Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

03.11.2021 [PERSON] звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із заявою видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: - заборонити [PERSON] перебувати в місці спільного проживання (перебування) з [PERSON] та їх сина [PERSON] за адресою: [ADDRESS] а також і біля місця навчання сина ближче ніж 1000 метрів з понеділка по п`ятницю та в один з вихідних днів, в який [PERSON] не приїздить до дитини в залежності від його графіку роботи, щодо способу і участі виховання та спілкування з сином, з урахуванням судового рішення 359/6726/20; - заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори з [PERSON] та їх сином [PERSON] або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб з понеділка по п`ятницю та в один з вихідних днів, в який [PERSON] не приїздить до дитини в залежності від його графіку роботи щодо способу і участі виховання та спілкування з сином, з урахуванням судового рішення 359/6726/20; - заборонити [PERSON] чинити перешкоди у користуванні спільним майном, а саме: спільною квартирою за адресою [ADDRESS] , та дитячими речами і одягом, зобов`язати [PERSON] повернути нашій дитині всі її речі та одяг. Обґрунтовуючи подану заяву, [PERSON] зазначила, рішенням Білопільського районного суду Сумської області цивільній справі №359/6726/20 від 19 серпня 2021 року, залишеним в силі постановою Сумського апеляційного суду від 19 жовтня 2021року, було задоволено її позов та визначене місце проживання їх спільної із [PERSON] дитини, сина [PERSON] , з матір`ю, визначено батьку участь у вихованні сина шляхом періодичних побачень один раз в тиждень, субота чи неділя, залежно від робочого графіку матері за її адресою. Вказує, що на даний період часу вона з малолітнім сином [PERSON] проживає в їх спільній з заінтересованою особою кредитній квартирі за адресою [ADDRESS] . Не дивлячись на те, що судове рішення набуло законної сили 19.10.21 [PERSON] його виконує не в повному обсязі, її колишній чоловік, приїздить до неї до дому, коли йому заманеться та забирає дитину, налаштовуючи її проти заявника, вчиняє сварки. Назад дитину вона забирає лише з поліцією, бо [PERSON] добровільно не віддає сина, а також відмовляється віддавати речі дитини, чим вчиняє економічне насильство. При цьому вказує, що більша частина речей була придбана заявником. В котрий раз 27.10.21 заявником був викликаний наряд поліції з причини, що [PERSON] не віддає дитину, не віддає дитині його речі, одяг. Вказує, що [PERSON] перебуває на обліку в поліції за місцем проживання як кривдник, окрім цього відносно нього розпочато кримінальне провадження за ч. 4 ст.358 КК України. Також зазначає, що відносно [PERSON] було складено три протоколи про адміністративне правопорушення за ч.1 173-2 КупАП, однак суд при розгляді справи № 359/7061/20 обмежився усним зауваженням. Зважаючи на викладене, заявник вважає, що є особою, яка зазнала домашнього економічного насильства, а також вважає, що для того, щоб забезпечити дієвий та ефективний спосіб захисту від повторного вчинення домашнього насильства необхідно до [PERSON] застосувати обмежувальний припис з переліком вказаних нею обмежень. Ухвалою від 03.11.2021 відкрито провадження у справі та призначено до судового засідання (а.с. 64-65). 05.11.2021 представником заінтересованої особи [PERSON] - адвокатом Куксюком А.Л. було подано заперечення проти заяви про видачу обмежувального припису (а.с.95-100), за змістом яких просять відмовити у задоволенні поданої заяви. Зокрема зазначають, що доводи заявника, що [PERSON] вчиняє економічне насильство, а саме не віддає дитячі речі, за що заявниця бажає заборонити заінтересовані особі перебувати в місці проживання (перебування) колишньої дружини та із сином, не відповідають обставинам справи. Зокрема, зазначає, що 31 жовтня 2021 року [PERSON] подав до Верховного Суду касаційну скаргу та оскаржив рішення судів у справі №359/6726/20, а також, що із серпня 2020 року та станом на дату подачі даних заперечень [PERSON] фактично проживає із батьком [PERSON] . Посилаючись на висновок органу опіки та піклування Пристоличної сільської ради та інші зібрані в цивільній справі документи зазначив ним створені належні умови для проживання та розвитку, дитини, при цьому з його заробітної плати систематично відраховуються аліменти на утримання сина, який фактично проживає з батьком. Також вказує, що згідно довідки №20348/109/1200/01 від 04.11.2021р. Бориспільського районного управління ГУ НП в Київській області [PERSON] не перебуває на обліку як кривдник, що повністю спростовує твердження заявника. Звертає увагу, що матеріали про адмінправопорушення щодо нього складалися більше року тому, і з того часу жодних подібних справ не було. Зазначає, що Бориспільський міськрайонний суд Київської області також розглядав відносно заявника справу про адміністративне правопорушення про вчинення домашнього насильства, про що свідчить постанова Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18.09.2021р. Вказує, що заявник не надала жодного доказу, який підтверджує вчинення ним домашнього насильства за останній рік. Вважає, що спір щодо спільної сумісної власності сторін на квартиру свідчить про наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт того, що останнім було вчинено щодо заявника домашнє економічне насильство, що є необхідною умовою для можливого застосування судом спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом. Ухвалою суду від 28.10.2020р., яка відображена у протоколі судового засідання (а.с.59), клопотання представника заінтересованої особи про виклик та допит свідків задоволено. 28.10.2020 р. на електронну пошту суду надійшло клопотання представника заявника -адвоката Кального Д.І. про проведення судового засідання в режимі відео конференції (а.с.66, 67). Ухвалою від 29.10.2020 р.(а.с.71) заявлене клопотання задоволено. У судовому засіданні заявник [PERSON] та її представник адвокат Кибало А.Я. заяву підтримали та просили її задовольнити. Додатково заявник [PERSON] пояснила, що 02 листопада намагалася забрати сина та речі у колишнього чоловіка, для цього поїхала до нього додому в с.Щасливе, проте, їй ніхто не відкрив, тому вона викликала працівників поліції. Водночас назвати перелік речей, які знаходяться у [PERSON] , заявник не змогла. Пояснила, що від своєї матері їй стало відомо, що батько привіз сина до них додому, проте поїхавши, забрав сина із собою, і коли вона намагалися зняти його дії на мобільний телефон, почав забирати в неї телефон на очах в сина. Заінтересована особа [PERSON] та його представник - адвокат Куксюк А.Л. заперечували проти заяви та викладених в ній обставин, просили відмовити в її задоволенні. Крім того, [PERSON] надав пояснення, відповідно до яких вказав, що останній рік їх з заявником малолітній син проживає з ним, де має усе необхідне, в тому числі одяг та підручники. Він не заперечував, щоб заявник забрала речі сина, з яких він вже виріс та не користується, але коли, дружина приїхала до нього з працівниками поліції, колишня дружина не назвала перелік таких речей. Оскільки син почав ходити до школи, то брав із собою підручники. Він привозив сина до матері на її прохання, а також, оскільки набрало законної сили рішення суду щодо визначення місця проживання сина з матір`ю, яке він оскаржує, та яким визначено порядок його участі у спілкуванні із сином, він забирав сина до себе додому на вихідні, проти чого заявник не заперечувала, а також не заперечувала, коли їх син за власним бажанням залишався в нього вдома. 2 листопада від сина йому стало відомо, що заявник телефонувала, щоб син після школи їхав додому. Він привіз сина на [ADDRESS] , але колишньої дружини в дома не було, тому вони з сином її чекали. Вважає, що заявник провокувала конфлікт, коли почала знімати його на мобільний телефон. Він був проти цього, тому почав перешкоджати їй знімати, фізичну силу не застосовував. Потім спитав в сина, чи він поїде з ним, чи залишиться. Син сказав, що поїде з ним, і заявник проти цього не заперечувала. В них є спір щодо квартири, в якій на даний час проживає колишня дружина та її матір. Вважає, що саме через цей спір, дружина намагається обмежити його у доступі до квартири. Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні, пояснила живе з дочкою в одній квартирі, може підтвердити, що речей онука в квартирі майже не залишилося, навіть тих, які вона купляла для себе і надавала вдягати онуку. Вважає, що це колишній чоловік дочки забрав речі, оскільки мав доступ до квартири, хоча звинувачував їх у зміні замків. 2 листопада вона була вдома, коли приїхав [PERSON] , дочка в цей час поїхала до нього додому, щоб забрати сина і його речі. Коли дочка повернулася і Сроколіт з їх спільним сином [PERSON] , вона почала питати про речі сина, але [PERSON] заперечував, що має такі речі, через що вони почали сварилися, внаслідок чого [PERSON] пішов, забравши [PERSON] . Заслухавши пояснення заявника, заінтересованої особи, їх представників, покази свідка [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні заяви слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що заявник та заінтересована особа перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.11.2010, який розірвано заочним рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 07 грудня 2020 року у справі №359/6689/20 (а.с.34-36). Також встановлено, що рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 19 серпня 2021 року, залишеним в силі постановою Сумського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року у справі №359/6726/20, було визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , визначено [PERSON] спосіб участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином [PERSON] шляхом періодичних побачень з можливістю спільного відпочинку за місцем мешкання [PERSON] кожної суботи з 10-00 до 19-00 години без присутності [PERSON] (а.с.38-47). Крім того, заявник [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] визнали, що між ними не вирішений спір щодо порядку користування квартирою [ADDRESS] , право власності на яку було набуто [PERSON] під час шлюбу з [PERSON] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29.08.2020 (а.с.37). Дослідивши надані заявником, а також заінтересованою особою письмові докази, суд зазначає наступне. Дійсно, Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2020 року (справа №359/7061/20) було встановлено, що [PERSON] , 29.08.2020 близько 18.00год. вчинив домашнє насильство відносно своєї (на той час) дружини [PERSON] , умисно вчинив дії економічного характеру, а саме перешкоджав користуватися квартирою, внаслідок чого могло бути завдано шкоди психологічному здоров`ю потерпілої (а.с.18). На підставі вказаної постанови [PERSON] було звільнено від адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення, застосовано усне зауваження. Інших доказів притягнення [PERSON] до відповідальності за вчинення домашнього насильства суду надано не було, як і не надано доказів вчинення економічного насильства. Так, з наданих заявником [PERSON] письмових документів вбачається, що 27 жовтня 2021 року вона зверталася до Бориспільського районного управління поліції із заявою про те, що колишній чоловік [PERSON] не віддає дитячі речі (а.с.7,8). Проте, доказів того, що за результатами поданої заяви було підтверджено викладені в заяві обставини, долучені до заяви письмові документи не містять. Не доводять цих обставин і покази допитаного свідка. Натомість, як визнано сторонами, малолітній [PERSON] до завершення розгляду в апеляційному суді спору щодо визначення місця його проживання, проживав з батьком та, як стверджує заінтересована особа [PERSON] , він купляв сину необхідні речі, возив і забирав зі школи.. Переліку речей сина, а також належних і допустимих доказів того, що такі речі заявник купляла для сина протягом останнього року, заявником [PERSON] суду надано не було, оскільки долучені до заяви фіскальні та товарні чеки частково датовані 2020 роком, частково містять відомості про придбання одягу, який за розміром вочевидь не відповідає віку дитини (а.с.48-49). Крім того, звертає на себе увагу і обсяг придбаних речей (куртка, футболка, шкільні штани, босоніжки), який викликає обґрунтовані сумніви, що придбані речі здатні належним чином та в повному обсязі забезпечити потреби дитини шкільного віку, та свідчить про очевидну необґрунтованість доводів заявника щодо вчинення щодо неї економічного насильства. Також встановлено, що з заінтересованої особи на користь заявника стягуються аліменти в розмірі ј заробітку, та за період з вересня 2020 по вересень 2021 року стягнуто 90900, 50 гривень, що в середньому на місяць становить 7575 гривень (а.с.108). Наведене повністю спростовує доводи заявника щодо застосування до неї економічного насильства. Щодо наданих під час судового розгляду пояснень учасників та показань свідка [PERSON] про події, що відбувалися за місцем проживання заявника [PERSON] 02 листопада 2021 року, під час яких заінтересована особа [PERSON] намагався відібрати у заявника [PERSON] її мобільний телефон, то ці дії були спровоковані протиправними діями самої [PERSON] , яка знімала цим телефоном свого колишнього чоловіка без його згоди, в той час, коли він протиправних дій не вчиняв, знаходився в квартирі, право власності на яку зареєстровано за останнім. При цьому факт перебування у квартирі малолітнього сина, не зупинив заявника від подібних дій. Згідно зі статтею 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч. 1.ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Частиною 2 ст.3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких -колишнє подружжя. Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 ч. 1ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. При цьому, згідно з п. 3 ч. 1ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Таким чином, зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Положеннями ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Крім того, суд враховує що за змістом ч.1 та 2 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. А також, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Водночас, відповідно до вимог ч.3 цієї статті суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Так, згідно з вимогами ч.1 ст.13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до вимог ч.2 та 3 цієї статті при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази, в тому числі зміст заявлених [PERSON] вимог (зокрема, заборони заінтересованій особі [PERSON] перебувати та користуватися спільною квартирою за адресою [ADDRESS] ; а також у будь-якій спосіб, окрім визначеного судом порядку спілкуватися із сином, та повернути дитячі речі), суд дійшов висновку, що між сторонами існує спір щодо поділу спільно нажитого нерухомого майна подружжя - квартири, у якій на даний час проживає заявник, а також у заявника виникли складнощі з виконанням рішення суду, яке набрало законної сили, щодо визначення місця проживання малолітнього сина з матір`ю, з яким заінтересована особа не погоджується та оскаржує в касаційному порядку (а.с.108-128). На переконання суду, такий спір є цивільно-правовим, який виник із сімейних правовідносин, який, у разі відсутності у сторін можливості врегулювати його самостійно, має вирішуватись в судовому позовному порядку, а також в порядку виконання судових рішень. Зважаючи на те, що заявником не доведено фактів вчинення щодо неї насильства заінтересованою особою [PERSON] з моменту ухвалення вищезазначеної постанови Бориспільського міськрайонного суду від 11 вересня 2020 року до моменту звернення з даною заявою, суд погоджується із запереченнями заінтресованої особи та його представника, що заявником не доведено наявність ризиків щодо можливого вчинення домашнього насильства, зокрема економічного та психологічного насильства. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що в задоволені заяви про видачу обмежувального припису необхідно відмовити. У силу ч.3 ст.350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи слід відносяться а рахунок держави. Заявник звільнена від сплати судового збору. Інші витрати по справі не значаться. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed