Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

03 квітня 2018 року [PERSON] звернулась із позовом до [PERSON] та [PERSON], яким просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником зазначеної квартири, в якій зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] - її неповнолітня донька. Відповідач та її донька, хоча і зареєстровані за вказаною адресою, проте тривалий час не проживають. Відповідачі ніяким чином не приймають участі в утриманні житла, не сплачують комунальні послуги. Також позивач зазначила, що реєстрація відповідачів в спірному житлі не дає їй можливості реалізовувати своє право власності належним чином. Від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позовних вимог в повному обсязі, оскільки вона та її неповнолітня донька проживають в Російській Федерації. Згідно ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотань від учасників справу про проведення судового засідання з повідомленнями (викликом) сторін не надходило, відтак суд вважає за можливе розглянути цивільну справу без участі сторін. Дослідивши надані докази, суд встановив таке. Квартира № [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.01.2015 р., виданого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Рибачук О.В від 23.01.2012 року та зареєстрованого в реєстрі за № 2-28. Згідно Довідки виданої ЖКП ММР «Південь» ЖЕК № 16 від 11.04.2017 р. за № 1204 за вищевказаною адресою зареєстровані: позивач - [PERSON], відповідач по справі - [PERSON] та її неповнолітня донька [PERSON] та інші особи. З матеріалів справи (Актів про не проживання) вбачається, що відповідач зі своєю донькою вибули з її квартири зі своїми речами та вже тривалий час не проживають. Їх особистих речей в квартирі немає, комунальні послуги [PERSON] не оплачує. Реєстрація відповідача та її доньки за цією адресою створює перешкоди власниці у розпорядженні своїм майном. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном. Гарантуючи захист права власності, передбачене ст. 41 Конституції України, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, інше житлове приміщення, призначені та придатні для проживання в них(ст.ст. 379, 380 ЦК ). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Отже, збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК України). Обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частин 3 та 4 ст. 29 ЦК України. Відповідно до частини 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Враховуючи вищенаведене суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідача та її доньки такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири, обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved