Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

02.08.2018 представник позивача ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до Святошинського районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 60 197,85 грн. Також позивач просив стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору у сумі: 1762,00 грн. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 26.10.2017 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 490977667, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у вигляді грошових коштів у сумі 49901,89 грн., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користуванням кредитними коштами в розмірі 39,9% річних в строки та в порядку, встановленими Додатком 1 до Угоди про надання кредиту, з кінцевим терміном погашення не пізніше 27.10.2022 р. В порушення умов договору відповідач припинив здійснення платежів на виконання кредитного договору, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість, яка станом на 10.07.2018 р. становить: за кредитом 48 593,75 грн., за відсотками - 10 404,10 грн., штраф - 1200 грн. Позивач просив суд розглядати справу у відсутність представника. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 06.08.2018 р. провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач про розгляд справи повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи - рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке повернулося до суду без вручення відповідачу з відміткою працівника поштового відділення - «за закінченням встановленого терміну зберігання», що підтверджується довідкою Укрпошти, форма 20 (а.с.37). Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, сторони у справі про судовий розгляд даного позову були повідомлені відповідно до вимог ЦПК України. Відповідач не скористались правом на подачу відзиву. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Суд, розглянувши наявні у справі докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між відповідачем [PERSON] та позивачем ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір №490977667 від 26.10.2017 р. шляхом прийняття публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (а.с. 4-17). Згідно кредитного договору позивач надав відповідачу кредит у сумі 49 901,89 грн. строком до 27.10.2022 року, що підтверджується випискою по особовому рахунку відповідача [PERSON] (а.с. 20). Відповідач не дотримався умов кредитного договору, не в повному обсязі погасив кредит згідно графіка, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 10.07.2018 р. становить: за кредитом - 48 593,75 грн., за відсотками - 10 404,10 грн. (а.с.19). Вказані докази відповідачем в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не спростовані. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Згідно з вимогами ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. А відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У зв`язку з простроченням внесення чергових (ануїтентних) платежів ПАТ «Альфа-Банк» направлено на адресу [PERSON] вимогу вих. 2155-102 б/б від 12.07.2018 р. про дострокове повернення кредиту (а.с.21-22), яку відповідач не виконав. Відповідно, при дослідженні наданих доказів на підтвердження заборгованості суд прийшов до висновку про порушення відповідачем обов`язків за кредитним договором щодо своєчасного та повного повернення кредитних коштів та сплаті процентів за користування цими коштами. Щодо стягнення штрафу суд зазначає наступне. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до п. 11 Оферти на укладення Угоди про надання особистого кредиту № 490977667 (а.с.5) передбачено сплату банку штрафу у розмірі: якщо сума кредиту становить суму грошових коштів у розмірі 50 000 гривень - 50,00 грн. за кожне допущене прострочення платежу, що триває від одного до чотирьох календарних днів (включно) з моменту виникнення простроченого платежу, та, якщо прострочення платежу триває 5 і більше календарних днів, додатково до штрафу, визначеного попереднім абзацом цього пункту, сплатити штраф у розмірі 150 грн. за кожен випадок допущення прострочення платежу. Як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с.19) банком нараховано 1200 грн. штрафу - по 200 грн. щомісячно за період з 27.01.2018 по 10.07.2018 р. Таким чином, банком застосований подвійний штраф - 50 та 150 грн. за прострочення позичальником внесення чергових щомісячних платежів згідно з графіком. Суд констатує, що наведений розрахунок є притягненням до юридичної відповідальності одного виду за одне й те ж саме правопорушення, а тому застосовує ст. 61 Конституції України як норму прямої дії. Враховуючи викладене, а також принцип диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого суд не наділений повноваженнями щодо перерахунку заявлених до стягнення сум штрафних санкцій, , суд дійшов висновку про відмову в задоволені позовних вимог в цій частині. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства є, зокрема, визначена ст. 12 ЦПК України змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з врахуванням вищенаведеного, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в частині стягнення основної суми боргу за кредитом - 48 593,75 грн., за відсотками - 10 404,10 грн., а разом 58997,85 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин суд вважає за можливе здійснити зміну розподілу судових витрат. Як вбачається з матеріалів справи, позивач сплатив судовий збір розмірі 1762,00 грн. (за подання позовної заяви). Предметом позову є стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитом, яка у загальному розмірі складає 60197,85 грн. Разом з тим, суд дійшов висновку про обґрунтованість стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у загальному розмірі 58997,85 грн. За таких обставин, з урахуванням принципу пропорційності при розподілі судових витрат між сторонами, суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума у розмірі 1726,87 грн. (58997,85 * 1762,00 / 60197,85). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial