Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-01 00:00:00

03 січня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу укладеного між нею та відповідачем [PERSON] , який було зареєстровано 05 грудня 2003 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Овруцького районного управління юстиції Житомирської області, ктовий запис № 171, а також про стягнення з відповідача на її користь на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі Ѕ частки від всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову і до досягнення дітьми повноліття. Позовні вимоги мотивує тим, що з 05 грудня 2003 року перебуває у шлюбі з відповідачем, який було зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Овруцького районного управління юстиції Житомирської області. Від даного шлюбу у подружжя народилося двоє дітей, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач бажає розірвати шлюб, оскільки за останні роки сімейне життя між нею та відповідачем погіршилося, зникло почуття любові та поваги, виникали сварки та скандали. В сім`ї склалися напружені відносини, які негативно впливають на неповнолітніх дітей. Такі обставини призвели до того, що позивач з відповідачем стали чужими людьми, спільного господарства не ведуть, подружніх відносин не підтримують, протягом декількох років проживають окремо. Всі спроби примиритися не дали позитивного результату, а тому збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача. Діти проживають разом з позивачем та знаходяться на її повному утриманні. Відповідач лише періодично надає деякі кошти на утримання дітей, хоча отримує достатньо коштів і має змогу надавати матеріальне забезпечення дітям. За таких обставин просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у частці від заробітку. Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилася. Подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд позов задоволити. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився. 27.02.2020 року відповідачем подано відзив на позов, з якого вбачається, що відповідач не заперечує щодо розірвання шлюбу між ним та позивачкою, а в частині стягнення з нього аліментів в розмірі Ѕ частки від всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, заперечує та просив відмовити у зв`язку з безпідставністю таких вимог. Як підставу своїх заперечень щодо стягнення з нього аліментів наводить те, що на сьогоднішній день між відповідачем та позивачем немає спору про надання коштів на утримання дітей, відповідач щомісячно надає кошти на утримання дітей, перераховуючи їх на картковий рахунок позивача на суму не менше 7000,00 гривень і коли дозволяють обов`язки військової служби перебувати з сім`єю з дітьми то відповідач взагалі бере на себе утримання дітей. Також, звернув увагу суду на те, що кошти які він надає на утримання дітей перевищують 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з огляду на це спору між сторонами щодо утримання дітей немає та не може бути. Окрім того, діти зареєстровані і перебувають на обліку осіб, що потребують забезпечення житловим приміщенням разом з відповідачем за адресою його перебування, як члени сім`ї військовослужбовця по місцю проходження служби в м.Київ. також, діти проживають у квартирі матері відповідача, а комунальні послуги оплачуються за рахунок відповідача з урахуванням пільг, які надані йому як учаснику бойових дій. При цьому відповідач не заперечує щодо проживання дітей разом з ним у м.Київ і питання щодо місця проживання дітей сторонами не вирішувалося. З невідомих причин позивач взагалі ігнорує спілкування з відповідачем, а також забороняє дітям спілкуватися з останнім. Крім того, відповідач має зауваження щодо способу виховання позивачкою дітей, а також щодо їх успішності в навчанні. Позивачкою ставиться питання про стягнення аліментів в максимальному розмірі, не дивлячись на те, що відповідач має ряд хронічних захворювань і останнім часом перебуває на лікуванні, що вимагає додаткових витрат, а також на даний час вирішується питання про встановлення відповідачу інвалідності та звільнення з військової служби. Також, квартира в якій на даний час проживає позивач разом з дітьми, надана матір`ю відповідача для користування ним разом з дітьми, при умові що відповідач забезпечує останню ліками, як інваліда І групи. Позивач працює в ТОВ «Мукачівська швейна фабрика» і отримує заробітну плату у розмірі близько 20 000,00 гривень. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов до переконання, про часткове задоволення позову на підставі наступного. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 05 грудня 2003 року укладено шлюб, який було зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Овруцького районного управління юстиції Житомирської області, актовий запис за № 171 (свідоцтво про одруження серії № [NUMBER] , а.с.5). Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частиною п`ятою ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями частин третьої та четвертої ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. За ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що позивач наполягає, а відповідач не заперечив шодо розірвання шлюбу, подружжя шлюбних стосунків не підтримує, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Суд вирішуючи справу про розірвання шлюбу, перш за все виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, та позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача та відповідача, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Статтею 113 СК України, передбачено право особи, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачем не подано заяви про її бажання відновити дошлюбне прізвище, а тому суд вважає за можливе залишити їй прізвище « [PERSON] ». Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей, суд констатує наступне: Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; зловживання процесуальними правами недопустиме (ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 44, 76-82 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.77 ч. 2 ЦПК України). Про задоволення позову рішення може бути прийняте лише за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог ( ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України). Судом встановлено, що за час шлюбу в подружжя « [PERSON] » народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 06.05.2004 року, а.с.6) та донька - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 27.11.2012 року, а.с.7). Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесіє Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989p., батько (- ки) або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення знайшло своє відображення в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч.2 ст.51 Конституції України) закріплюється в сімейному законодавстві (ст. 180 СК України). Відповідно із ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частини 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших представників дитини, разом з якими проживає дитина. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Положеннями статті 183 СК України передбачено, що розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України. Згідно до ч. 1 ст. 184 СК України і роз`яснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № З «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі; вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При прийнятті рішення щодо розміру аліментів суд виходить з прожиткового мінімуму для дитини встановленого Законом України «Пpo Державний бюджeт на 2020 рік», який на період з 01 січня 2020 року по 30 червня 2020 становить: для дитини віком від 6 років до 18 років - 2218 гpивень. Законом України від 17.05.2017 № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу ст.182 викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Закон не містить вимоги визначення точного розміру аліментів суто як половини відповідного розміру прожиткового мінімуму на дитину, відповідні розміри прожиткового мінімуму є не абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв`язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат тощо. Слід враховувати також, що за наявності для того підстав, істотної зміни обставин, законодавства тощо, сторони не позбавлені права ставити в подальшому питання про зміну розміру стягуваних аліментів, зміну способу стягнення, участь у додаткових витратах і т.ін. Згідно частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення знайшло своє відображення в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) та закріплюється в сімейному законодавстві (ст. 180 СК України). Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. З матеріалів справи вбачається, що відповідач починаючи з серпня 2019 року щомісячно надає матеріальне забезпечення дітям, перераховуючи кошти на картковий рахунок позивача та сина [PERSON] , на загальну суму за період з 17.08.2019 року по 16.01.2020 року - 41 150,78 гривень (а.с.33-42). Щодо твердження відповідача, що він повністю бере утримання дітей на себе на час відпусток чи вихідних, на підтвердження чого додав виписки з карткового рахунку (а.с.43-45) то такі не можуть бути взяті судом до уваги оскільки надані суду квитанції про видачу готівки не можуть свідчити про те, що вказанів кошти були спрямовані на потреби дітей. Однак, суд враховує ту обставину, що відповідач має ряд захворювань та потребує лікування (а.с.31, 32, 46-49), що в свою чергу потребує матеріальних витрат. Проаналізувавши надані в судовому засіданні докази в їх сукупності, позицію позивача та відповідача, враховуючи в першу чергу якнайкраще забезпечення інтересів дитини, та те, що спільні діти сторін проживає разом із позивачем в наданій матір`ю відповідача квартирі, відповідач систематично надає матеріальне утримання дітям та необхідність за загальним правилом дотримання паритету (рівності) батьків у виконанні обов`язку з матеріального утримання дітей, якщо не встановлено і не доведено підстав для відступу від такого паритету та дійшов висновку, про наявність підстав для задоволення позову та визначення аліментів у розмірі 1/3 частини всіх видів доходу відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, оскільки доказів, які б давали підстави стягувати з відповідача аліменти в більшому чи меншому розмірі сторонами не надано та судом не встановлено. Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць, згідно із вимогами ст. 430 ЦПК України, підлягає негайному виконанню. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved