Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

02.08.2019 року [PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила визнати домоволодіння [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати за позивачем право власності на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що позивач з 2000 року мешкала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 18.04.2006 року позивач була зареєстрована в будинку. 17.10.2014 року між позивачем та [PERSON] був укладений шлюб. [INFO] [PERSON] помер. В 2006 році будинок внаслідок аварійного стану почав руйнування. Стіни двох житлових кімнат будинку, а також ванної кімнати фактично обвалились разом з дахом. З літа 2007р. по 2016р. позивач разом з чоловіком здійснювала ремонтні роботи будинку. Ними були виконані наступні будівельні роботи: здійснені бетонні роботи всієї прибудинкової території площею близько 100 кв.м., на території побудований новий літній душ, з металопластику зроблена веранда, здійснено будівництво несучих конструкцій будинку, зовнішні роботи, поставлено п`ять нових металопластикових вікон, здійснено зовнішнє утеплення будинку, зроблені всі внутрішні роботи в п`яти кімнатах зі зміною стелі та підлоги, встановлена нова сантехніка, нові шпалери, встановлений новий двоконтурний котел «Імергаз», встановлені радіаторні батареї, замінена вся система водопостачання та опалення, встановлені нові міжкімнатні двері. Загальна сума витрат на ремонтно-будівельні роботи за весь період склала еквівалентно 12000 доларів США. Відповідач жодних дій на ремонт будинку не здійснював. Після закінчення ремонтно-будівельних робіт загальна форма і відповідно площа будинку зменшилась на розмір двох кімнат площею близько 12 кв.м. Фактично був побудований новий будинок. Внаслідок спільного проживання однією сім`єю до реєстрації шлюбу, а також перебуваючи у шлюбі ними було побудовано новий будинок внаслідок чого вартість нерухомості істотно збільшилась. Після смерті чоловіка відкрилась спадщина на належний [PERSON] на праві власності будинок [ADDRESS] у зв`язку з чим позивачем у встановлений законом строк було подано до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом. Від нотаріуса позивачу стало відомо про звернення відповідача до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом після смерті батька. У відзиві на позов відповідач, посилаючись на необґрунтованість вимог позивача, просив відмовити в задоволенні позову; зазначив, що позивачем до позову не додано жодного належного доказу на підтвердження обставин, якими вона обґрунтовує свої вимоги. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Масленніков С.Ю. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Мовчан Д.О. позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 18.04.1981 року по 16.06.2006 року (а.с. 11-12, том 1). 17.10.2014 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 4, том 1). Житловий будинок [ADDRESS] належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 10.08.1982 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Гуніним О.В. за реєстровим № 2-2896, та договору купівлі-продажу від 10.05.1995 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Гуніною В.І. за реєстровим № 4261 (а.с. 40-47, том 1). [INFO] помер [PERSON] (а.с. 14, том 1). Після смерті [PERSON] 26.06.2019 року державним нотаріусом Другої Дніпровської державної нотаріальної контори заведено спадкову справу № 935/2018 (а.с. 117, том 1). Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України. Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу. Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року по справі № 214/6174/15-ц (14-114цс20). При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. У частині першій статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Разом з тим відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно з частиною першою цієї статті кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що її внесок у переобладнання спірного житлового будинку у розумінні частини першої статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивача у шлюбі з відповідачем на момент здійснення ремонтних робіт у спірному об`єкті нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя. Крім того, більша частина ремонтних робіт у спірному житловому будинку була здійснена до реєстрації шлюбу [PERSON] з позивачем. Таким чином, суд не вбачає, передбачених статтею 62 СК України підстав для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало чоловіку на праві особистої приватної власності законним і обґрунтованим. З урахуванням викладеного, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому за рахунок відповідача не відшкодовуються. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного та

Outcome: dismissed