Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

03 грудня 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, в якому просила: визнати право [PERSON] на приватизацію кімнати № [NUMBER] у гуртожитку по [ADDRESS] ; зобов`язати Деснянську районну в місті Києві державну адміністрацію вчинити дії по приватизації кімнати [ADDRESS] за [PERSON] . Свої вимоги позивач обґрунтувала наступним. Позивач зазначає, що вона, [PERSON] , з 11.06.2004 р. зареєстрована та проживає у кімнаті [ADDRESS] . Відповідно до рішення Київської міської ради від 26.01.2012 р. № 32/7369 «Про прийняття гуртожитку, який не увійшов до статутного капіталу публічного акціонерного товариства «Київенерго», до комунальної власності територіальної громади міста Києва та надання дозволу на приватизацію жилих приміщень», прийнято рішення про передачу ПАТ «Київенерго» у власність територіальної громади м. Києва гуртожитку - по [ADDRESS] та надано дозвіл на приватизацію жилих приміщень мешканцями гуртожитку. Розпорядження Київської міської державної адміністрації № 1681 від 26.09.2012 р. «Про затвердження акта приймання-передачі гуртожитку на [ADDRESS] в комунальну власність територіальної громади міста Києва до сфери управління Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації», було затверджено відповідний акт прийому - передачі та передано гуртожиток у власність територіальної громади м. Києва. Відповідно до Ордеру № 186 на право користування жилою площею в гуртожитку на [ADDRESS] , виданого філіалом «Енергосервіс» ПАТ «Київенерго» від 03.08.2012, на підставі рішення комісії з надання права користування жилою площею в гуртожитках ПАТ «Київенерго» № 028/637 від 02.02.2005 р., [PERSON] із сім`єю з однієї особи надано право на користування жилого приміщення кімнати № [NUMBER] у гуртожитку на [ADDRESS] . Вказана кімната гуртожитку на даний час не приватизована та має загальну житлову площу 17,7 кв.м. В даній кімнаті зареєстрована та постійно фактично проживаю лише позивач, що підтверджується заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.02.2019 р. по справі № 754/16224/18, яким визнано осіб - [PERSON] та [PERSON] таким, що втратили право користування жилим приміщенням кімнати № [NUMBER] у гуртожитку на [ADDRESS] . Дійсна реєстрація та фактичне проживання позивача з 11.06.2004 р. у кімнаті № [NUMBER] у гуртожитку на [ADDRESS] підтверджується: 1) Довідкою від 30.11.2011 р. № 409, виданою Службою будівель та житлово-комунального господарства філіалу «Енергосервіс» ПАТ Київенерго»; 2) Довідкою від 17.05.2019 № 141, виданою Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва»; 3) Довідкою від 05.06.2019 р. № 40204004 про реєстрацію місця проживання особи (додаток 13 до Правил), виданою відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА. Довідкою від 20.06.2019 № 184/02, виданою Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського районну м. Києва», підтверджена відсутність у кімнаті [ADDRESS] , інших зареєстрованих та проживаючих осіб. Крім того, з моменту реєстрації та заселення в дану кімнату на ліжко - місце по день звернення до суду позивач проживає у кімнаті одна більше п`яти років, на неї відкрито особовий рахунок, всі інші особи, які були зареєстровані в кімнаті, там не проживають, і станом на час її звернення із заявою про приватизацію кімнати ці особи не зареєстровані в даній кімнаті, що підтверджується долученими до позовної заяви доказами, тому житлові права інших осіб в даному випадку не порушуються. Позивач зазначає, що власного житла на сьогоднішній день вона не має та перебуває на квартирному обліку в Деснянській РДА на квартирному обліку з 12.07.2010 р. на загальних підставах. З метою приватизувати кімнату № [NUMBER] у гуртожитку на [ADDRESS] , вона звернулася до Деснянської РДА із письмовими заявами від 20.06.2019 та 06.08.2019, та зверненням на особистому прийомі 10.09.2019 року. Проте Деснянською РДА листами від 10.07.2019 № 102/04/33-5660, від 19.08.2019 № 102-102/2-1530-4377 та 23.09.2019 № 102-102/ОП/4-1530/1- 4760 відмовлено в приватизації в зв`язку з тим, що в копії ордеру від 03.08.2012 надано право на зайняття ліжко-місця у гуртожитку, яке не підлягає приватизації, а також про відсутність у Деснянський РДА право видачі ордерів на жилі приміщення мешканцям, які в них постійно проживають, зареєстровані та перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та якими надано підтверджуючи документи про зняття з реєстрації інших мешканців кімнати. Посилаючись на викладене, позивач зазначила про те, що вважає відмову Деснянської РДА із вказаних підстав невмотивованою, та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує її права на приватизацію кімнати. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09 грудня 2020 року відкрито провадження в справі Визначено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання по справі. 10 лютого 2020 року Відповідач - Деснянська районна в місті Києві державна адміністраціяв порядку статті 178 ЦПК України, подав Відзив на позовну заяву, в якому зазначив, про безпідставність заявлених вимог. 17 лютого 2020 року представник відповідача - Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації звернулась до суду з клопотання про заміну неналежного відповідача на Управління Житлово - комунального господарства Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації. Протягом підготовчого розгляду справи 5 травня 2020 року за згодою позивача судом було замінено відповідача на Управління Житлово - комунального господарства Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації. 27 серпня 2020 року Відповідач - Управління Житлово - комунального господарства Деснянської районної в місті Києві державної адміністраціїв порядку статті 178 ЦПК України, подав Відзив на позовну заяву, в якому зазначив, про безпідставність заявлених вимог. Додатково представник відповідача зазначив, що за результатами розгляду заяви позивача та доданих до неї документів відповідачем було встановлено, що ордер від 03 серпня 2012 року на право користування житловою площею в гуртожитку по [ADDRESS] був виданий [PERSON] на право користування у кімнаті № [NUMBER] (ліжко - місце) - житловою площею 5,9 кв.м. Посилаючись на діючи норми законодавства відповідач зазначає, що ліжко - місце не є об`єктом приватизації. 31 серпня 2020 року до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач просила не враховувати доводи відзиву та задовольнити позов, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві. Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження та позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено судом та вбачається з письмових матеріалів справи, [PERSON] , з 11.06.2004 р. зареєстрована в гуртожитку на [ADDRESS] . Відповідно до Ордеру № 186 на право користування жилою площею в гуртожитку на [ADDRESS] , виданого філіалом «Енергосервіс» ПАТ «Київенерго» від 03.08.2012, на підставі рішення комісії з надання права користування жилою площею в гуртожитках ПАТ «Київенерго» № 028/637 від 02.02.2005 року, [PERSON] із сім`єю з однієї особи надано право на користування жилого приміщення кімнати № [NUMBER] (ліжко - місце), житловою площею 5,9 кв.м. у гуртожитку на [ADDRESS] . Відповідно до рішення Київської міської ради від 26.01.2012 р. № 32/7369 «Про прийняття гуртожитку, який не увійшов до статутного капіталу публічного акціонерного товариства «Київенерго», до комунальної власності територіальної громади міста Києва та надання дозволу на приватизацію жилих приміщень», прийнято рішення про передачу ПАТ «Київенерго» у власність територіальної громади м. Києва гуртожитку - по [ADDRESS] та надано дозвіл на приватизацію жилих приміщень мешканцями гуртожитку. Розпорядження Київської міської державної адміністрації № 1681 від 26.09.2012 р. «Про затвердження акта приймання-передачі гуртожитку на [ADDRESS] в комунальну власність територіальної громади міста Києва до сфери управління Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації», було затверджено відповідний акт прийому - передачі та передано гуртожиток у власність територіальної громади м. Києва. Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року були задоволені позовні вимоги [PERSON] та визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням кімнати № [NUMBER] у гуртожитку на [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] . Вказана кімната гуртожитку на даний час не приватизована та має загальну житлову площу 17,7 кв.м. З метою приватизувати кімнату [ADDRESS] , позивач звернулася до Деснянської РДА із письмовими заявами від 20.06.2019 та 06.08.2019 року, Деснянською РДА листами від 10.07.2019 № 102/04/33-5660, від 19.08.2019 № 102-102/2-1530-4377 та 23.09.2019 № 102-102/ОП/4-1530/1- 4760 відмовлено в приватизації в зв`язку з тим, що в копії ордеру від 03.08.2012 надано право на зайняття ліжко-місця у гуртожитку, яке не підлягає приватизації, а також про відсутність у Деснянський РДА право видачі ордерів на жилі приміщення мешканцям, які в них постійно проживають, зареєстровані та перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та якими надано підтверджуючи документи про зняття з реєстрації інших мешканців кімнати. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів) акти, довідки, виписки або витяги з них, належним чином засвідченні їх копії (в тому числі їх електронні копії), що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достовірність означає відповідність інформації, отримуваної із доказу, яка підтверджується шляхом зіставлення отриманої інформації з інших доказів, через порівняння, проведення відповідної експертизи. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частинами третьою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Згідно з частиною десятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та з метою приведення у відповідність із законодавством нормативно-правових актів наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 було затверджено Положення, яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформляються згідно з процедурою, визначеною цим Положення, в тому числі й рішення органу приватизації. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та з метою приведення у відповідність із законодавством нормативно-правових актів наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 було затверджено Положення, яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформляються згідно з процедурою, визначеною цим Положення, в тому числі й рішення органу приватизації. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» і Положення встановлюють порядок передання квартир у приватну власність, згідно з яким наймач та члени його сім`ї повинні звернутися до органу приватизації з відповідною заявою, орган приватизації зобов`язаний у місячний термін із дня одержання заяви прийняти рішення про передання житла у власність, після чого оформити відповідне свідоцтво. Пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян передбачено список документів, які подає особа до органів приватизації, з-поміж яких, зокрема, копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку. Щодо вимоги позивача про зобов`язати Деснянську районну в місті Києві державну адміністрацію вчинити дії по приватизації кімнати [ADDRESS] за [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені Згідно ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. Європейський суд з прав людини не раз наголошував на необхідності ефективного захисту. Наприклад, у п.75 рішення від 5.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» зазначено, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади. Конституційний Суд у рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах. Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути відповідним наявним обставинам. У разі визнання дій протиправними (в даному випадку відмову у здійсненні приватизації) суд може зобов`язати відповідача учинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, на захист яких він звернувся до суду. Отже, для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням і способом захисту. Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням - визначений спосіб захисту, який би вичерпував себе. Зважаючи на те, що вимог про визнання неправомірною (протиправною) та скасування відмови у формі листа-відповіді Управління Житлово - комунального господарства Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації позивачем не заявлялось підстави для задоволення вимоги позову про зобов`язати відповідача вчинити дії по приватизації кімнати № [NUMBER] у гуртожитку по [ADDRESS] за [PERSON] відсутні. Що стосується позовних вимог про визнання права на приватизацію квартири, суд виходить з наступного. З системного аналізу норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а також Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, вбачається, що вказаними нормативно-правовими актами визначена певна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян. Вказана процедура здійснюється лише визначеними на те органами, і лише вони визначають питання чи має громадянин права на приватизацію згідно наданого пакету документів. Суд, в даному випадку, не наділений правом приймати рішення щодо приватизації житла. Аналогічні правові позиції викладені в постанові ВСУ від 05.08.2019 року за № 761/28893/16ц. Позовні вимоги [PERSON] про визнання права на приватизацію кімнати задоволенню не підлягають, оскільки суд, в даному випадку, не наділений правом приймати рішення щодо приватизації житла за вищенаведеними в рішенні нормами права. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Таким чином, підсумовуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткову доведеність обставин позову, а тому позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed