Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

02 грудня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Прокуратури Донецької області, Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів досудового слідства, прокуратури і суду. Свої вимоги обґрунтовував тим, що у звязку з незаконним обвинуваченням перебував під слідством і судом з 07.10.2008 року по 18.11.2016 року. 07.10.2008 року проти нього була порушена кримінальна справа за частиною 1 ст. 121 КК України, яка була закрита 18.11.2016 року у зв'язку із відсутністю достатніх доказів для доведення винуватості у суді у вчиненні кримінального правопорушення за ст. 128 КК України. Оскільки він незаконно перебував під слідством 97 місяців, був засуджений вироками судів, які скасовувалися, а справа направлялася на додаткове розслідування, провів у місцях позбавлення волі 2,5 місяці, що призвело до порушення нормальних життєвих звязків, він переніс душевні страждання, нервове потрясіння, внаслідок чого погіршився стан здоров'я, була заплямована репутація бойового офіцера, і що, також, негативно сказалося на членах сім'ї. 09.12.2014 р. померла мати, не дочекавшись реабілітації сина, тому просив стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 310 400 грн. з розрахунку відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», за якою, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, із застосуванням мінімальної заробітної плати 3 200 грн. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 червня 2017 року позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь [PERSON] 296 533,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено. На вказане рішення заступником прокурора Донецької області Н. Бойко та Державною казначейською службою України подані апеляційні скарги. Заступник прокурора Донецької області в апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме, в порушення пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року № 1774-VIII судом неправильно визначено мінімальний розмір заробітної плати. У звязку з чим, розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди має становити 148 266 грн., виходячи з розрахунку 92,66 місяці х 1 600 грн. Просить рішення суду першої інстанції змінити, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди до 148 266 грн. Представник Державної казначейської служби України вважає, що оскаржуване судове рішення не ґрунтується на належних та допустимих доказах, вказує на неповне зясування обставин, що мають істотне значення для справи та на незастосування законодавства, яке поширюється на спірні правовідносини. Зазначає, що стягнення коштів з Казначейства є необґрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права, оскільки Казначейство є самостійним учасником цивільних відносин, виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобовязаннями. У мотивувальній частині рішення не наведено жодного доказу вини Казначейства щодо спричинення шкоди позивачу. Крім того, судом не встановлена наявність моральної шкоди, в чому саме вона полягає, а також обґрунтування саме такого розміру моральної шкоди, що суперечить вимогам чинного законодавства. Вважає, що розмір морального відшкодування позивачем завищено. Відповідно до Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у розмірі 1 розмір мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством. У 2017 році встановлено мінімальну заробітну плату 3200 грн. Разом з тим відповідно до пункту 3 розділу 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення виплат. До внесення змін до Законів України мінімальна заробітна плата застосовується у розмірі 1 600 грн. Отже саме на цьому розмірі і повинні ґрунтуватися розрахунки. Просив скасувати рішення суду від 26 червня 2017 року та ухвалити нове рішення яким відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі. Представник прокуратури [PERSON] підтримала доводи апеляційної скарги прокуратури. Позивач заперечував проти доводів апеляційних скарг та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін. Представник Національної поліції в Донецькій області [PERSON] підтримала доводи скарг щодо розміру відшкодування моральної шкоди. Державна казначейська служба та суд, належним чином сповіщені про час та місце розгляду справи, своїх представників не направили. Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, сторони, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню. Згідно пункту 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 07.10.2008 р. в.о. Костянтинівського міжрайонного прокурора винесено постанову про скасування постанови про відмову у порушенні кримінальної справи та порушення кримінальної справи за частиною 1 ст. 121 КК України за фактом умисного спричинення тяжких тілесних ушкоджень [PERSON] Постановою слідчого СВ Костянтинівського МВ від 20.10.2008 р. у кримінальній справі за частиною 1 ст. 121 КК України [PERSON] обрано запобіжний засіб у вигляді підписки про невиїзд. Постановою слідчого СВ Костянтинівського МВ від 14.11.2008 р. у кримінальній справі за ст. 121 ч. 1 КК України [PERSON] притягнутий у якості обвинуваченого. Постановою слідчого СВ Костянтинівського МВ від 14.11.2008 р. у кримінальній справі за частиною 1 ст. 121 КК України обвинуваченому [PERSON] обрано запобіжний засіб у вигляді підписки про невиїзд. Постановою слідчого СВ Костянтинівського МВ від 22.02.2009 р. у кримінальній справі за частиною 1 ст. 121 КК України накладено арешт на рухоме майно обвинуваченого [PERSON] Вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09.07.2009 р. [PERSON] засуджено за частиною 1 ст. 121 КК України до 5 років позбавлення волі та змінено запобіжний засіб з підписки про невиїзд на утримання під вартою, взявши його під варту в залі суду. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 25.09.2009 р. вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09.07.2009 р. скасовано, справу направлено прокурору на додаткове розслідування та скасовано [PERSON] міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Постановою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01.06.2010 р. кримінальна справа за обвинуваченням [PERSON] за частиною 1 ст. 121 КК України направлена прокурору для проведення додаткового розслідування, міра запобіжного заходу [PERSON] у вигляді підписки про невиїзд залишена без змін. Постановами слідчого СВ Костянтинівського МВ від 29.12.2010 р. [PERSON] пред'явлено обвинувачення за частиною 1 ст. 121 КК України та обрано запобіжний засіб у вигляді підписки про невиїзд. Вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30.06.2011 р. [PERSON] засуджено за частиною 1 ст. 121 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки згідно до ст. 75 КК України . Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 09.09.2011 р. вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30.06.2011 р. скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд. Постановою прокурора Костянтинівської міжрайонної прокуратури від 21.12.2012 р. змінено обвинувачення в суді [PERSON] зі ст. 121 ч.1 КК України на ст. 128 КК України. Постановою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28.12.2012 р. кримінальну справу відносно [PERSON] за ст.128 КК України закрито згідно до ст. 49 КК України. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 17.05.2013 р. постанову Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28.12.2012 р. скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд. Постановою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05.11.2013 р. кримінальну справу відносно [PERSON] за ст. 128 КК України закрито згідно до ст. 49 КК України, останнього звільнено від кримінальної відповідальності. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 13.01.2014 р. постанову Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05.11.2013 р. скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд. Вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28.11.2014 р. [PERSON] засуджено за ст. 128 КК України до 200 годин громадських робіт. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 02.02.2015 р. вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28.11.2014 р. скасовано, справу повернуто прокурору на додаткове розслідування. Постановою слідчого СВ Костянтинівського ВП від 29.12.2015 р. кримінальне провадження за ст. 128 КК України закрито у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Постановою керівника Костянтинівської місцевої прокуратури від 20.05.2016 р. постанову слідчого СВ Костянтинівського ВП від 29.12.2015 р. про закриття кримінального провадження за ст. 128 КК України скасовано і направлено для додаткового розслідування. Постановою прокурора Костянтинівської місцевої прокуратури від 18.11.2016 р. кримінальне провадження закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв'язку з відсутністю достатніх доказів для доведення винуватості [PERSON] у суді у вчинені кримінального правопорушення за ст. 128 КК України. Задовольняючи частково позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був підданий незаконному кримінальному переслідуванню та незаконно знаходився під слідством та судом з 20.10.2008 р., тобто, з моменту набуття статусу підозрюваного, а саме, винесення постанови про обрання [PERSON] запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, оскільки, згідно до ст. 43-1 КПК України (в ред. 1960 р.) підозрюваним визнається особа, затримана по підозрінню у вчиненні злочину, або особа, до якої застосовано запобіжний захід до винесення постанови про притягнення її як обвинуваченого. Крім того, 29.12.2015 р. постановою слідчого кримінальне провадження відносно [PERSON] було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, яка постановою прокурора від 20.05.2016 р. була скасована, тому, у зазначений період позивач не знаходився під слідством та судом. Загальний строк перебування позивача під слідством та судом становить 92 місяці 20 днів. Суд першої інстанції також дійшов правильного висновку про те, що проведені процесуальні заходи призвели до порушення нормального існування позивача у суспільстві, вимагали від позивача зусиль для організації свого життя та реалізації життєвих планів, він пережив моральні страждання. Висновки суду є обґрунтованими та такими, що відповідає обставинам справи. Колегія суддів вважає, що позивач [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, яка йому була заподіяна у звязку незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушенням її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із пунктом 2 частини 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Пункт 2 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР від 01.12.1994 року передбачає право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. У цьому випадку відповідно до ст. 3 Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода. Питання відшкодування моральної шкоди, що передбачено частиною 1 статті 13 Закону № 266/94-ВР, за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно із частиною першою статті 12 цього Закону. З матеріалів справи вбачається, що позивач тривалий час перебував під слідством та судом, а кримінального провадження відносно нього було закрите у звязку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Тобто наявні правові підстави для відшкодування моральної шкоди, яка була беззаперечно завдана позивачу, оскільки сам факт незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, знаходження під судом та слідство, перебування під вартою свідчить про наявність у такої особи фізичних та душевних страждань, і яка наслідок, спричиняє моральну шкоду. Стосовно розміру відшкодування такої шкоди слід зауважити, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР від 01.12.1994 року відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто цією нормою визначений мінімальний розмір відшкодування немайнової шкоди. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 9 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995 року № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за звернення потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Згідно з пунктом 14 вищевказаної постанови розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції вважав, що на спірні правовідносини не розповсюджується пункт 3 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року № 1774-VIII згідно з яким, до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 гривень, оскільки спірні правовідносини регулюються саме Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». З таким висновком суду першої інстанції можна погодитися з огляду на таке. Дійсно, у п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII зазначено, що становити, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень. Проте дія цього закону не розповсюджується на випадки відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Суд першої інстанції обґрунтовано визначив відшкодування моральної шкоди в розмірі 296 533,00 грн. виходячи із розміру мінімальної заробітної плати 3 200 грн., що була встановлена на момент ухвалення рішення. Проте судом першої інстанції помилково стягнуто моральну шкоду з Державної казначейської служби України, що є підставою для зміни рішення й в цій частині. Здійснення безспірного списання коштів казначейством передбачено п. 35 постанови Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників». Згідно п. 1 цього Порядку цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення. Згідно пп. 5 п. 4 Положення «Про Державну казначейську службу України», затвердженого Наказом Президента України №460/2011 від 13 квітня 2011 року Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Враховуючи викладене, кошти на відшкодування моральної шкоди на користь позивача слід стягнути з Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України. Отже, апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні в частині порядку відшкодування моральної шкоди.

Outcome: partial