Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

04.11.2019 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що шлюб між нею та відповідачем було зареєстровано 14.05.1986 року. [INFO] від шлюбу народилася донька [PERSON] . На підставі свідоцтва про право власності на житло, яке було видане 22.10.1997 року Відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної ради за №3831, квартира [ADDRESS] була приватизована на неї, [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. На підставі договору міни, що був укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON], останні стали власниками квартири [ADDRESS] . 01.03.2000 року їх право власності на дану квартиру було зареєстровано в Київському БТІ. На підставі договору дарування частини квартири від 10.02.2001 року [PERSON] подарував позивачці свою 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Отже, позивачці належить на праві власності 2/3 частини спірної квартири, а її донці третій особі 1/3 частина вищезазначеної квартири. 08.12.2005 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано, а з січня 2018 року відповідач у спірній квартирі не проживає, залишив її добровільно, забравши усі свої речі, витрат щодо утримання майна він не несе. Реєстрація місця проживання фактично відсутнього тривалий час відповідача за спірною адресою змусило позивачку звертатись до суду з вказаним позовом, у якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою. Ухвалою суду від 11.11.2019 р. відкрито провадження за даним позовом з призначенням справи до підготовчого судового засідання. Протокольною ухвалою суду від 20.12.2019 р. розгляд справи призначено по суті. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, та просила суд винести рішення про задоволення позову, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем його проживання, про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позов, відповідач не подав. Третя особа у справі в судове засідання не з`явилася, надіславши до суду заяву в якій просить проводити судовий розгляд без її присутності. Суд, відповідно до ст.ст. 223, 280, 281 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у відсутність відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечувала позивачка. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлено, що позивачка та відповідач у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.05.1986 року по 08.12.2005 року. (а.с. 9-10). Від зареєстрованого шлюбу мають доньку [PERSON] . На підставі свідоцтва про право власності на житло, яке було видане 22.10.1997 року Відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної ради за №3831, квартира [ADDRESS] була приватизована на неї, [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. (а.с. 5). На підставі договору міни, що укладений був між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON], останні стали власниками квартири [ADDRESS] . (а.с. 6). 01.03.2000 року їх право власності на дану квартиру було зареєстровано в Київському БТІ. На підставі договору дарування частини квартири від 10.02.2001 року [PERSON] подарував позивачці свою 1/3 частину квартири [ADDRESS] . (а.с. 7). Отже, позивачці належить на праві власності 2/3 частини спірної квартири, а її донці третій особі 1/3 частина вищезазначеної квартири. Як зазначила в судовому засіданні позивачка у справі, з січня 2018 року відповідач у спірній квартирі не проживає, залишив її добровільно, забравши усі свої речі, витрат щодо утримання майна він не несе, що підтверджується також актом ЖЕД 310, який містяться в матеріалах справи (а.с. 8). Відповідно до п.1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. З положень ст. 317 ЦК України вбачається, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Положеннями статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим приміщенням у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ч.3 ст.12 , ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення по справі і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач не звертався до суду з вимогою про продовження строку на відсутність у спірній квартирі. Вище викладені обставини свідчать про те, що відповідач не проживає у квартирі за місцем реєстрації без поважних причин тривалий час. Суду не надані докази, які б свідчили про те, що відповідач не проживає в спірній квартирі понад дванадцять місяців з поважних причин. Він виїхав із спірної квартири добровільно, ніяких перешкод у користуванні спірним житлом з боку позивачки відповідачу не чинилися. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи той факт, що відповідач без поважних причин понад дванадцять місяців в квартирі не проживає, суд визнає вимоги позову обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 768.40 грн., оскільки позивачка від сплати такого звільнена.

Outcome: approved