Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

02.10.2020 [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до Державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод», треті особи: Управління держпраці у Миколаївській області, Державний концерн «Укроборонпром», в якому просить: визнати незаконними та скасувати Наказ Державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод» «Про скорочення штатного розпису» № 207 від 22.09.2020 та Повідомлення №1516 від 22.09.2020 «Про звільнення у зв`язку з скороченням штатного розпису» яке прийняте на підставі даного наказу. В обґрунтування позову зазначив, що працює на посаді начальника юридичного відділу Державного підприємства « Миколаївський бронетанковий завод» (далі ДП «МБТЗ») з 23.12.2019. Комісією ДП «МБТЗ» 22.09.2020 позивачу вручено Повідомлення №1516 від 22.09.2020 «Про звільнення у зв`язку з скороченням штатного розпису», в якому зазначено, що посада начальника юридичного відділу на підприємстві згідно Наказу директора №207 від 22.09.2020 підлягає скороченню, та у відповідності до вимог п.1 ст. 40 КЗпП України його буде звільнено з займаної посади з 25.11.2020. Також зазначено, що можливості його розміщення на посадах, які б відповідали його профілю, на підприємстві не має. Позивач вважає Наказ №207 від 22.09.2020 та Повідомлення №1516 від 22.09.2020 незаконними та такими що підлягають скасування в зв`язку з тим, що реорганізація підприємства не проводилась, наказ не містить обґрунтування та викладу обставин щодо дійсної необхідності скорочення чисельності працівників, скорочення всіх працівників (двох) юридичного відділу призведе до позбавлення ДП «МБТЗ» юридичного контролю та підтримки, в порушення вимог ч.3 ст. 49-2 КЗпП України йому не було запропоновано будь-якої іншої роботи на підприємстві, хоча відповідно до «Змін до штатного розпису ДП «МБТЗ»», які затверджені директором заводу 16.09.2020 та погоджені рішенням ДК «Укроборонпром» № UOP 6.2-7206 від 21.09.2020 посада юрисконсульта залишилась на підприємстві та мала бути йому запропонована. Ухвалою суду від 07.10.2020 відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 31.12.2020 позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить: визнати незаконним та скасувати Наказ Державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод» «Про скорочення штатного розпису» №207 від 22.09.2020 та Повідомлення № 1516 від 22.09.2020 «Про звільнення у зв`язку з скороченням штатного розпису», яке прийняте на підставі даного наказу; поновити [PERSON] на посаді начальника юридичного відділу Державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод»; стягнути з ДП «Миколаївський бронетанковий завод» на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу; здійснити розподіл судових витрат. В заяві про збільшення позовних вимог позивач посилається на те, що на момент звернення до суду з позовом він працював в ДП «МБТЗ» та в разі задоволення його позову він мав би залишитися працювати на підприємстві. Проте, 25.11.2020 позивача було звільнено з посади начальника юридичного відділу ДП «МБТЗ» на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, що стало підставою для збільшення позовних вимог та доповнення їх пунктами про поновлення на посаді начальника юридичного відділу ДП «МБТЗ» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 18.01.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому директор ДП «МБТЗ» просив відмовити у задоволенні позову посилаючись на наступне: - зміни до штатного розпису ДП «МБТЗ» затверджені директором 16.09.2020 та погоджені ДК «Укроборонпром» відповідно до листа від 21.09.2020 № UOP 6.2-7206, звільнення позивача також відбулось за згодою ДК «Укроборонпром», наданою в листі від 21.09.2020 № UOP 6.3-11059; - зазначення в наказі №207 слів «у зв`язку з реорганізацією» є технічною помилкою, яка виправлена наказом №267 від 19.11.2020 відповідно до якого скорочення штатного розпису відбувається в зв`язку з змінами в організації виробництва та праці; - положення ч.3 ст. 49-2 КЗпП України виконані належним чином, оскільки на час прийняття наказу №207 та до часу звільнення позивача були відсутні вакантні посади, що відповідали би професії, спеціальності, освіті, кваліфікації позивача, про що позивачу зазначено у повідомленні №1516, 23.09.2020 позивачу було запропоновано всі інші вакантні посади, але від отримання переліку таких посад відповідач відмовився про що складено акт №1551 від 23.09.2020 та 08.10.2020 позивач розписався про отримання переліку вакантних посад; - посада юрисконсульта не пропонувалась позивачу, оскільки вводилась відповідно до нового штатного розпису з 26.11.2020, тобто після звільнення позивача, яке відбулось 25.11.2020; - переважне право на залишення на роботі, передбачене ст. 42 КЗпП України, на позивача не розповсюджується, оскільки на підприємстві існувала одна посада начальника юридичного відділу, яка скорочувались, а тому були відсутні працівники з якими мав проводитися порівняльний аналіз більш високої кваліфікації. 13.01.2021 до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якому він зазначає, що відповідачем у відзиві підтверджено той факт, що йому не пропонували нову посаду юрисконсульта, відповідачем не надано доказів того, що зміни до штатного розпису затверджені директором підприємства 16.09.2020 та погоджені ДК «Укроборонпром» 21.09.2020, не надано доказів (первинних документів) на підставі яких відбулись зміни до штатного розпису, не зазначено які обставини спричинили раптову зміну в організації виробництва і праці на ДП «МБТЗ» та зумовили директора ДП «МБТЗ» внести зміни до штатного розпису підприємства. Позивач стверджує, що 23.09.2020 йому не пропонували вакантні посад окремим списком та він не відмовлявся від його отримання, що підтверджується самим актом, наданим відповідачем, в якому відсутні час та місце де саме йому начебто пропонувався для вручення окремий список переліку посад, відсутні підписи осіб які начебто складали цей акт, а саме підписи заступника голови ПК ППО [PERSON] та юрисконсульта [PERSON] . Також позивач у відповіді на відзив зазначає нові обставини, які передували його звільненню, та свідчать про існування в діях директора ДП «МБТЗ» незаконного умислу щодо звільнення позивача з посади начальника юридичного відділу. 19.01.2021 до суду надійшов відзив ДП «МБТЗ» на заяву про збільшення позовних вимог в якому зазначено, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, оскільки позивач звільнений 25.11.2020, в той же день отримав копію наказу та трудову книжку, а позовна вимога про поновлення на роботі заявлена позивачем 31.12.2020. Також зазначає, що заява позивача про збільшення позовних вимог є фактично поданням окремого позову із іншим предметом та підставами. 18.01.2021 позивачем подано до суду відповідь на відзив на заяву про збільшення позовних вимог, в якій останній вказує на те, що оскільки його було звільнено без законних підстав згідно Наказу №207 від 22.09.2020 та Повідомлення №1516 від 22.09.2020, які є предметом оскарження у даній справі , то збільшення ним позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є похідними вимогами, які пов`язані підставами з заявленими вимогами в поданій позовній заяві, а тому вказане збільшення не є окремим позовом для подачі якого ч.1 ст. 233 КЗпП України визначений місячний строк. 29.01.2021 до суду надійшли пояснення ДК «Укроборонпром» з яких вбачається, що третя особа заперечує проти задоволення позовних вимог та просить відмовити [PERSON] в задоволенні позову в повному обсязі виходячи з наведеного. Так, в поясненнях ДК «Укроборонпром» зазначено про неналежній спосіб захисту, обраний позивачем, щодо скасування наказу №207 від 22.09.2020, оскільки виходячи з положень ст.ст. 64,65 ГК України, п. 7.2, 7.5 Статуту ДП «МБТЗ» прийняття рішення про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, є виключною компетенцією директора відповідача та складовою права на управління діяльність ДП «МБТЗ», що також підтверджується практикою Верховного Суду з цього питання. Також ДК «Укроборонпром» в поясненнях зазначає про те, що заява позивача про збільшення позовних вимог фактично є поданням нового окремого позову із іншим предметом та підставами, що виключає можливість розгляду такої заяви. Щодо фактичних підстав позову ДК «Укроборонпром» вказує на наступне: - доводи позивача про те, що оскаржуваний наказ №207 від 22.09.2020 стосується реорганізації ДП «МБТЗ» як форми припинення юридичної особи, не відповідають фактичним обставинам, оскільки недоліки у формулюванні наказу були усунуті Наказом №267 від 19.11.2020 «Про внесення змін до наказу №207 від 22.09.2020; - скорочення працівників юридичного відділу не може розглядатися як підстава для скасування оскаржуваного наказу, оскільки правова робота на підприємстві може здійснюватися не лише через створений у її складі структурний підрозділ (юридична служба, відділ); - доводи позивача щодо не запропонування йому вакантних посад спростовуються наданими відповідачем доказами - актом від23.09.2020 №1551 «Про відмову отримати перелік вакантних посад», та переліком вакантних посад, отриманих позивачем 08.10.2020. 17.03.2021 до суду надійшла відповідь позивача на пояснення третьої особи, яка за змістом аналогічна відповідям позивача від 13.01.2021 та 18.01.2021 на відзиви ДП «МБТЗ». В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, відповідям на відзиви та у запереченнях на пояснення третьої особи, просив позов задовольнити. Представник відповідача ДП «МБТЗ» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, надав пояснення аналогічні відзивам на позов та на заяву про уточнення позовних вимог. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про поважність причин неявки суд не повідомив, в поясненнях ДК «Укроборонпром» наданих до суду, зазначено про безпідставність визначення ДК «Укроборонпром» як третьої особи, оскільки рішення у справі жодним чином вплинути на його права або обов`язки щодо однієї із сторін. Представник третьої особи Управління держпраці у Миколаївській області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив, пояснення на позовну заяву до суду не надано. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що з 23 грудня 2019 року [PERSON] працював на посаді начальника юридичного відділу ДП «МБТЗ». Відповідно до наказу №207 від 22.09.2020 у зв`язку з реорганізацією державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод», забезпечення відповідності фактичної чисельності штату працівників заводу граничній та відповідно до рішення ДК «Укроборонпром» від 21.09.2020 №UOP 6.2-7206, директором ДП «МБТЗ» наказано скоротити з 25.11.2020 певну кількість посад, в тому числі посади начальника юридичного відділу та юрисконсульта 1 категорії. Наказом №267 від 19.11.2020 внесено зміни до наказу №207 від 22.09.2020 абзац 1 якого викладено в наступній редакції: «У зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та відповідно до узгоджених ДК «Укроборонпром» від 21.09.2020 №UOP 6.2-7206 змін до штатного розпису державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод». Зі Змін до штатного розпису державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод» затверджених 16.09.2020 директором підприємства [PERSON] та погоджених ДК «Укроборонпром» 21.09.2020 №UOP 6.2-7206, на якіє посилання в наказі №207 від 22.09.2020, вбачається, що на ДП «МБТЗ» заплановано виведення ряду посад серед яких - начальника юридичного відділу та юрисконсульта 1 категорії, а також введення ряду посад серед яких наявна посада юрисконсульта. Таким чином судом встановлено, що у відповідача відбулися змінами в організації виробництва і праці, а саме, скорочення чисельності штату працівників. 22.09.2020 [PERSON] вручено під розпис Повідомлення №1516 від 22.09.2020, в якому останнього повідомляють про звільнення із займаної посади на підставі пункту 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням посади начальника юридичного відділу з 25.11.2020, а також повідомляють про те, що можливості розміщення його на посадах, які б відповідали його профілю, на підприємстві немає. 23.09.2020 складено акт №1551 відповідно до якого 23.09.2020 після вручення [PERSON] повідомлення про наступне звільнення у зв`язку із скороченням, йому запропоновано окремим списком перелік вакантних посад, від отримання якого [PERSON] відмовився. Вказаний акт підписаний: заступником директора з комерційних питань [PERSON] , заступником директора з перспективного розвитку [PERSON] , головним економістом [PERSON] , головних бухгалтером [PERSON] , головним інженером [PERSON] , начальником відділу кадрів та організаційного [PERSON] , начальником служби безпеки [PERSON] . У вказаному акті також зазначені посади та прізвища - заступника голови ПК ППО [PERSON] та юрисконсульта [PERSON] , але вказаними особами акт не підписаний. 08.10.2020 [PERSON] вручено під розпис перелік вакантних посад, які пропонуються начальнику юридичного відділу [PERSON] , у зв`язку зі скороченням його посади станом на 08.10.2020. Листом №UOP 6.3-11059 від 21.10.2020 ДК «Укроборонпром» погодив звільнення [PERSON] з посади начальника юридичного відділу за умови дотримання вимог законодавства, що регулюють порядок вивільнення працівників. Наказом №БЗ00000637к-671 від 19.11.2020 [PERSON] звільнено 25.11.2020 з посади начальника юридичного відділу ДП «МБТЗ» за п.1 ст. 40 КЗпП України (через скорочення штату) на підставі попередження від 22.09.2020 №1516. З наказом про звільнення [PERSON] ознайомлений 25.11.2020 про що свідчить його підпис та не оспорювалось позивачем в судовому засіданні. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Частиною 2 статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. Згідно з позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18 (провадження № 61-393св19), від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17 (провадження № 61-8393св20), від 27 травня 2021 справа № 201/6689/19 (провадження № 61-5965св20) суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення. В зв`язку з викладеним, суд приходить до переконання про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] про визнання незаконним та скасування Наказу №207 від 22.09.2020 та Повідомлення №1516 від 22.09.2020, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстави, зазначеній у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України). Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення (Постанова Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Отже, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Судом установлено, що зміни в організації виробництва і праці в ДП «МБТЗ» підтверджується наказом директора підприємства №207 від 22.09.2020 та змінами до штатного розпису підприємства, затвердженими директором 16.09.2020 та погодженими ДК «Укроборонпром» 21.09.2020 №UOP 6.2-7206. Згідно з частинами другою та третьою статті 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Судом установлено, що на момент попередження [PERSON] про вивільнення 22.09.2020 останньому не пропонувались вакантні посади наявні на підприємстві, що підтверджується Повідомленням №1516 від 22.09.2020, в якому зазначено, що можливості розміщення його на посадах, які б відповідали його профілю, на підприємстві немає. Наданий представником відповідача Акт №1551 від 23.09.2020 «Про відмову отримати перелік вакантних посад», суд оцінює критично, оскільки він викликає обґрунтовані сумніви у його достовірності. Так, в самому акті зазначено: «23.09.2020 після вручення [PERSON] повідомлення про наступне звільнення у зв`язку зі скороченням, йому запропоновано окремим списком перелік вакантних посад. [PERSON] відмовився його отримати для ознайомлення». Проте, повідомлення про звільнення [PERSON] було вручено 22.09.2020, а не 23.09.2020, як про це зазначено в акті, та в самому повідомленні зазначено про відсутність вакантних посад. По-друге, в акті відсутні підписи двох працівників підприємства ( [PERSON] та [PERSON] ), які начебто були присутні при його складанні. По-третє, до акту не додано списку переліку вакантних посад, який начебто пропонувався [PERSON] , що унеможливлює перевірку існування вакантних посад станом на момент вручення позивачу повідомлення про звільнення. Щодо переліку вакантних посад, які пропонуються начальнику юридичного відділу [PERSON] , у зв`язку із скороченням його посади станом на 08.10.2020, то у ньому відсутня посада юрисконсульта, яка вводилась в штатний розпис підприємства Змінами до штатного розпису ДП «МБТЗ» затвердженими 16.09.2020 директором підприємства [PERSON] та погодженими ДК «Укроборонпром» 21.09.2020 №UOP 6.2-7206 та якими були виведені з штатного розпису посада позивача - начальника юридичного відділу та посада юрисконсульта 1 категорії. Не заслуговують на увагу доводи представника відповідача про те, що на момент звільнення [PERSON] 25.11.2020 посади юрисконсульта не існувало, оскільки вона вводилась лише з 26.11.2020, з огляду на те, що виведення посади позивача та введення нової посади юрисконсульта відбувалось одночасно та одним розпорядчим документом Змінами до штатного розпису. Крім того, як встановлено в судовому засіданні [PERSON] , який займав посаду юрисконсульта 1 категорії та яка підлягала скороченню відповідно до наказу №207 від 22.09.2020, був переведений на нову посаду юрисконсульта відповідно до наказу №БЗ00000677к-603 від 25.11.2020. Аналогічно, [PERSON] , який займав посаду начальника відділу кадрів та організаційний та яка підлягала скороченню, був переведений на нову посаду начальника управління персоналом та адміністративно, відповідно до наказу №БЗ00000653к-604 від 25.11.2020. Вказані обставини підтверджують, що на момент звільнення [PERSON] 25.11.2020 існувала щонайменше одна посада юрисконсульта, яка відповідала спеціальності, освіті, кваліфікації, досвіду позивача, але не була йому запропонована. Таким чином, суд вважає, що звільнення [PERSON] відбулось з порушенням ч.2 ст. 40 ч.3 ст. 49-2 КЗпП України. Разом з цим, в судовому засіданні представником позивача заявлено про застосування строків позовної давності. Оцінюючи такі доводи представника відповідача суд враховує наступне. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Тобто, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Статтею 234 цього ж Кодексу встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП України, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Як встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON] звільнений 25.11.2020, в той же день отримав копію наказу про звільнення та копію трудової книжки, а до суду з позовом про поновлення на роботі [PERSON] звернувся 31.12.2020, тобто з пропуском встановленого ст. 233 КЗпП України місячного строку для звернення до суду з даним позовом, оскільки останній день місячного строку звернення до суду 28.12.2020. Позивач не навів поважних причин пропуску місячного строку звернення до суду, посилаючись на те, що цей строк ним не був пропущений, оскільки до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про скорочення штатного розпису та повідомлення про звільнення у зв`язка із скороченням штатного розпису він звернувся 02.10.2020 та сподівався що справа буде розглянута до його звільнення. Вважає, що оскільки його було звільнено без законних підстав згідно наказу №207 від 22.09.2020 та повідомлення №1516 від 22.09.2020, які є предметом оскарження у даній справі, то збільшення позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними вимогами, які пов`язані підставами з заявленими первісними вимогами, тому збільшення позовних вимог не є окремим позовом для подачі якого встановлений ч.1 ст. 233 КЗпП України місячний строк. Суд не погоджується з такими доводами позивача з огляду на обставини справи та позицію Верховного Суду. Так, у Постанові Верховного Суду 09.07.2020 справа №922/404/19розяснено, що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви. У первісній редакції позовної заяви позивач просив суд визнати незаконними та скасувати Наказ ДП «МБТЗ» «Про скорочення штатного розпису» № 207 від 22.09.2020 та Повідомлення №1516 від 22.09.2020 «Про звільнення у зв`язку з скороченням штатного розпису» яке прийняте на підставі даного наказу. При цьому жодних вимог майнового характеру позивач не заявляв. В заяві про збільшення позовних вимог позивач фактично заявляє нові (додаткові) вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тобто заява позивача про збільшення позовних вимог є фактично поданням окремого позову з іншим предметом та підставами позову, що виключає можливість розгляду поданої позивачем заяви в якості збільшення розміру заявлених позовних вимог. Оскільки заява позивача від 31.12.2020 про збільшення позовних вимог була прийнята судом, то ці вимоги були розглянуті по суті, але до них мають бути застосовані вимоги ч.1 ст. 233 КЗпП України. Таким чином суд приходить до переконання, що вимоги позивача про поновлення його на роботі є обґрунтованими, однак не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України, оскільки позивач не навів поважних причин пропуску строку, так як будь-яких перешкод звернутися до суду за захистом порушеного права у місячний термін у нього не було.

Outcome: dismissed