Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-09 00:00:00

03 жовтня 2014 року позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом, в якому просить виселити [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS]. 30 січня 2015 року до участі у справі в якості співвідповідачів були залучені [PERSON] та [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] вимоги позову в частині виселення його довірителей не визнав, пояснив, що [PERSON] та [PERSON] в спірній квартирі не зареєстровані та не проживають. Щодо виселення [PERSON] не заперечував. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 26 листопада 2007 року уклали кредитний договір № DN80FI00000207. Відповідно до п. 7.1. кредитного договору банк зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 92 480 доларів США строком до 25 листопада 2027 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідач 26 листопада 2007 року уклали договір іпотеки № DN80FI00000207. Згідно з п. 16.3 договору іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 33.40, житловою площею 15.70 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. В серпні 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] про задоволення вимог за кредитним зобов'язанням, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Апеляційний суд Миколаївської області своїм рішенням від 08 липня 2013 року звернув стягнення на однокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 33,4 кв.м., належну [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу № 1411 від 26 листопада 2007 року, надавши ПАТ КБ «ПриватБанк» право продажу від свого імені названої квартири шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, з початковою ціною продажу 343 400 грн. 10.06.2014 року позивачем на адресу відповідача направлялася вимога, відповідно до якої позивач вимагав в тридцятиденний термін з дня отримання цієї вимоги відповідача та всіх зареєстрованих осіб, згідно положень ст.40 ЗУ «Про іпотеку», добровільно звільнити нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS], разом із усіма незареєстрованими у предметі іпотеки членами сім'ї та іншими мешканцями, яка була отримана відповідачем 16.06.2014 року, про що свідчить підпис в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Відповідно до Довідки Форми № 3, виданої ТОВ «Центральний 1» 19.02.2015 року за вихідним № 383, в квартирі [ADDRESS] проживають: [PERSON] (є власником, але не зареєстрована за цією адресою); [PERSON], [INFO], (без родинних відносин з власником, зареєстрований з 20.01.2009 року); [PERSON] (син власника). Згідно відповідей САДР УДМС в Миколаївській області на запит суду, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 12.09.2014 року; [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 05.07.2007 року; [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 20.01.2009 року. Відповідно до ч. 2 ст. 40 ЗК «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення, шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічне положення містить ч. 3 ст. 109 ЖК України, а саме, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення виселяються без надання іншого приміщення. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Отже, враховуючи те, що в квартирі, що є предметом іпотеки, зареєстрований лише [PERSON], позов підлягає частковому задоволенню, а саме в частині виселення [PERSON] Вимоги ж про виселення [PERSON] та [PERSON] є не обгрунтованим, ці особи не зареєстровані в спірній квартирі. За такого, суд вважає за доцільне відмовити в їх задоволенні. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 345 грн. 40 коп.

Outcome: partial