Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-06 00:00:00

03.01.2020 р. до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , за результатом розгляду якої позивач просить: визнати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі договору дарування квартири від 02.10.2003 р. вона є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . В зазначеній квартирі зареєстрований, але не мешкає її колишній чоловік - [PERSON] , [INFO] . Оскільки вони не мають спільних дітей від шлюбу, а також майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, то між ними відсутні будь-які відносини, які можуть їх пов`язувати. Відповідач ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та речей повсякденного використання не зберігає. Вона неодноразово зверталась до нього з вимогою знятися з реєстраційного обліку, але він відмовляється. Як на правові підстави заявленої вимоги позивач посилається на ст.. 41 Конституції України, ст.ст. 116, 150, 156, 169 Житлового кодексу України, ст. ст.. 13, 317, 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України. Ухвалою суду від 06 лютого 2020 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження; вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, справу призначено у підготовче судове засідання (а.с. 18-19). Ухвалою суду від 1 квітня 2020 року підготовче провадження по справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 51). Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що відповідач [PERSON] не мешкає в квартирі з кінця 2014 року, тому просила задовольнити позов, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечує. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечує. Відповідач по справі [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про час день та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справі поштові відправлення № 69063 0174460 0, 69063 0181239 7, 69063 0188028 7. (а.с.23, 46, 57) та оголошення про виклик особи зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме (а.с. 30, 54). Причини неявки суду не повідомив, заперечень стосовно позовних вимог позивачки не надав. Відповідно до ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Таким чином, згідно з вимогами ст.ст. 128, 131 ЦПК України, відповідачі повідомлені про час та місце слухання справи за адресою їх місцем проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку та не з`явилися у судове засідання без поважних причин. Статтею 210 ЦПК України визначено, що суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України, взявши до уваги, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання та не з`явилася у судове засідання без поважних причин, не подала відзив, а представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до статті 280 ЦПК України приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача по справі та ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказах. Суд, вивчивши матеріали справи, взявши до уваги пояснення представника позивача, надані у судовому засіданні, пояснення свідків вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування від 22.10.2003 р., який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Федченко Т.О. за № 2362. (а.с. 5-7). За відомостями Департаменту реєстраційних послуг ЗМР № 01-71/314 від 15.01.2020 року [PERSON] , [INFO] зареєстрований з 12.09.2012 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17). Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30.07.2018 р. по справі № 331/7118/17 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 8-10). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що відповідач у квартирі не проживає, бачила його останній раз років п`ять тому. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що відповідач у квартирі не проживає, його взагалі ніколи не бачив. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 150 ЖК України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та ст..ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Аналізуючи перелічені норми цивільного права, взявши до уваги надані стороною позивача докази, суд приходить до висновку, що позовна вимога [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. При подачі позовної заяви до суду позивач по справі [PERSON] сплатила судовий збір у сумі 768,40 грн. (а.с. 2), оскільки позов задоволено, сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача по справі.

Outcome: approved