Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

04.05.2017 року позивач Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), в особі свого представника Савіхіної А.М., звернувся до Енергодарського міського суду з позовною заявою до відповідача - [PERSON], про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 24.06.2010 року, зазначивши підставою позову ст.ст. 509, 525, 526, 527, 530, ч.1 ст.598, 599, 610, ч.2 ст.615, 629, 1050, 1054 ЦК України, у спосіб захисту визначений ст.16 ЦК України. В обґрунтування позовних вимог, представник позивача зазначив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 24.06.2010 року [PERSON] отримала кредит в розмірі 15000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/ складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту встановленого Банком, відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Копії Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою додаються до позовної заяви. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за Договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі встановленому Договором. Відповідач своєчасно не надав Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором, таким чином, в порушення умов кредитного договору, а також ст.ст.509, 526, 1054 ЦК України, відповідач свої зобов'язання за вказаним Договором не виконав. У зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором, станом на 31.03.2018 рік та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, відповідач, станом на 21.02.2018 рік, має заборгованість 87050,87 грн., яка складається з наступного: 13496,89 грн. - заборгованість за кредитом, 66460,77 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2471,74 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 4121,47 грн. - штраф (процентова складова). Позивач також зазначає, що викладені у позовній заяві обставини підтверджуються наступними доказами: розрахунком заборгованості, копією заяви позичальника, Витягом з «Тарифів Банку», Витягом з «Умов та Правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою». Заходи досудового врегулювання спору не проводились. Просить суд стягнути з відповідача - [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 24.06.2010 року у розмірі 87050,87 грн., судові витрати в розмірі 1762,00 грн. Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 10.05.2018 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.46). Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову) не вчинялось, провадження не зупинялось. В судове засідання представник позивача не з'явився, до матеріалів позову надав клопотання про розгляд справи у відсутності позивача, позовні вимоги задовольнити (а.с.42). Крім того, до суду надано Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» письмова Відповідь на відзив відповідача (а.с.63-70, 161-168), письмова Відповідь на заяву щодо застосування строків позовної давності (а.с.92-94, 191-193), письмова Відповідь на заперечення відповідача (а.с.148-157) відповідно до змісту яких Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» підтримує вимоги позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом по договору від 24.06.2010 р. №б/н, заперечення відповідача вважає безпідставними, надані ПАТ КБ «ПриватБанк» документи як докази укладання зазначеного договору - належними та просить суд позовні вимоги задовольнити. У судове засідання відповідач не з'явилась, надала до суду письмову заяву в якій просить розглянути справу без її участі. Вимоги позовної заяви відповідач не визнає у повному обсязі та зазначає на те, що вона заперечує та не визнає як самого факту написання 24.06.2010 року заяви на надання платіжної картки із встановленим кредитним лімітом, у тому числі в розмірі зазначеному позивачем, так і отримання такої картки, не визнає як надання згоди, так і самого факту укладання 24.06.2010 року договору №б/н між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» на який посилається позивач. Не визнає як ознайомлення її з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку», «Правилами користування платіжною карткою» зазначених як у позові так інших, які стосується предмету спору, так і надання згоди з даними умовами, правилами, тощо. Відповідач, вважаючи, що ПАТ КБ «Приватбанк» не доведено обставин на які він посилається, просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.199). Крім того, відповідачем надавався письмовий відзив на позовну заяву (а.с.51-56), заява про застосування строків позовної давності (а.с.58-59), заперечення на відповідь на відзив позивача (а.с.106-114). Згідно зазначених письмових заперечень, відповідач зазначає, що нею 24.06.2014 року було написано анкету-заяву на отримання дебетової особистої карти для особливих потреб для здійснення безготівкових платежів в якій не йдеться про отримання кредиту на будь-яких умовах чи про встановлення кредитного ліміту, при цьому, відповідач посилається на наявність розбіжностей в інформації, зазначаючи, що у відповіді на відзив позивач інформує, що в анкеті-заяві зазначено: «Я ознайомився(-лась) і згоден (-на) з Умовами та правилами. Своїм підписом підтверджую факт отримання повної інформації про умови кредитування в Приватбанку». Однак, в копії Анкети-Заяви на надання дебетової особистої карти, зазначено: «Я согласен(-на) с тем, что данное заявление вместе с памяткой клиента, Условиями и правилами предоставления банковских услуг, а также Тарифами составляют между мной и банком Договор о предоставлении банковских услуг. Я ознакомился (-ась) и согласен (-на) с Условиями и Правилами предоставления банковских услуг, а также Тарифами банка, которые были предоставлены мне для ознакомления в письменном виде». Тобто, цією заявою вона надала свою згоду на обслуговування дебетової особистої карти, та ні про які умови кредитування не йдеться. Що позивач зазначає, про зазначення в анкеті-Заяві початкової суми кредитного ліміту, не вказуючи цю суму, однак, у наданій до суду копії Анкети-Заяви чітко видно, що у графі «Укажите желаемый кредитный лимит по платежной карте» відсутня будь-яка сума. Крім того, посилається, що анкета-заява на отримання дебетової особистої картки не є кредитним договором, як і не може вона вважатися укладеним кредитні договори, які містять посилання на додатки до них (Правила та умови надання банківських послуг, тарифи тощо), зміст яких розміщений в мережі Інтернет на сайті банку, якщо такі додатки містять істотні умови у розумінні ч.1 ст.638 ЦК України, та безпосередньо не підписані сторонами кредитного договору. Немає доказів підписання позичальником істотних умов договору. Відповідачем не визнається факту підписання документів зазначених позивачем. При цьому на обґрунтування заперечень з зазначеного, відповідач посилається і на законодавство України і на правову позицію Верховного Суду України. Також зазначає, що у листах, що банк надсилав мені протягом 2015-2017 років, позивач посилався на договір від 07.11.2012 року за №SAMDN52000070025148 та саме він вказаний в реєстрі №8872667 у додатку до позову наданого позивачем; дата видачі картки за номером [NUMBER] - липень 2012 року; копія паспорту датована 06.02.2015 року, що не збігається з заявленою позивачем датою складання Договору за № б/н від 24.06.2010 року; фото з карткою зовсім не містить дати, коли воно було зроблено, останні цифри номеру карти, що насилу можна роздивитись на фото, не збігаються з номерами, що вказані в довідці, наданої позивачем, на фото чітко видно, це карта платіжної системи VISA, а карта за номером [NUMBER], щодо якої позивачем надана довідка про видачу карти, відноситься до системи MasterCard. Крім того, довідки про видачу карт, що надана до суду позивачем, відсутня інформація щодо дати видачі карт; Наданий розрахунок заборгованості є неналежним та з нього не можна встановити певної необхідної інформації, а інформація яка міститься у розрахунку має помилки, невірні розрахунки, відсутність інформації про певні нарахування які зазначені у позивачем. Також відповідач вважає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів в обґрунтування своїх вимог, зазначаючи також на ненадання первинних документів відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», надані позивачем письмові документи як докази не є оригіналами та не відповідають Національному стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 № 55), вони мають суперечності між собою. Та вважає, що позовні вимоги безпідставними, недоведеними, такими що не ґрунтуються на нормах законодавства, не підтверджуються доказами на які посилається позивач. На підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі виходячи з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно приписів ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відповідно до п.3 ч.1 ст.129 Конституції України, відноситься до основної засади судочинства. Відповідно до частин 1, 2, 3 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України та застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до частин 1 та 6 ст.36 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом та забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 4 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно приписів ч.2 та ч.3 ст.83 ЦПК України, позивач та відповідач повинен подати суду докази. Отже, надання доказів є не правом, а обов'язком сторін по справі. При цьому, надані сторонами докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності, достатності (ст.77-80 ЦПК України). Крім того, згідно частин 1, 2, 4, 5 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, які подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Частиною першою статті 1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка. Пунктом 1 ч.2 ст.11 ЦК України, визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст.1054 ЦПК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статтею 208 ЦК України передбачено випадки, коли правочини мають вчинятися в певній формі, в залежності від виду правовідносин. Відповідно до ч.1 ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Відповідно до змісту частини першої статті 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30.01.2018 року по справі №161/16891/15-ц. З наданої представником ПАТ КБ «ПриватБанк» Анкети-заяви від імені [PERSON] (а.с.8), судом, з її змісту, встановлено, дата підписання 24.06.2010; з розділу заяви (мовою оригіналу - російською): «ознакомившись с условиями и правилами предоставления банковских услуг, тарифами Приватбанка, изявляю желание оформить на свое имя» та галочкою позначено навпроти графи - «дебетова особиста карта» (а.с.8-зворот). При цьому, графи (мовою оригіналу - російською): «платежная карта кредитка «универсальная», «карта GOLD», «укажите желаемый кредитный лимит по платежной карте кредитка «универсальная»/GOLD» - не заповнено. З зазначеної анкети-заяви, судом встановлено волевиявлення відповідача на отримання дебетової особистої карти, що спростовує обґрунтування позивача що ця заява свідчить про виявлення бажання на отримання 24.06.2010 р. кредиту в розмірі 15000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, а отже і посилання позивача, що вказаною заявою відповідач підтвердив свою згоду, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/ складає між ним та Банком про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві, те що заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в ПриватБанку, які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. При цьому, як зазначалось в анкеті заяві зазначено про приєднання та ознайомлення з умовами і правилами надання банківських послуг, тарифів банку, однак, в супереч посилання позивача, не зазначено, яких саме умов, правил, тарифів, а припущення судом до уваги не береться. З зазначеної Анкети-заяви, вбачається її написання з метою отримання відповідачем дебетової особистої картки, що визнається відповідачем. Відповідно до п.1.27 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» ( в редакції чинній на час написання зазначеної «анкети-заяви), платіжна картка - спеціальний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Відповідно до п.6.3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» ( в редакції чинній на час написання зазначеної «анкети-заяви), порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка. Відповідно до п.15.1, п.15.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (в редакції чинній на час написання зазначеної «анкети-заяви), операції з платіжними картками здійснюються з урахуванням вимог, встановлених законами України та нормативно-правовими актами Національного банку України. Платіжна картка є власністю емітента і надається ним клієнту відповідно до умов договору. Відповідно до ч.1 ст.56 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Відповідно до п.1.5 «Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням» затвердженого Постановою НБУ №137 від 19.04.2005 р. (в редакції чинній на час написання анкети-заяви та яка втратила чинність 19.07.2010 року та яка втратила чинність 19.07.2010 року на підставі Постанови Правління національного банку України №223 від 30.04.2010 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06 липня 2010 року) (далі - Положення затверджене Постановою НБУ №137 від 19.04.2005) зазначено, що клієнт це фізична або юридична особа, філія, представництво, відділення (далі - юридична особа), яка уклала договір з емітентом про надання та використання платіжних карток; держатель платіжної картки - фізична особа - клієнт або довірена особа клієнта, яка на законних підставах використовує платіжну картку (її реквізити) для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції з її застосуванням; особиста картка - платіжна картка, емітована на ім'я клієнта - фізичної особи, що не є суб'єктом господарювання. Відповідно до п.2.2, п.2.4, 2.6 Положення затверджене Постановою НБУ №137 від 19.04.2005, платіжна картка є власністю емітента і надається клієнту або його довіреній особі відповідно до умов договору з клієнтом. Укладення договору про надання та використання платіжної картки здійснюється згідно із законодавством України та правилами платіжної системи. у договорі про надання та використання платіжної картки мають бути визначені предмет договору, права, обов'язки клієнта та емітента, їх відповідальність, порядок розгляду спорів та інші визначені сторонами умови. Згідно п.2.8 Положення затверджене Постановою НБУ №137 від 19.04.2005, залежно від умов, за якими здійснюються розрахунки за операціями з використанням платіжних карток, можуть застосовуватися дебетова, дебетово-кредитна та кредитна платіжні схеми. Дебетова схема передбачає здійснення клієнтом операцій з використанням платіжної картки в межах залишку коштів, які обліковуються на його картрахунку, або за рахунок коштів клієнта за наперед оплаченою платіжною карткою, які обліковуються на консолідованому рахунку банку. Під час застосування дебетово-кредитної схеми клієнт здійснює операції з використанням платіжної картки в межах залишку коштів, які обліковуються на його картрахунку, а в разі їх недостатності (відсутності) на картрахунку - за рахунок наданого банком кредиту. Кредитна схема передбачає здійснення розрахунків за виконані клієнтом операції з використанням платіжної картки за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит (у межах кредитної лінії). Відповідно до п.1.5 Положення затверджене Постановою НБУ №137 від 19.04.2005, консолідованим рахунком визнається - рахунок, що відкривається емітентом для обліку коштів за емітованими ним наперед оплаченими платіжними картками (електронними гаманцями). Дебетовий залишок за консолідованим рахунком не допускається; а наперед оплачена платіжна картка, це - платіжна картка, яка надає право держателю виконувати операції в межах попередньо внесених коштів, що обліковуються на консолідованому рахунку банку. Отже, з зазначеного вище вбачається, що основною умовою видачі платіжної картки є не написання заяви, а укладання договору, який повинен відповідати вимогам законодавства України, та у договорі про надання та використання платіжної картки, обов'язково мають бути визначені предмет договору, права, обов'язки клієнта та емітента, їх відповідальність, порядок розгляду спорів та інші визначені сторонами умови. З написаної анкети-заяви встановлено її написання з метою отримання «дебетової особистої картки», а ні «дебетової кредитної картки», тощо, при цьому виконання банком умов визначених даним положенням щодо укладання договору з клієнтом (відповідачем по справі) про надання та використання даного виду платіжної картки із зазначенням всіх умов, матеріали справи не містять, позивачем таких доказів не надано. Судом встановлено недотримання позивачем зазначених вище вимог. Зазначені, вище, положення законодавства, спростовують і посилання позивача на «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифи Банку», які викладені на сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70, а також ті, які додані позивачем до матеріалів позову, оскільки з анкеті-заяві не зазначено, що саме вони є складовою даної заяви, що саме вони є складовою частиною, як зазначає позивач, укладеного між сторонами кредитного договору б/н від 24.06.2010 року, що саме на ці Умови, погодився відповідач (що також узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 16.01.2018 по справі №128/4810/15-ц, у постанові від 30.01.2018 по справі №128/4810/15-ц, постанові від 18.04.2018 по справі №234/10860/16-ц та постанові від 11.07.2018 року у справі №356/1261/16-ц). Крім того, з наданого Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт (а.с.9) - зазначено «Універсальна», однак в заяві-анкеті зазначено «дебетова особиста картка». Крім того, відсутні докази того, що з «Умовами та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», як такі на які посилається позивач так і з наданими до матеріалів справи, відповідач була ознайомлена та своїм підписом надала згоду з ними.Також, надані позивачем зазначені вище, Витяг з тарифів, Витяги з умов та правил надання банківських послуг (а.с.9-24, 25-33) взагалі не містить і передбачає реквізитів позичальника, його підпису, а отже їх застосування до спірних правовідносин є безпідставним (зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 05.03.2018 по справі №192/156/17-ц). Крім того, з урахуванням положень статей 626, 638, 640, 1066, 1071 ЦК України, частин 2 та 4 ст.26 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошових коштів в Україні», договір повинен містити реквізити кредитного договору, однак заява-анкета від 24.06.2010 р. не містить будь-яких реквізитів кредитного договору. Вірність оригіналам, зазначених вище письмових копій документів, як доказів, не засвідчена печаткою ПАТ КБ «ПриватБанк, немає ні назви посади, ініціалів та прізвища особи підпис якої проставлено на зазначених копіях, ні дати засвідчення копій, а отже вони не можуть розглядатися як належний та допустимий письмовий доказ в розумінні ст.43, 95 ЦПК України. Також, зазначені вище приписи пунктів Положення затвердженого Постановою НБУ №137 від 19.04.2005 не протирічать і «Положенню про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів» затвердженого постановою Правління Національного банку України №223 від 30.04.2010 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06 липня 2010 року, яке набрало чинності 19.07.2010 року (далі - Положення №223 від 30.04.2010), тобто вже після написання заяви-анкети відповідачем по справі. Однак, відповідно до п.2.3, п.2.4, п.2.5, п.2.6 даного Положення №223 від 30.04.2010, спеціальний платіжний засіб є власністю емітента і може передаватись у власність або надаватися в користування клієнту відповідно до умов договору, на підставі якого надається та використовується спеціальний платіжний засіб (далі - договір). При цьому, договір укладається в письмовій формі. Умови договору мають бути викладені державною мовою. Укладення договору іншою мовою здійснюється за домовленістю емітента та клієнта відповідно до законодавства України. Один примірник договору зберігається в емітента, а другий примірник договору емітент зобов'язаний надати клієнту під підпис. Емітент зобов'язаний під час видачі спеціального платіжного засобу надати клієнту договір, правила використання спеціального платіжного засобу і тарифи банку. Емітент зобов'язаний забезпечити наявність у договорі відповідних умов, зобов'язаний ознайомити з тарифами на обслуговування та правилами користування спеціальним платіжним засобом, тощо. Однак, з наявних у справі матеріалів не вбачається дотримання позивачем і даних зазначених вимог, що почали свою дію, що вже після 24.06.2010 року - дати написання відповідачем анкети-заяви. Судом, при досліджені матеріалів справи, з'ясовано, про що зазначено вище, а саме: письмова Відповідь на відзив відповідача (а.с.63-70, 161-168), письмова Відповідь на заяву щодо застосування строків позовної давності (а.с.92-94, 191-193), письмова Відповідь на заперечення відповідача (а.с.148-157) та додані до них матеріали - надані від імені Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в яких нічого не зазначено про зміну назви, підстави такої зміни, право на заявлення вимог, на підтримання вимог ПАТ КБ «ПриватБанка», а отже і права надання заперечень на спростування посилань відповідача. Однак, аналізуючи надані представником Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» документи та посилання на підтримку та обґрунтування заявлених ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] позовних вимог, так і наданих і до позовної заяви наступних документів як доказів, а саме: Розрахунок заборгованості (а.с.5-7), Виписок по рахунку (а.с.71-78, 169-176), Фото (а.с.87, 185), інформаційне повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 18.06.2010 р. (а.с. 89, 95, 186, 194), Заяву від імені [PERSON] від 01.09.2008 (а.с.158), суд дійшов висновку, про необґрунтованість, недоведеність належними та допустимими доказами, викладених обставин позову та підстав, виходячи також з наступного: За своїми ознаками, наведеними в ч.1 ст.95 ЦПК України, є письмовими доказами, які мають подаватися суду в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом (ч.2 ст.95 ЦПК України). Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством (ч.4 ст.95 ЦПК України). У разі якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в паперовій формі, такі документи скріплюються власноручним підписом учасника справи (його представника), що унормовано абз. 2 ч. 8 ст. 43 ЦПК України. ДСТУ 4163-2003 Національний стандарт «Уніфікована система організаційно-розпорядної документації. Вимоги до оформлення документів» передбачає вимоги до порядку засвідчення копій документів. Зокрема, пункт 5.26 Стандарту передбачає, що відмітка про засвідчення копії документа складається зі слів «Згідно з оригіналом», найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію документа, її ініціала(-ів) та прізвища і дати засвідчення копії. Однак, зазначені: Розрахунок заборгованості (а.с.5-7), Виписок по рахунку (а.с.71-78, 169-176), Фото (а.с.87, 185), інформаційне повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 18.06.2010 р. (а.с. 89, 95, 186, 194), Заяву від імені [PERSON] від 01.09.2008 (а.с.158) - не відповідають вимогам ДСТУ 4163-2003 Національний стандарт «Уніфікована система організаційно-розпорядної документації. Вимоги до оформлення документів», абз.2 ч.8 ст.43, статей 77-80, ч.2 ст.95 ЦПК України, а отже не можуть розглядатися судом як належні та допустимі докази. Оригіналів зазначених документів, суду не надано. Крім того, з наданих Розрахунків заборгованості, є незрозумілим за якими саме картковими рахунками їх надано, яким чином та за яких підстав проводилось нарахування зазначеного у розрахунку, у тому числі: процентова ставка (поточна) та (прострочена), розмір комісії та пені, сума комісії та пені (накопичувальним підсумком), чи нараховувалися вони відповідно до умов на які посилається позивач, чи відносяться вони саме до договору від 24.06.2010 року на який посилається позивач. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (що узгоджується з позицією Верховного Суду від 30.01.2018 року по справі по справі №161/16891/15-ц). Згідно зі ст.41 Закону України «Про Національний банк України» та частин 1 та 2 ст.68 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Національний банк встановлює обов'язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов'язань, результати фінансової діяльності та їх зміни. Відповідно до п.п. 1.10., 4.1.-4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 254 від 18.06.2003 року (далі за текстом - Положення) операційна діяльність банку - це сукупність технологічних процесів, пов'язаних з документуванням інформації за операціями банку (далі - операції), проведенням їх реєстрації у відповідних регістрах, перевірянням, вивірянням та здійсненням контролю за операційними ризиками. Операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи, які мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі. Первинний документ - документ, який містить відомості про операцію та підтверджує її здійснення. Згідно з п.п. 5.6, 5.8. Положення, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Інформація про стан особових рахунків клієнтів може надаватись їх власникам, уповноваженим власниками рахунків особам та державним органам, які мають право на отримання такої інформації згідно із законодавством України. Суд також не може враховувати і «Виписку по рахунках» надану позивачем, як належний та допустимий доказ, враховуючи і те, що з низ не вбачається, що вони надані саме по договору б/н від 24.06.2010 року. Інформаційні повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 18.06.2010 р. (а.с. 89, 95, 186, 194)в яких зазначено, що [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 24.06.2010 року отримала картки та в якій зазначено номери карток також не можуть розглядатися як доказ укладання договору з відповідачем 24.06.2010 року, окрім відсутності належного посвідчення відповідно до вимог ст.43, 95 ЦПК України, й з тих підстав, що не має належних та допустимих доказів наявності згоди відповідача на їх отримання, інформації про розмір кредитного ліміту, що вони стосуються саме кредитного договору від 24.06.2010 р. №б/н. Фото відповідача з карткою (а.с.87, 185), також не містить інформації, яка б підтверджувала, факт укладання 24.06.2010 р. договору б/н з відповідачем, крім того воно не містить інформацію, з якої вбачалось і місце та дата цього фото, з яких підстав воно було зроблено, що це за вид картки яку тримає відповідач, її номер, крім того, його достовірність не засвідчена. Отже, зазначене фото, на думку суду є неналежним доказом на підтвердження обґрунтування позивача про те, що воно свідчить про отримання відповідачем кредиту на картковий рахунок за договором від 26.04.2010 р. №б/н. Щодо наданої як доказ - заяву від імені [PERSON] від 01.09.2008 (а.с.158), крім того, що її достовірність не засвідчена, вона на думку суду, взагалі не відноситься до даного предмету спору, оскільки, як вбачається з дати її підпитання, відноситься до іншого періоду, а отже суд не вбачає підстав її прийняття як доказу. Як і не може вважатися доказом - копія паспорта на ім'я [PERSON] (а.с.34), оскільки з неї не вбачається що вона відноситься до договору б/н від 26.04.2010 року. Що стосується посилання представника АК КБ «ПриватБанк» щодо непоширення на спірні правовідносини Закону України «Про захист прав споживачів» з підстав того, що цей Закон застосовується в разі надання коштів споживачеві кредитодавцем на придбання продукції, а ні в разі надання встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (а.с.64зворот-65), суд дійшов наступного висновку: Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні визначає Закону України «Про споживче кредитування», так в п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов'язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Однак, в даному випадку питання ставиться щодо застосування Закону України «Про захист прав споживачів». В преамбулі Закону України «Про захист прав споживачів» вказано, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно ч.1 ст.1-1 Закону України «Про захист пав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Згідно п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист пав споживачів», споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Згідно п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист пав споживачів», послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та держане регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Частиною 1 статті 4 цього Закону визначено, що фінансовими послугами вважаються, зокрема: випуск платіжних документів, платіжних карток, дорожніх чеків та/або їх обслуговування, кліринг, інші форми забезпечення розрахунків; залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення; банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність». Згідно п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», виконавець - суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Згідно абз.20 ч.5 ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку. Банк - це юридична особа, яка надає банківську послугу (абз.3 ч.1 ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність») Відповідно до керівних роз'яснень, які містяться у ч.2 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Отже, враховуючи, що відповідач є споживачем фінансових послуг, на правовідносини між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку з чим суд визнає безпідставними та необґрунтованими доводи щодо неправомірності посилань відповідача на Закон України «Про захист прав споживачів». При цьому суд наголошує на тому, що матеріали справи взагалі не містять належних та допустимих доказів наявності самого кредитного договору від 24.06.2010 року № б/н. або будь-яких письмових угод між позивачем та відповідачем на отримання відповідачем кредитних коштів, тобто доказів особистого волевиявлення відповідача на отримання кредиту про який зазначає як представник позивача так і представник АТ КБ «ПриватБанк», що відповідачем надано згоду на умови та правила надання банківських послуг щодо кредитування, тарифів обслуговування за кредитним договором, належним чином посвідчених усіма сторонами. Суд зауважує на правову позицію викладену Верховним Судом в постанові від 13.06.2018 року по справі №539/1238/16-ц, який зазначив, що доведення обставин, чи укладав зазначений кредитний договір відповідач, чи підписував він особисто анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», чи дійсно безпосередньо він або за його згодою чи дорученням уповноважена на це особа користувалася грошовими коштами та здійснювала оплату кредиту, мають істотне значення для висновку про обґрунтованість застосування мір відповідальності за порушення договірних зобов'язань. Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що до матеріалів справи взагалі не надано належних та допустимих доказів на доведення обставин викладених в позовній заяві та існування предмету позову. Усі наведені позивачем документи дають привід виключно для припущення існування кредитного договору між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] від 26.04.2010 р. № б/н та не мають доказової сили і не доводять вимог та обґрунтувань на які посилається позивач. Щодо застосування до спірних правовідношень строку загальної або спеціальної позовної давності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Враховуючи відсутність належних та допустимих доказів наявності кредитного договору між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] від 26.04.2010 р. № б/н, суд позбавлений можливості надати правову оцінку щодо дотримання чи порушення ПАТ КБ «ПриватБанк» строків позовної давності для звернення до суду з даним позовом, а отже правових підстав для вирішення цього питання суд не вбачає. Згідно ч.1 та ч.2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню у повному обсязі оскільки вони не доведені сукупністю наданих позивачем належних, допустимих та достовірних доказів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed