме майно у вигляді будинку, не має можливості через відсутність відповідача, яка виїхала до РФ на постійне місце проживання. У зв`язку з наведеними вище обставинами та з невідомим позивачу місцем мешкання попереднього власника, [PERSON] , позивач [PERSON] не може у встановлений законом спосіб оформити право приватної власності на будинок, який фактично придбала 22 квітня 2016 року і з цього часу ним користується. Відсутність відповідача позбавляє її можливості розпоряджатися та належним чином переоформити правовстановлюючі документи на зазначений будинок. З огляду на вищевикладене, вважає, що нерухоме майно у вигляді будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , належить їй на праві особистої власності, відповідач ніколи ніяких претензій до неї не пред`являла, гроші були отримані відповідачем у повному обсязі, тривалий час [PERSON] та її сім`я вільно користуються вказаним будинком, відповідач - [PERSON] права власності позивача на будинок не оспорювала. Між сторонами не існує спорів щодо зазначеного нерухомого майна, тому просить визнати за позивачем власності на вказаний будинок. Рух справи у суді. 07 липня 2021 року ухвалою Волноваського районного суду Донецької області залишено позовну заяву без руху для усунення недоліків. 21 липня 2021 року ухвалою Волноваського районного суду Донецької області провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 22.09.2021. 20 жовтня 2021 року ухвалою Волноваського районного суду Донецької області закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду на 16.11.2021. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, шляхом опублікування оголошення на веб-сайті Волноваського районного суду в судове засідання не з`явився, тому, у відповідності з нормами ст.280 ЦПК України, справу розглянуто без його участі при заочному розгляді справи. 03.12.2021 на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст. ст.280,281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що право приватної власності є непорушним і ніхто не може бути позбавленим своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів, в тому числі, вільне волевиявлення учасника правочину. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно із частиною третьою статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За правилами частини другої статті 220 ЦК України у випадку, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі - продажу серії ВЕЕ № 754388 посвідченого 16 березня 2007 року державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори Гвоздь М.І., зареєстрованого в реєстрі за № 2-815 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, будинок розташований за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.10-12). Відповідно до копії розписки від 22 квітня 2016 року [PERSON] отримала від [PERSON] 40000 тисяч гривень з подальшою виплатою 10000 гривень при оформлені правовстановлюючих документів. Гроші, відповідач [PERSON] , отримала від позивача, [PERSON] , особисто, у присутності двох свідків [PERSON] , [PERSON] , які завірили розписку своїми підписами (а.с.16). Претензій у відповідача немає і вона не заперечує проти проживання позивача та членів її сім`ї у вищевказаному будинку. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Рябцев О.О. посилалися нате, що доказом виконання вказаного договору є те, що відповідач отримала, згідно розписки грошові кошти в розмірі 40 000 грн. і передала покупцю, тобто [PERSON] , технічну документацію та правовстановлюючі документи на будинок, проте з 2016 року та по теперішній час, позивач, не має можливості зареєструвати за собою право власності на нерухоме майно у вигляді будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , оскільки відповідач [PERSON] поїхала до Російської Федерації, і на сьогодні місце знаходження та будь які засоби зв`язку, позивачці не відомі. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що мешкає в [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , це її колишня сусідка, яка прожила в цьому будинку тривалий час з сином та чоловіком. Приблизно в 2016 році [PERSON] виїхала з смт. Новотроїцьке до Російської Федерації на постійне місце проживання, у зв`язку з чим розпродала все своє майно з будинку та будинок. Свідок своїм підписом засвідчувала факт передачі [PERSON] грошових коштів в рахунок купівлі-продажу вказаного будинку. З того часу [PERSON] на території смт. Новотроїцьке не з`являлась. Позивач [PERSON] є її теперішньою сусідкою, яка зі своєю родиною з 2016 року мешкає у вказаному будинку. З урахуванням вище викладеного можна зробити висновок, що сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, відбулося виконання умов договору купівлі-продажу, вказані дії підтверджуються розпискою, з якої вбачається, що [PERSON] отримала кошти за проданий будинок, при цьому передала оригінали документів та ключі від будинку [PERSON] , яким позивач користується до цього часу. Отже, у даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати норму ч. 2 ст. 220 ЦК України. Однак, однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. Встановлюючи факт ухилення відповідача від нотаріального посвідчення спірного договору судом допитувався свідок [PERSON] та досліджувалась докази. Так відповідно до довідки Ольгинської селищної військово-цівільної адміністрації Волноваського району Донецької області від 19.11.2021, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , проте встановити її фактичне місце проживання не має можливості. Тобто позивачем в процесі розгляду справи доведено, а судом встановлено обставин неможливості здійснення [PERSON] нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, у зв`язку із тим що місце перебування відповідача не відоме, будь-які засоби зв`язку з 2016 року втрачено, що свідчить про безповоротну втрату можливості посвідчити договору купівлі - продажу будинку [ADDRESS] , що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі ст. 220 ЦК України. Будинком фактично володіє позивач, користується ним, гроші за вказану нерухомість передані колишньому власнику. На підставі викладеного та враховуючи те, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, відбулося повне виконання договору, а також те, що невідоме місце перебування [PERSON] , що є об`єктивною перешкодою для нотаріального посвідчення договору і змушує позивача звернутись до суду про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, суд вважає, що позов слід задовольнити. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі частини першої статті 141 ЦПК України, відповідно до якої з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1291,00 грн. На підставі ст.ст.203-205, 219, 220, 316, 321, 328, 334, 392, 655, 656, 657 ЦК України, ,

Outcome: approved