Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

04 березня 2015 року до суду звернувся представник [PERSON] [PERSON] з вищезазначеним позовом та просить суд ухвалити рішення, яким стягнути на користь [PERSON] 20 000 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 51 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 12 лютого 2015 року позивача пограбували зловмисники та викрали у нього понад 5000 грн. та банківську карту, з якої в подальшому вилучили через банкомат понад 15000 грн. Про скоєний злочин 16 лютого 2015 року було повідомлено міліцію, а 18 лютого 2015 року подано заяву про порушення кримінальної справи прокурору Кіровоградської області. Проте дій, передбачених ст.ст. 214, 216 КПК України з боку правоохоронців вчинено не було, можливі сліди злочину втрачено, в зв'язку з чим, посилаючись на ст.. 56 Конституції України, ст.ст. 1166, 1167, 1173-1175, ч. 6 ст. 1176 ЦК України представник позивача просить позов задовольнити та відшкодувати заподіяну [PERSON] шкоду, яку він вважає заподіяною через бездіяльність відповідачів, за рахунок держави. В судовому засіданні представник позивача заявлений позов підтримав та пояснив, що внаслідок невиконання відповідачами у визначені законом строки приписів ст. 214 КПК України можливість проведення об'єктивного досудового розслідування та встановлення злочинців зведена нанівець, внаслідок чого матеріальна шкода, заподіяна позивачеві злочином покладається на відповідачів. Втрата значної суми коштів та бездіяльність міліції і прокуратури викликає у позивача моральні страждання, переживання, які привели до спричинення моральної шкоди. Представник прокуратури Кіровоградської області в судовому засіданні з позовом не погодився, подав письмові заперечення , з яких вбачається, що неправомірних дій чи бездіяльності з боку прокуратури відносно позивача допущено не було, що свідчить про відсутність факту заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди з її вини. (а.с. 41-43) Представник Світловодського МВ УМВС України в Кіровоградській області позовні вимоги не визнав та пояснив суду, що доказів неправомірної бездіяльності Світловодського МВ УМВС України в Кіровоградській області позивачем не представлено, за фактом вчиненого відносно [PERSON] кримінального правопорушення 19 березня 2015 року розпочате досудове розслідування, в рамках якого здійснюються всі передбачені КПК необхідні процесуальні дії. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 18 лютого 2015 року [PERSON] направив до прокуратури Кіровоградської області письмову заяву «Про порушення кримінальної справи за фактом скоєного злочину, передбаченого ст..ст. 189, 355 186 КК України» відносно [PERSON] В заяві вказував про те, що в ніч з 11 на 12 лютого 2015 року [PERSON] був пограбований та з його оселі грабіжники примусово вилучили 5000 грн. та банківську карту з пін кодом, на якій було 15995 грн. (а.с. 8-9) Випискою по картковому рахунку [PERSON] у Державному ощадному банку України підтверджується отримання готівки з його банківської картки після 12 лютого 2015 року. (а.с. ) Листом від 24 лютого 2015 року дана заява в порядку ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» була направлена до Світловодської міжрайонної прокуратури. (а.с. 10) 06 березня 2015 року [PERSON] звернувся до прокурора Світловодської міжрайонної прокуратури з вимогою про внесення його заяви від 18 лютого 2015 року до ЄРДР та розпочати досудове розслідування за викладеними у заяві фактами. (а.с. 16) 06 березня 2015 року повторна заява про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєння відносно [PERSON] злочину була направлена до прокуратури Кіровоградської області. (а.с. 18-19) В судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що 19 березня 2015 року слідчим СВ Світловодського МВ УМВС України в Кіровоградській області розпочато досудове розслідування за фактом вчинення відносно [PERSON] грабежу за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України. Вирішуючи заявлений спір суд виходив зі слідуючого. Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудвого розслідування чи прокурора під час досудового розслідування визначений КПК України. П. 1 ч. 1 ст. 303 КПК УКраїени передбачено, що бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, можуть бути оскаржені на досудовому провадженні заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна. Згідно з правилами ч. 1 ст. 306 КПК України, скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави. Доказів оскарження в порядку ст. ст. 303, 306 КПК України бездіяльності слідчого або прокурора та визнання факту їх неправомірної бездіяльності позивачем суду не представлено. Посилання представника позивача на ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 лютого 2015 року , постановлену у справі № 405/1224/15-к; № 1-кс/405/370/15 за скаргою [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на бездіяльність службових осіб прокуратури Кіровоградської області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відносно Світловодського міжрайонного прокурора Приходька В.В. як на підставу звільнення його від доказування факту неправомірності бездіяльності відповідачів у даній справі з огляду на положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України є неправильним. (а.с. 23-24) Так, ч. 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Ухвала слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 лютого 2015 року жодним чином не стосується обставин, які є предметом доказування у справі за позовом [PERSON] та не може бути належним та допустимим доказом у цій справі. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Статтею 1166 ЦК України визначені загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду та вказано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Виходячи зі змісту ч. 2, ст. 23 ЦК України та Постанови Пленуму Верховного Суду № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Встановлені у судовому засіданні обставини не свідчать про наявність заподіяння позивачу органами державної влади матеріальної та моральної шкоди. Матеріалами справи не підтверджено винесення відносно позивача будь-яких неправомірних рішень, вчинення дій чи бездіяльності відповідачами. Фактично шкода, про відшкодування якої заявляє позивач, є шкодою, що заподіяна йому внаслідок вчинення відносно нього злочину та визначається сумою викрадених у нього коштів , а не шкодою, яку було заподіяно органом досудового розслідування чи прокуратури. Таким чином позовні вимоги є безпідставними та не ґрунтуються на законі, а тому у задоволенні позову повинно бути відмовлено. Відповідно до ст.88 ЦПК України, так як позивач звільнений від сплати судового збору, у задоволенні його позову відмовлено повністю, тому судові витрати у справі слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed