Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

03.05.2019р. [PERSON] , яка в послідуючому (11.01.2020р.) змінила своє прізвище на [PERSON] , звернулася до суду з позовом до відповідача та просить визнати недійсним Договір дарування житлового будинку, укладений 26.04.2018р. між [PERSON] , 1943 року народження та [PERSON] , 1971 року народження, посвідчений приватним нотаріусом Віблим Л.З. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що батько сторін [PERSON] , 1943 року народження, являвся власником будинку [ADDRESS] , який помер [INFO] . Рішенням суду від 26.12.2018р. відповідачу [PERSON] відмовлено в позові до [PERSON] ( на даний час - [PERSON] ) про визнання такою, що втратила право на користування згаданим житловим будинком [ADDRESS] . В процесі судового розгляду даної справи їй стало відомо, що батько сторін 26.04.2018р. подарував відповідачу [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . Стверджує, що до укладення спірного договору дарування , так і після його укладення, батько постійно хворів, виражав ознаки психічного захворювання, тому позов просить задовольнити. 07.06.2019р. по справі відкрито загальне позовне провадження, відповідачу встановлено строк для подання відзиву. 03.07.2019р. представник відповідача подав відзив на позов, в задоволенні якого просить відмовити за безпідставністю. Вважає, що при посвідченні оспорюваного договору нотаріусом було перевірено цивільну дієздатність сторін та їх волевиявлення, а договір укладений у відповідності до вимог діючого законодавства. Зазначає, що згідно Довідки №2697 від 22.12.2017р., виданої Пустомитівською ЦРЛ, [PERSON] , 1943 року народження, на обліку у лікаря-психіатра не перебував , за медичною допомогою не звертався , в якого був присутній органічний розлад з легким когнітивним мнестичним порушенням, та був здатний усвідомлювати фактичний характер і суспільно небезпеку своїх дій та керувати ними. Стверджує, що в позовній заяві позивачем не вказано, які саме його права були порушені внаслідок укладення даного договору, а також позивач не вказує обставин недійсності даного правочину та не надав доказів на їх підтвердження. Ухвалою суду від 30.01.2020р. по справі була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала з вище зазначених підстав, який просить задовольнити повністю. Крім того пояснила, що відповідач являється її рідним братом, з яким їх батько постійно проживав у власному будинку по [ADDRESS] . Вона же за даним адресом не проживає приблизно з серпня 2017 року. Про те, що батько подарував будинок своєму сину - відповідачу по справі, їй стало відомо у липні 2018р., однак з батьком з приводу цього вона не розмовляла, а з братом вона не спілкується. Стверджує, що 3 останніх роки при житті її батько хворів, неодноразово знаходився на лікуванні, мав хворобу Паркінсона та розлади пам`яті. Будинок по [ADDRESS] належав її батькам, частину якого вона успадкувала після смерті матері, яка померла у 2015 р. , там же вона зареєстрована, але відповідач чинить їй перешкоди в користуванні будинком, тому між ними існує спір. Однак не зуміла пояснити, які саме її права були порушені в результаті укладення спірного договору. Представник позивача [PERSON] позов підтримав, який вважає мотивованим та просить такий задовольнити. Вважає, що [PERSON] не підписував договору дарування, оскільки в такому відсутні власноруч написання прізвище, ім`я та по батькові дарувальника. Стверджує, що оспорюваний правочин у відповідності зі ст.224 ЦК України є нікчемним, оскільки такий вчинений без дозволу органу опіки та піклування, а також такий не відповідав внутрішній волі дарувальника та порушує права позивачки. Відповідач [PERSON] , допитаний в судовому засіданні з його згоди в якості свідка показав, що він та його дружина і син проживали постійно з батьком в спірному будинку [ADDRESS] . Батько при житті психічними захворюваннями не страждав та не лікувався з цього приводу, мав хворобу Паркінсона, однак був при пам`яті та все розумів, самостійно ходив і не потребував сторонньої допомоги. Договір дарування був укладений з ініціативи батька, договір укладався в нотаріуса в с.Солонка, який був підписаний там же ним і батьком. Крім того зазначив, що позивач по справі - це його рідна сестра, яка приблизно останніх півтора року до смерті їх батька, з батьком не спілкувалася. На даний час сестра вимагає від нього гроші за частину будинку, однак він відмовляється їх такій давати, так як батька він доглядав один. Із-за цього між ними існує конфлікт, вони не спілкуються та не підтримують стосунків тривалий час. Представник відповідача Милян А.О. в судовому засіданні позов не визнав, в задоволенні якого просить відмовити з підстав, зазначених у відзиві. Третя особа - Приватний нотаріус Віблий Л.З., будучи присутнім в судовому засіданні 30.01.2020р. пояснив, що 26.04.2018р. в його службовому приміщенні ним був посвідчений Договір дарування, укладений між [PERSON] (батьком) та [PERSON] (сином), та ними підписаний там же. Перед посвідченням договору він перевірив дієздатність сторін, зокрема дарувальник був в нормальному стані, його поведінка була адекватною і в нього не виникало будь-яких сумнівів щодо його психічного стану. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, які підтверджені наданими сторонами та дослідженими в судовому засіданні доказами в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Конституцією України ( статті 3,21,24,55 ) встановлено, що всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, права і свободи людини, громадянина захищаються судом відповідно до вимог чинного законодавства. Згідно зі статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачуваних цим Кодексом випадках. Збирання доказів не є обов`язком суду. У відповідності зі ст.81 ЦПК України, на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину, а саме правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 і 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вбачається із Договору дарування житлового будинку від 26.04.2018р., посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблим Л.З., [PERSON] , 1943 р. народження, РНОКПП [NUMBER] ., подарував [PERSON] , 1971 р. народження , РНОКПП [NUMBER] , належний йому на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] . Зазначений будинок належить Дарувальнику на підставі Свідоцтва про право приватної власності на жилий будинок, виданого Виконкомом Пустомитівської міської Ради народних депутатів 20.07.1989 року, за №245, зареєстрованого у Львівському МБТІ 21.07.1989 р. за реєстровим №491. В договорі наявні підписи сторін, такий зареєстровано в реєстрі за №751 ( а.с.26-28). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 122459148 від 02.05.2018 року, приватним нотаріусом Віблим Л.З. здійснено запис про право власності [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на житловий будинок [ADDRESS] на підставі зазначеного вище договору дарування ( а.с.29). Як слідує з довідки Пустомитівської ЦРЛ №2697 від 21.12.2017р., [PERSON] , [INFO] , житель с.Давидів Пустомитівського району, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, за медичною допомогою не звертався, який 21.12.2017р. був оглянутий лікарем-психіатром та лікарем -невропатологом. Діагноз невропатолога: Хв.Паркінсона, фригідна форма. Діагноз психіатра: Органічний розлад з легкими когнітивними мнестичними відхиленнями, продуктивної психосимптоматики не виявлено ( а.с.38). Згідно Висновку судово-психіатричного експерта №21/к від 09.07.2020р., відповісти на питання чи страждав [PERSON] , 1943 р. народження хронічним психічним захворюванням станом на 26.04.2018р. ( на момент підписання договору дарування), та чи міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, за даними матеріалів справи представляється неможливим ( а.с.157-163). Вище зазначеними нормами ЦК України встановлено чіткий перелік підстав визнання недійсності правочину. При цьому позивач як на підставу визнання недійсним оспорюваного договору дарування посилається на те, що такий вчинено без дозволу органу опіки та піклування, та що дарувальник до і після укладення договору постійно хворів, виражав ознаки психічного захворювання, тому такий не відповідає внутрішній волі дарувальника. Щодо твердження позивача про те, що оспорюваний договір вчинено без дозволу органу опіки та піклування, то такі суд не приймає до уваги з врахуванням наступного. Главою 6 «Опіка та піклування» ЦК України врегулювані питання опіки та піклування, яка встановлюється з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права та виконувати обов`язки. Опіка чи піклування встановлюється за рішенням суду, в т.ч. над фізичною особою, яка визнана недієздатною, або в разі обмеження її цивільної дієздатності. Опікун чи піклувальник не має права без дозволу органу опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації ( ст.ст.55-71). Судом не встановлено, що відносно дарувальника [PERSON] у визначеному законом порядку приймалося рішення про визнання його недієздатним (обмежено дієздатним), а також над ним не встановлювалась опіка (піклування). Тому на вчинення дурувальником [PERSON] оспорюваного договору не потребувалося дозволу органу опіки та піклування. Твердження позивача про те, що дарувальник до і після укладення договору постійно хворів та виражав ознаки психічного захворювання, не знайшли свого підтвердження. Зокрема, як слідує з вище зазначеного Висновку №21/к від 09.07.2020р., при проведення експертизи комісія у складі 3-х експертів -психіатрів не підтвердила , що [PERSON] , 1943 р. народження страждав хронічним психічним захворюванням станом на 26.04.2018р. ( на момент підписання договору дарування), та не чи міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Судово-психіатричний експерт [PERSON] , викликаний в суд для роз`яснення даного Висновку пояснив, що за наслідками дослідження наданих медичних документів можна зробити висновок, що [PERSON] при житті мав захворювання Паркінсона, тому потребував постійного лікування. Також такий мав психічні розлади, при укладенні договору дарування у нього могли бути незначні порушення пам`яті, однак такий міг розуміти значення своїх дій та укладати договір. Із-за відсутності опису психічного стану [PERSON] на час підписання договору, неможливо визначити його психічний стан на той час. З приводу тверджень позивача про те, що укладений договір дарування не відповідав внутрішній волі дарувальника слід зазначити наступне. Судом встановлено, що на момент укладення договору дарування [PERSON] (дарувальник) являвся одноособовим власником спірного будинку, який на момент його відчуження не перебував під забороною відчуження, в іпотеці ( п.7 Договору). В п.9 укладеного Договору дарування сторони зазначили, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; їх волевиявлення є вільним та відповідає їх внутрішній волі і дійсним намірам.; договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину і спрямований на реальне настання правових наслідків, що в ньому обумовлені. Згідно ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності визнається право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності закріплений у статті 317 ЦК України, згідно якої власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відтак, посвідчуючи спірний правочин, нотаріус виходив із того, що під час відчуження об`єкта нерухомості заборони на його відчуження немає, а волевиявлення сторін є вільним. Як зазначено у ч.1 статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії) що, однак, не відповідаєфактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У підписаному сторонами договорі дарування житлового будинку значиться, що такий посвідчено нотаріусом у присутності сторін , яким роз`ясненням значення і умови вчиненого правочину і його правового наслідку, встановлено відповідність цього договору дійсним намірам сторін, та сторони підтвердили, що укладання договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі. Відтак відсутні правові підстави для висновку про укладення спірного договору всупереч внутрішній волі дарувальника, а нотаріальне посвідчення правочину (стаття 209 ЦК України) є додатковою гарантією дійсності договору. Відповідно до глави 6 «Встановлення волевиявлення та дійсних намірів особи при вчиненні нотаріальних дій» «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом МЮ України від 22 лютого 2012 року № 296/5, нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності (частина перша статті 3 Закону України «Про нотаріат»). Тому суд приходить до висновку, що твердження позивача, що укладений договір дарування не відповідав внутрішній волі дарувальника, є безпідставними і не можуть братись до уваги судом, оскільки позивачем не було доведено існування таких правових підстав. За правилами ч.3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи наведене та беручи до уваги вставлені судом конкретні обставини справи, суд приходить до висновку, що аргументи позивача та її представника, в сукупності зводяться до неправильного розуміння нею вимог законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, що не може бути підставою для визнання недійсним оспорюваного правочину. З врахуванням встановленого суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що Договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , укладений 26.04.2018р. між [PERSON] , 1943 року народження та [PERSON] , 1971 року народження, посвідчений приватним нотаріусом Віблим Л.З. є недійсним, оскільки на підтвердження заявлених вимог позивач не надала суду жодного належного та допустимого доказу порушення вимог чинного законодавства при його складанні чи посвідченні. Відтак позовні вимоги про його недійсність задоволенню не підлягають повністю. Згідно ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволені позову, судові витрати у виді сплаченого судового збору, понесені позивачем, покласти на позивача. У зв`язку з відмовою в позові, судові витрати, понесені відповідачем та пов`язані з розглядом справи, а саме витрати на професійну правову допомогу у розмірі 13 500, 00 грн., слід покласти на позивача з наступних підстав. Відповідно до ч.ч.4-6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Так, адвокатом Милян А.О. зазначено, що відповідач [PERSON] сплатив 13 500,00 гривень за отримані послуги професійної правничої допомоги, що підтверджується Протоколом узгодження розміру гонорару за професійну правничу допомогу від 04.11.2021р. та Довідкою про отримання-сплату коштів в зазначеному розмірі ( а.с.205). Під час розгляду цивільної справи № 753/15687/15-ц (постанова від 14.11.2018р.) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Outcome: approved