Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

02.08.2018 року позивач звернувся до відповідача із вказаним позовом, яким просив визнати дійсним Договір купівлі-продажу нерухомого майна 2/5 частини домоволодіння по вул. 4 Лінія, № 7, укладений 10.10.2000 року між сторонами. Вказував, що 10.10.2000 р. він придбав у відповідача 2/5 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будов і споруд, оформивши договір купівлі-продажу на Універсальній товарній біржі «Фенікс», однак через необізнаність сторін договір купівлі-продажу частини домоволодіння не був нотаріально посвідчений, а лише зареєстрований на біржі. Після укладання договору відповідач звільнив частину домоволодіння від особистих речей та майна, передав позивачу ключі від нього, технічну документацію, водночас позивач почав користуватися спірною частиною домоволодіння та продовжує нею користуватись по теперішній час. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він не має можливості розпоряджатися належним йому майном, оскільки даний договір не був посвідчений нотаріально. Продавець ніяких претензій не предявляє, однак від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу ухиляється. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не зявився, повідомлявся судом про розгляд справи належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, повідомлявся судом про розгляд справи належним чином, причини неявки суду не повідомив.\~ Згідно ухвали суду проводиться заочний розгляд справи. Дослідивши надані докази, встановивши фактичні обставини, суд виходить з такого. 2/5 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель та споруд, які знаходяться за адресою: м. Миколаїв, вул. 4 Лінія, 7, належали [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Ленінським РВК м. Миколаєва від 04.09.2000 року, за № 2-734, зареєстрованого в Миколаївському БТІ від 04.09.2000 р. за №14630. 10.10.2000 р. на Універсальній товарній біржі «Фенікс» був зареєстрований Договір купівлі-продажу 2/5 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будов і побутових споруд, які знаходяться за адресою: м. Миколаїв, вул. 4 Лінія, 7, укладений між [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], - з іншої сторони. Претензій сторони один до одного не мали, всі умови договору купівлі-продажу дотримані. Проте на даний час нотаріальне посвідчення договору неможливе. На час укладання договору купівлі-продажу сторони ухилились від його нотаріального посвідчення. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.ст.57,58 Конституції України, ст.5\~ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Відповідно до положень п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у жовтні 2000 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Згідно із ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обовязковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2 ст.47 ЦК УРСР передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов'язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. Згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин. Разом з тим, позивач на теперішній час не має можливості зареєструвати своє право власності на спірну частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будов і споруд на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з відповідачем, через те, що на час укладання договір не був нотаріально посвідчений, а відповідно його форма не відповідала формі, передбаченій діючим законодавством. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд оцінює докази відповідно до вимог ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що позивач не має можливості усунути порушення його прав на теперішній час в позасудовому порядку, суд вважає, що заявлені вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved