Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

03 червня 2015 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: визнати [PERSON] таким, що втратив право користування службовою квартирою [ADDRESS]; виселити [PERSON] зі службової квартири [ADDRESS]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [PERSON] одноособово була надана службова квартира [ADDRESS]. Після його переведення для подальшого проходження служби до м.Львова, він зобов'язаний був здати службову квартиру, проте свого обов'язку не виконав, квартиру не здав. Крім того, в порушення діючого законодавства в службовій квартирі зареєстрована та проживає [PERSON] Під час слухання справи до участі у справі було залучено військову прокуратуру Центрального регіону України, який підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Представник [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог на тій підставі, що за її сином у відповідності з положеннями ч.3 ст.71 ЖК України зберігається жиле приміщення протягом п'яти років; [PERSON], як мати військовослужбовця у відповідності з ч.2 ст.64 ЖК України має рівне право з [PERSON] користуватись спірною квартирою; як пенсіонерка за віком вона не може бути виселена з квартири. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши представника позивача, представника прокуратури, представника відповідача [PERSON], вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Стаття 47 Конституції України визначає, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 9 ЖК України визначає, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Частина 1 статті 118 ЖК України визначає, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації (стаття 121 ЖК України). На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (ч.2 ст.122 ЖК України). Стаття 124 ЖК України визначає, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення Стаття 125 ЖК України визначає перелік осіб, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення. У відповідності до ч.1 ст.109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (ч.2 ст.109 ЖК України). Стаття 110 ЖК України визначає хто та в яких випадках може бути виселений з наданням громадянам іншого благоустроєного жилого приміщення. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] з липня 2006 року проходив військову службу у військовій прокуратурі Центрального регіону України. Розпорядженням Шевченківської районної у м.Києві державної адміністрації №511 від 24.03.2004 року квартиру [ADDRESS] включено до складу службового житла Київського квартирно-експлуатаційного управління МО України. Суду не було надано доказів про виключення вказаної квартири зі складу службових. На підставі розпорядження Солом'янської районної адміністрації від 22.09.2006 року №1667 та ордеру на право зайняття службового приміщення №00593 від 25.10.2006 року позивачу було надано службову квартиру [ADDRESS], яка відноситься до відомчого житлового фонду МОУ та перебуває на балансі Будинкоуправління №12 і обліковується в Київському квартирно-експлуатаційному управлінні. З копії довідки №290 від 22.04.2015 року, що видана Київським квартирно-експлуатаційним управлінням вбачається, що в квартирі [ADDRESS] станом на 22.04.2015 року зареєстрована [PERSON] (мати власника особового рахунку) з 13.03.2007 року. Власником особового рахунку зазначений [PERSON] Житлова комісія військової прокуратури Центрального регіону України 25.03.2010 року прийняла рішення про виключення з квартирного обліку у Київському гарнізоні полковника юстиції [PERSON] у зв'язку з переміщенням до нового місця служби у інший населений пункт, що підтверджується протоколом №4 від 25.03.2010 року. Під час проходження служби у Львівському гарнізоні [PERSON] складом сім'ї 2 особи ([PERSON] та дружина [PERSON].) була надана службова квартира [ADDRESS], що підтверджується копією ордеру №0000509 від 02.09.2013 року. З копії довідки №1716 від 30.10.2014 року, що видана відділом житлового господарства ЛКП №500 вбачається, що [PERSON] та [PERSON] з 06.09.2013 року зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. Крім того, 02.08.2012 року [PERSON] написав заяву, яка нотаріально посвідчена, в якій дав свою згоду, на здачу, у разі необхідності житла - однокімнатної квартири [ADDRESS] житловою площею 12,7 кв.м. Актом від 30.04.2015 року комісії БУ-12 ККЕУ встановлено. що станом на 30.04.2015 року в квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] з 2007 року. Представник [PERSON] в судовому засіданні не заперечував, що [PERSON] на даний час проживає в спірній квартирі. Пункт 7 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №1081 від 03.08.2006 року передбачає, що військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями. Пунктом 14 вказаного Порядку передбачено, що службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в даному або іншому населеному пункті). Члени сім'ї військовослужбовця дають письмову згоду на проживання в службовому житловому приміщенні. Військовослужбовець та повнолітні члени його сім'ї беруть письмове зобов'язання щодо звільнення службового житлового приміщення в передбачених законодавством випадках. У разі переміщення військовослужбовців по службі, пов'язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством. (п.19 Порядку). Пункт 3.1 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затверджена наказом Міністерства оборони України №737 від 30.11.2011 року передбачає, що військовослужбовці та члени їх сімей, за відсутності в них за місцем проходження служби жилого приміщення, мають право на отримання службових жилих приміщень. Надання службових жилих приміщень військовослужбовцям та членам їх сімей здійснюється після здавання ними жилої площі, отриманої від МО України, яку вони займали за попереднім місцем служби (навчання), крім тимчасово окупованої території України та населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. Суд не може взяти до уваги посилання представника відповідача на ту обставину, що за [PERSON] зберігається право на жиле приміщення протягом п'яти років, як передбачено ст.71 ЖК України, оскільки він на момент отримання службової квартири був військовослужбовцем, а особливості забезпечення військовослужбовців житлом визначено підзаконними нормативними актами. Крім того, на даний час [PERSON] забезпечений службовим житлом в м.Львів, а тому не має відповідних правових підстав для користування спірною квартирою. Представник відповідача [PERSON] в запереченнях зазначив, що [PERSON] у відповідності з ч.2 ст.64 ЖК України має рівне право з [PERSON] користуватись спірною квартирою як член його сім'ї та не має іншого місця проживання. Проте суд вважає за необхідне зазначити, що [PERSON] отримав в місті Одеса квартиру [ADDRESS] 29,95 кв.м. та залишив її матері [PERSON], тому суд не може прийняти до уваги посилання представника [PERSON], що вона не має іншого місця проживання, а [PERSON] втратив право користування спірною квартирою Також в судовому засіданні не було надано суду доказів, що [PERSON] не має можливості користуватись квартирою в м.Одеса. Крім того, як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, квартиру в м.Києві [PERSON] отримував лише на одного члена сім'ї. Також представник відповідача у власних поясненнях посилався на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у справі №6-115цс13 від 13.11.2013 року. Проте суд не може погодитись із застосуванням до спірної ситуації вказану позицію, оскільки [PERSON] за новим місцем проходження служби отримав службове житло, тобто є забезпечений житлом, а [PERSON] має можливість користуватись квартирою, яка знаходиться в м.Одеса, оскільки в судовому засіданні не було надано доказів, що вона позбавлена такого права. Отже відповідачі є особами, які забезпечені житлом. Так як в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] у відповідності з діючим законодавством України забезпечений службовим приміщенням за місцем проходження служби, спірну квартиру мав передати позивачу, проте не виконав свого зобов'язання, а тому втратив право користування службовою квартирою; відповідач [PERSON] не має законом передбачених підстав проживати у спірній квартирі та забезпечена іншим житлом, тому суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved