Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

02.10.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу першого заступника директора від 13.07.2018 року №148 к, поновлення на роботі на посаді начальника управління з контролю за ремонтом, реконструкцією, будівництвом, газифікацією комунальних об'єктів та житла при Департаменті житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що він з 04.07.2007 року прийнятий на посаду начальника відділу технічного нагляду Департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради, у зв'язку із змінами назви відділу з 23.06.2011 року обіймав посаду начальника управління з контролю за ремонтом, реконструкцією, будівництвом, газифікацією комунальних об'єктів та житла при Департаменті житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради. 13.07.2018 року наказом першого заступника директора Департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради звільнений з посади на підставі п.п. 3, 4 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин своїх обов'язків та прогулу без поважних причин. Вважає вказане звільнення незаконним, оскільки відповідач в наказі обмежився загальними посиланнями на невиконання ним без поважних причин своїх обов'язків, не враховуючи вимог ст. 149 КЗпП України, оскільки він неодноразово нагороджувався почесними грамотами і подяками, мав постійні заохочення у вигляд щомісячних премій та не довів вчинення ним конкретного дисциплінарного проступку, тобто допустив протиправне, винне, систематичне невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків і що за попередні порушення трудової дисципліни до нього застосовувались заходи стягнення. Крім того, 06.03.2018 року біля 11 годин він отримав доручення директора департаменту щодо надання пояснень з приводу не підготовки декларацій про початок будівельних робіт на проведення капітального ремонту теплових вводів в житлових будинках м. Миколаєва. У зв'язку з чим він зустрічався о 13 годин з колишнім працівником департаменту [PERSON], який виконував обов'язки щодо ремонту теплових вводів, і на протязі години у останнього з'ясовував події жовтня 2017 року по пр.. Корабельному, 16 м. Миколаєва. З 14.30 до 16.20 годин за письмовим запрошенням директора підрядної організації проводив огляд об'єкта із капітального ремонту житлового будинку по вул. Севастопольської, 13, після чого повернувся на робоче місце для написання пояснень. 07.03.2018 року з 10.50 по 12.30 годин він перебував на допиті як свідок у слідчого Надулича О.М. в приміщенні Управління захисту економіки в Миколаївській області ДЗЕ НП України по вул. Декабристів, 5 . Після чого о 14.00 годин, у зв'язку з погіршенням стану здоров'я, він попросив свою дружину направити відповідачу рекомендованим листом його заяву про надання відпустки, а сам звернувся до лікарні ЦПМСД№7 в Корабельному районі, де перебував більше години, після чого за рекомендацією лікаря поїхав додому, при цьому врахував скорочений передсвятковий робочий день, відстань до місця роботи та стан здоров'я. Отже, його відсутність на робочому місце була пов'язана з виконанням службових обов'язків і з поважних причин. При цьому відповідачем порушені вимоги закону щодо строку притягнення до дисциплінарної відповідальності згідно ст. 148 КЗпП. Крім того, профспілковий комітет Департаменту розглянув письмове подання відповідача про розірвання трудового договору понад встановлений ст. 43 ч.2 КЗПП 15-дений строк. Ухвалою від 05.10.2018 року відкрите провадження у справі. 07.11.2018 року відповідач - Департамент житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради надав до суду відзив на позов, просили задоволенні позову відмовити, у зв'язку законним звільнення позивача. У відзиві зазначили, що 06.03.2018 року під підпис [PERSON] було надані доручення директора Департаменту щодо надання пояснень до 15.00 годин 06.03.2018 року . Проте, доручення директора виконані не були, [PERSON] 06.03.2018 року о 11.30 годин покинув своє робоче місце з неясних причин та після чого не з'являвся на роботу до 12.03.2018 року. 07.03.2018 року [PERSON] у телефонному режимі пояснив підстави відсутності на робочому місці тим, що залишив на столі заяву про звільнення, але заява про звільнення до працівників відділу кадрів та юридичного забезпечення не надходила. Лише 12.03.2018 року о 15.40 годин поштою надійшла заява від позивача від 06.03.208 року про надання йому відпустки без збереження заробітної плати з 06.03.2018 року на 29 календарних днів. Вказаний лист було відправлено позивачем лише 07.03.2018 року о 13.58 годин, згідно даних з офіційного сайту Укрпошти. В подальшому позивачу було надані відпустки з 12.03. по 10.04.2018 року без збереження заробітної плати, як пенсіонеру за віком та щорічна з 11.04. по 12.05.2018 року. 20.03.2018 року директором Департаменту на ім'я голови профспілкового комітету департаменту направлено подання про отримання згоди на звільнення позивача, який не виконав доручення та вчинив прогул, згоди так і не було отримано, що фактично означає згоду на звільнення, але позивач не був звільнений. 14.05.2018 року [PERSON] приступив до роботи та йому було надано доручення щодо надання пояснень до 12-00 годин 15.05.2018 року стосовно причин його відсутності на робочому місці понад 3 годин 06.03. та 07.03.2018 року, пояснення надав 15.05.2018 року о 13-18 годин, без надання документів підтверджуючих поважність причин відсутності на робочому місці, в той самий день надано ще одне доручення із переліком уточнюючих запитань, які ним були фактично проігноровані, пояснення не надані. 01.06.2018 року надійшли відповіді від Управління охорони здоров'я, а 14.06.2018 року від УЗЕ в Миколаївській області відносно [PERSON], згідно яких позивач 07.03.2018 року о 14:00 годин звернувся за медичною допомогою до лікаря сімейної амбулаторії №3, де прибув до 14:30 год., зазначено, що видана позивачу довідка не є документом, що підтверджує його непрацездатність. Також підтверджено повісткою знаходження позивача 07.03.2018 року з 10-50 до 12-30 годин у слідчого, але вказана повістка викликає сумніви щодо її дійсності. Тому 14.06.2018 року є днем коли остаточно було виявлено факт прогулу [PERSON] Позивач неодноразово змінював свої пояснення щодо відсутності на роботі. На підставі листа позивача від 04.07.2018 року останній був виключений зі складу профспілкового комітету Департаменту, тому згоди профспілки на звільненні позивача не потрібно. Також, до позивача була застосована догана на підставі наказу №305 к від 30.11.2017 року, наказ позивачем не оскаржувався. Крім того, позивач зарекомендував себе з негативної сторони, оскільки є обвинуваченим у кримінальному провадженні, що розглядається Центральним районним судом м. Миколаєва та з Заводського ВП надійшов запит, в рамках кримінального провадження, щодо надання характеристики на [PERSON] 13.11.2018 року позивач [PERSON] надав до суду відповідь на відзив, згідно якої повторно зазначив причини відсутності на робочому місці 06.03.та 07.03.2018 року. Також вказав на пропуск строків притягнення його до дисциплінарної відповідальності, оскільки наказ №305 к від 30.11.2017 року скасований, тому не має юридичної сили, оскільки протягом строку дисциплінарного стягнення не застосовуються заходи заохочення до працівника, відповідно до ст. 151 КЗпП, проте він мав постійні заохочення у вигляд щомісячних премій. 07.12.2018 року відповідач надав до суду заперечення на відповідь на відзив, згідно яких вважають, що позивач не виконав доручення директора Департаменту, не надав доказів щодо зустрічі його з [PERSON] 06.03.2018 року та не повідомив керівництво при цю зустріч, не відповідає дійсності пояснення позивача щодо знаходження його з 14.30 до 16.20 годин на огляді об'єкта та це є лише намаганням ввести суд та Департамент в обману. Також вважають, що позивач не був на допиті в УЗЕ в Миколаївській області, оскільки поясняв, що знаходився в той час вдома. Строк притягнення до дисциплінарної відповідальності позивач не пропущено, наказ №305 від 30.11.2017 року не скасований, виробнича премія, яку отримував щомісячно позивач є додатковою заробітною платою, а не заходом заохочення, згідно до роз'яснень Мінсоцполітики. Крім того, позивач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності фактично за неналежне виконання своїх посадових обов'язків. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, підтвердив викладені обставини, просив про задоволення вимог. В судовому засіданні представники відповідача позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного: Позивача [PERSON] наказом №39 від 27.06.2007 року прийнятий на посаду начальника відділу технічного нагляду Департаменту ЖКГ. Рішенням Миколаївської міської ради від 29.08.2007 року №14/5 відділ технічного нагляду змінено на управління за ремонтом, реконструкцією, будівництвом, газифікацією комунальних об'єктів та житла, у зв'язку з чим [PERSON] наказом №79 від 31.10.2007 року переведений на посаду начальника управління за ремонтом, реконструкцією, будівництвом, газифікацією комунальних об'єктів та житла при Департаменті ЖКГ. Рішенням Миколаївської міської ради від 21.04.2011 року №5/3 Департамент ЖКГ перейменовано в департамент житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради. Згідно положень п. 3, 4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: п. 3) систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; п. 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до роз'яснень викладених в п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни судам необхідно з'ясовувати, в чому конкретно виявилося порушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.3 ст.40 КЗпП України, чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених ст.ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень. Наказом №148к від 13.07.2018 року першого заступника директора департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради Кузнецова В.В., 13.07.2018 року звільнено [PERSON] з посади начальника управління за ремонтом, реконструкцією, будівництвом, газифікацією комунальних об'єктів та житла департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради, відповідно до п.п. 3,4 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків та прогулу без поважних причин. Підставою звільнення: доповідна записка начальника відділу кадрів та юридичного забезпечення від 06.03.2018 року №156-сл, доповідна записка заступника начальника загального відділу від 06.03.2018 року №152-сл, 153-сл, доповідна записка заступника начальника загального відділу від 07.03.2018 року №157-сл, доповідна записка начальника відділу кадрів та юридичного забезпечення від 07.03.2018 року №158-сл, доповідна записка начальника відділу кадрів та юридичного забезпечення від 03.05.2018 року №302-сл, доручення [PERSON] від 14.05.2018 року №320-сл, пояснення [PERSON] від 15.05.2018 року №324-сл, доручення [PERSON] від 15.05.2018 року №326-сл, пояснення [PERSON] від 15.05.2018 року №328-сл, запит до управління охорони здоров'я Миколаївської міської ради від 16.05.2018 року, лист управління охорони здоров'я Миколаївської міської ради від 01.06.2018 року, лист управління захисту економіки у Миколаївській області департаменту захисту економіки НП України від 07.06.2018 року, доповідна записка головного спеціаліста відділу кадрів та юридичного забезпечення від 18.06.2018 року, доповідна записка заступника начальника відділу кадрів та юридичного забезпечення від 25.06.2018 року №408-сл, подання на голову профспілкового комітету департаменту ЖКГ ММР від 25.06.2018 року, лист голови профспілкового комітету департаменту ЖКГ ММР від 06.07.2018 року, службова записка начальника відділу кадрів та юридичного забезпечення від 12.07.2018 року №480-сл. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог щодо наказу №148к від 13.07.2018 року про звільнення з посади позивача судом встановлено наступне: Згідно ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладе не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Так, 06.03.2018 року за №152-сл о 10:35 год. та за №153-сл о 10:40 год. директором департаменту ЖКГ ММР Палько А.М. були надані доручення [PERSON] про надання пояснень до 15:00 год. 06.03.2018 року про ситуації, що склалися на підприємстві, які позивачем були отримані. В той же день, 06.03.2018 року на ім'я директора департаменту ЖКГ ММР Палько А.М. були надані доповідні записки щодо відсутності 06.03.2018 року з 11.30 до 17.00 годин без поважних причин в робочий час [PERSON], яким також були проігноровані та не відпрацьовані доручення начальника управління, про що також були складені відповідні акти про фіксацію відсутності працівника на роботі у робочий час. Крім того, 07.03.2018 року були складені відповідні акти про фіксацію відсутності працівника [PERSON] на роботі у робочий час без поважних причин з 08:30 до 12:30 год. та з 13:00 до 16:00 год. Отже часом виявлення проступку (невиконання доручень директора Департаменту та прогули) [PERSON] є доповідні записки та акти від 06.03. 2018 року та 07.03.2018 року. Крім того, наказом №59к від 12.03.2018 року [PERSON] було надано відпустку без збереження заробітної плати, як пенсіонеру за віком, з 12.03.2018 року по 10.04.2018 року, на підставі заяви [PERSON] від 06.03.2018 року, відправленою 07.03.2018 року о 13:58 год. поштою та отриманою відповідачем 12.03.2018 року та наказом №48в від 02.04.2018 року [PERSON] було надано щорічну відпустку з 11.04.2018 року по 12.05.2018 року. Таким чином, з урахуванням часу виявлення проступку [PERSON] 06.03.2018 року та 07.03.2018 року, відповідач мав право застосувати до позивача дисциплінарне стягнення протягом одного місяця, тобто до 12.06.2018 року включно, з урахуванням того, що позивач з 12.03.2018 року по 12.05.2018 року перебував у відпустці, тому вказаний період часу не рахується. Отже, відповідно до ст. 148 КЗпП України строк для накладення стягнення сплив, а застосування до [PERSON] поза межами встановлених законом строків дисциплінарного стягнення у виді звільнення є протиправним. Таким чином, самостійною підставою для скасуванню наказу №148к від 13.07.2018 року є порушення строків притягнення до дисциплінарної відповідальності, передбачених ст. 148 КЗпП України. Посилання відповідача на те, що днем коли остаточно було виявлено факт прогулу [PERSON] є 14.06.2018 року, тобто день отримання відповідей з Управління охорони здоров'я та від УЗЕ в Миколаївській області відносно [PERSON], суд вважає необґрунтованими та безпідставними. Крім того, виходячи з того, що систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався до дисциплінарної та громадської відповідальності, і порушив її знову та звільнення за зазначеною підставою є крайнім заходом, тобто власник вправі звільнити працівника, якщо вжиті до нього раніше заходи дисциплінарного стягнення не спричиняють ніякого впливу, а також, що крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з'ясування поважності причин такої відсутності, суд приходить до висновку, що відповідач не довів належними та допустимими доказами факт не виконання позивачем доручення керівника Департаменту та факт відсутності позивача на роботі без поважних причин. Таким чином, суд приходить до переконання, що звільнення позивача було проведено відповідачем незаконно, тому є підстави для визнання наказу №148к від 13.07.2018 року про звільнення позивача незаконним, а порушене право позивача підлягає відновленню, шляхом поновленням на роботі в займаній посаді з дня його звільнення, тобто з 13.07.2018 року. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Крім того, поновлення позивача на роботі є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, з 13.07.2018 року по день ухвалення судом рішення - 20.02.2019 року. При цьому розмір середнього заробітку необхідно проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 з наступними змінами. Згідно пунктів 2, 5 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Як вбачається з довідки заробітної плати [PERSON] за період з 01.01.2018 по 13.07.2018 року за два останніх місяця роботи позивача до звільнення (червень і травень 2018 року) середньомісячна заробітна плата дорівнює 8704,27 грн. (5545,86 грн.+11862,68 грн./2), а компенсація середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, становить 60929,89 грн. (13 днів липня 2018 року, серпень 2018, вересень 2018, жовтень 2018, листопад 2018, грудень 2018, січень 2019 , 20 днів лютого 2019). Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 60929,89 грн. Таким чином, на підставі викладеного суд до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Приймаючи до уваги, що позивач при пред'явленні позову був звільнений від сплати судового збору, на підставі ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», на виконання вимог ст. 141 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в загальному розмірі 1536,80 грн.

Outcome: approved