Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

03 червня 2020 року [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, грошових коштів і витрат. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 27 лютого 2020 року в період часу з 11.00 до 12.00 собака відповідача, перебуваючи в громадському місці без намордника, напала на собаку позивача і заподіяла їй укушену рану з лівого боку; собаку позивача необхідно було лікувати, позивачу завдана шкода. Стосовно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення і постановою його притягнуто адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 154 КУпАПП вигулювання собаки без намордника. Таким чином відповідач порушив закон і повинен відповідати за спричинену шкоду. Вказаними діями, пов`язаними з порушеннями правил вигулу собак, позивачу завдано матеріальну і моральну шкоду, вона понесла витрати та інш.. Вважає, що вказану шкоди повинен відшкодовувати відповідач в повному обсязі, тому просила, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі. \~ \~ \~ \~ Відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що дійсно 27 лютого 2020 року в проміжок часу між 11.00 і 12.00 годин він знаходився зі своєю собакою біля будинку 3а п пр. Героїв в місті Дніпрі, собака була без намордника, про що було зазначено у постанові по справі про адміністративне правопорушення № 3 від 21 квітня 2020 року, за що він був притягнутий до адміністративної відповідальності, проте собака утримувалась ним на повідку, що суперечить твердженню позивача про те, що собака прив`язана не була. Собака позивача під час подій, викладених у позовній заяві, знаходилась за зазначеною адресою без намордника, позивач свою собаку не стримував. Проходячи біля нього та його собаки, собака позивача здійснила напад на собаку відповідача, чим створила для неї загрозу. Собака відповідача була швидко відведена ним від собаки позивача, проте позивач почала сваритися з відповідачем та викликала працівників поліції для складання протоколу про адміністративне правопорушення. Отже, конфлікт був спричинений саме собакою позивача, яка у громадському місці знаходилась без намордника (про що є свідки). За обставин, при яких собака позивача належним чином стримувалась би позивачем, така ситуація статися не могла. З доданих до позовної заяви доказів не можливо встановити, чи належить собака, шкоду за яку просить відшкодувати позивач, саме позивачеві. Для відшкодування шкоди необхідна наявність складу правопорушення. Відсутність однієї із складових має наслідком неможливість відшкодування шкоди. Оскільки з наведених в позовній заяві обставин не вбачається можливим встановити причинний зв`язок між шкодою, заподіяній майну позивача, та поведінкою відповідача (саме через неутримання своєї собаки на повідку собака позивача здійснила напад на собаку відповідача; в протоколі про адміністративне правопорушення відсутні відомості про завдання матеріальної шкоди будь-якій особі), в задоволенні позовної заяви має бути відмовлено. На відміну від позивача, відповідач виконує всі обов`язки щодо утримання тварини, що підтверджується доказами, долученими до відзиву, зокрема ветеринарним паспортом, записами про щеплення, метрикою цуценяти тощо. Не є обгрунтованими і вимоги про стягнення моральної шкоди, яку просить стягнути позивач. Доказами, долученими до позовної заяви, не підтверджується належність речі, якій було завдано шкоду позивачеві; не підтверджується наявність складу правопорушення, необхідного для деліктної відповідальності, а також не підтверджується завдання діями відповідача моральної шкоди позивачеві, у зв`язку з чим в задоволенні позовної заяви про стягнення шкоди має бути відмовлено в повному обсязі. Позивач правом на надання відповіді на відзив скористався. Вивчивши матеріали справи, з`ясувавши позиції сторін, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України). При розгляді справи встановлено наступні обставини справи і відповідні їм правовідносини. Встановлено, що дійсно 27 лютого 2020 року в проміжок часу між 11.00 і 12.00 годин позивач [PERSON] знаходилася з собакою, а відповідач [PERSON] знаходився зі своєю собакою біля будинку 3а п пр. Героїв в місті Дніпрі, собака позивача і собака відповідача були без намордника, про що було зазначено у постанові по справі про адміністративне правопорушення № 3 від 21 квітня 2020 року стосовно відповідача, за що він був притягнутий до адміністративної відповідальності, проте собака утримувалась ним на повідку, що суперечить твердженню позивача про те, що собака прив`язана не була. Собака позивача під час подій, викладених у позовній заяві, також знаходилась за зазначеною адресою без намордника, позивач свою собаку не стримував. Проходячи біля відповідача та його собаки, собака позивача здійснила напад на собаку відповідача, чим створила для неї загрозу. Собака відповідача була швидко відведена ним від собаки позивача, проте позивач почала сваритися з відповідачем та викликала працівників поліції для складання протоколу про адміністративне правопорушення. Отже, конфлікт був спричинений саме собакою позивача, яка у громадському місці знаходилась без намордника. За обставин, при яких собака позивача належним чином стримувалась би позивачем, така ситуація статися не могла. Працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 № 433699 від 27 лютого 2020 року, який міститься в матеріалах справи. В протоколі зазначено, що даним правопорушенням матеріальної шкоди заподіяно не було. Отже вказаною постановою доведено і належними доказами не спростовано того факту, що ніякої матеріальної шкоди відповідачем позивачу заподіяно не було. Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до п. 3.1 Правил утримання тварин у домашніх умовах та поводження з домашніми тваринами на території міста Дніпра, затверджених рішенням Дніпровської міської ради від 13 квітня 2017 року № 72/19, право власності на тварину підлягає реєстрації в електронній базі тварин у місті Дніпрі, з видачею номерного жетона та відповідної картки реєстрації тварини. Пунктом 3.2 зазначених Правил встановлено, що ветеринарний паспорт не є підтвердженням права власності. З доданих до позовної заяви доказів не можливо встановити, чи належить собака, шкоду за яку просить відшкодувати позивач, саме позивачеві. Не надано таких доказів і згодом. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно частини другої зазначеної статті, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Позивач посилається на постанову Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 520/9661/14-ц, в якій зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювана шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювана; г) вина. Отже, для відшкодування шкоди необхідна наявність складу правопорушення. Відсутність однієї із складових має наслідком неможливість відшкодування шкоди. Оскільки з наведених в позовній заяві обставин не вбачається можливим встановити причинний зв`язок між шкодою, заподіяній майну позивача, та поведінкою відповідача (саме через неутримання своєї собаки на повідку собака позивача здійснила напад на собаку відповідача; в протоколі про адміністративне правопорушення відсутні відомості про завдання матеріальної шкоди будь-якій особі), в задоволенні позовної заяви має бути відмовлено. Відповідно до п. 5.10 Правил утримання домашніх тварин, власник (утримувач) зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасне надання тварині ветеринарних послуг (обстеження, лікування, щеплення); проводити обов`язкову щорічну вакцинацію від сказу та лептоспірозу; зареєструвати тварину згідно з вимогами п. 4 Правил; мати на кожну тварину ветеринарний паспорт та картку реєстрації тварини. На відміну від позивача, відповідач виконує всі обов`язки щодо утримання тварини, що підтверджується доказами, долученими до відзиву, зокрема ветеринарним паспортом, записами про щеплення, метрикою цуценяти тощо. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, зазначено наступне. Позивач стверджує, що у зв`язку із протиправними діями відповідача у нього стався астено- невротичний синдром, що виражається у погіршенні загального стану здоров`я, слабкості, тривожності, безсоння, тремтіння рук, головному болю тощо. Проте таке твердження не підтверджується жодним доказом, що наявні в матеріалах справи. Так, на підтвердження наявності моральних страждань, позивач посилається на консультативний висновок від 21 травня 2020 року. Оскільки консультативний висновок датований 21 травня 2020 року, відсутній взаємозв`язок між викладеним у висновку погіршенням стану позивача та обставинами, що мали місце 27 лютого 2020 року. Також не є обгрунтованим розмір моральної шкоди, яку просить стягнути позивач. Яким чином скоєне мною адміністративне правопорушення, яке полягає у вигулі собаки без намордника, може призвести до моральних страждань, оцінених у 20000 грн, позивачем не доведено. В позовній заяві позивачем не було надано належні докази наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань. \~ \~ \~ \~Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. З викладеного видно, що позивачу діями відповідача не було завдано моральної шкоди за кожною з підстав встановлених законодавцем. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами, долученими до позовної заяви, не підтверджується належність речі, якій було завдано шкоду позивачеві; не підтверджується наявність складу правопорушення, необхідного для деліктної відповідальності, а також не підтверджується завдання діями відповідача моральної шкоди позивачеві, у зв`язку з чим в задоволенні позовної заяви про стягнення шкоди має бути відмовлено в повному обсязі. За положеннями ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або не настання певної події. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 3. ст. 13 ЦПК України). Статтею 5 ЦПК України визначені способи захисту, які застосовуються судом. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Стаття 12 ЦПК України передбачає принцип змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.. ЦК та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Враховуючи викладене, а також відсутність порушень прав позивача з вини відповідача, позовні вимоги про відшкодування матеріальної і моральної шкоди задоволенню не підлягають. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються - у разі відмови в позові - на позивача. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідача. Однак, жодних доказiв позивачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно позивача (крім зазначених в позові) відносно завдання збитків, предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповіадча. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням. \~ \~ \~ \~Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на своїх позовних вимогах, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджено. Позовні вимоги уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлені. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, грошових коштів і витрат відмовити. Таким чином, викладені позивачем обставини не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції відповідача сторона позивача суду не надала, позовна заява не ґрунтується на законі та не підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed