Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

03.12.2013 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулося в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом. У судове засідання представник позивача не з'явився але надав суду заяву про те, що позов підтримує та просить справу розглянути у його відсутність. Із позову вбачається що 27.09.2007 року між ПАТ «Дельта Банк» та відповідачем був укладений Кредитний договір № 001-04098-270907, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит. Проте, відповідач всупереч умовам кредитного договору та вимогам чинного законодавства України, не сплатив щомісячні платежі на повернення кредиту, у строк, встановлений Кредитним договором, зокрема, відповідно до графіку погашення кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості. Згідно з розрахунком заборгованості по кредитному договору, що додається, загальний розмір невиконаних зобов'язань відповідача перед позивачем станом на 24.10.2013 року становить 3560,85 гривень (три тисячі п'ятсот шістдесят гривень 85 коп.). На підставі вищевикладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитом у розмірі 3560,85 гривень (три тисячі п'ятсот шістдесят гривень 85 коп.). , а також судові витрати. У судове засідання відповідач з'явився, надав суду клопотання про застосування строків позовної давності та що він проти позову заперечує. Проаналізувавши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, що об'єктивно підтверджується кредитним договором (а.с. 7-8), довідками-розрахунками (а.с. 5-6). Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо) , які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Як вбачається із матеріалів справи, 27.09.2007 року між ТОВ «Комерційний банк «Дельта», правонаступником усіх прав та обов'язків якого є ПАТ «Дельта Банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 001-04098-270907, відповідно до п.1.2 якого позивач відкрив відповідачеві картковий рахунок із самостійним розрахуванням банком ліміту. Моментом надання позивачем кредиту визначено день здійснення операції за допомогою картки або день утримання платежів за умови відсутності на рахунку власних коштів відповідача. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність, тривалістю у три роки. Згідно із ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, оскільки свої зобов'язання по сплаті встановлених платежів відповідач не став виконувати з 05.05.2009 року, відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, право звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості у позивача виникло з 05.05.2012 року. До суду ж з даним позовом, позивач ПАТ «Дельта Банк» звернувся 03.12.2013 року, тобто з пропуском строку позовної давності. При розгляді справи в суді відповідач просив про застосування позовної давності. Посилання позивача на те, що строк позовної давності при зверненні до суду не пропущено, оскільки договір діє до повного виконання зобов'язань, є неспроможними, спростовуються положеннями ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст.252 ЦК України, відповідно до яких строком є певний період у часі, і саме зі спливом його пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Належних і допустимих доказів, які б свідчили про визначення сторонами строку дії договору, як того вимагає закон, позивачем не надано. За таких обставин, та враховуючи положення статей 251, 252, 256, 257, 261, 264, 1050 ЦК України суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed