Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

02.11.\~2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням, повязаного з виконанням трудових обовязків, в розмірі 261000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач послалася на те, що в період з 18.02.1987 року по 04.12.2014 року вона працювала у відповідача на різних посадах, в останній час на посаді машиніста крана дробильно транспортного комплексу. Тривала праця в умовах впливу шкідливих факторів, а саме 26 років 3 місяця в умовах вібрації та 27 років 8 місяців в умовах пилу викликала в неї: 1) відбраційну хворобу другого ст. з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом у поєднанні з вираженим полірадикулярним синдромом, двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФС першого-другого ст.) деформуючим остеоартрозом з періартрозами ліктьових та колінних суглобів (ПФС першого ст.); 2) хронічне обструктивне захворювання легень першого ст. (Пиловий бронхіт першої ст., емфізема легень першого ст.) ЛН першого ст., які за результатами розслідування були визнанні професійними захворюваннями. За результатами первинного огляду МСЕК від 23.06.2015 року ступень втрати нею професійної працездатності було визначено в розмірі 60%, у тому числі 50% за вібраційною хворобою та 10% за ХОЗЛ та встановлено 3 групу інвалідності. Висновком повторного огляду МСЕК від 24.05.2016 року ступень втрати нею професійної працездатності було визначено в розмірі 60%, у тому числі 50% за вібраційною хворобою та 10% за ХОЗЛ та встановлено безстроково 3 групу інвалідності. Позивач вважає, що з вини відповідача, а саме підприємства, яке не створило безпечних умов праці, у значній мірі вона втратила здоровя, визнана інвалідом, змушена систематично проводити курси медикаментозного лікування як амбулаторного так й стаціонарного, на що змушена витрачати свій вільний час, який раніше витрачала на свої власні справи, загальний стан її здоровя обмежує її можливості у реалізації професійних знань та здібностей, що негативно позначилась на матеріальному стані, оскільки вона, маючи такі хвороби, практично не може працевлаштуватися, отримані нею професійні захворювання обмежують її також і у побуті. Зокрема вона не має можливості виконувати майже всі домашні роботи, які, враховуючи її стан здоровя, мають робити члени її сімї, внаслідок чого вона відчуває себе тягарем для своїх близьких, що завдає додаткових моральних страждань. Крім того, стан її здоровя змусив її корінним чином змінити свій уклад життя, адже за станом здоровя вона може пересуватися лише на невеликі відстані, оскільки під час ходьби відчуває біль у попереку, ліктьових та колінних суглобах., загальну слабкість, задишку, запаморочення. Негативні наслідки професійного захворювання, зокрема кашель, біль у грудях, підвищення артеріального тиску, задишка, біль у попереку та суглобах посилюється при зміни погодних умов, у нічний час тощо, що завдає їй додаткових моральних страждань Відчуття того, що вона ніколи не буде здоровою людиною постійно переслідують її, внаслідок чого вона постійно перебуває у стані психічного напруження. Неодноразові курси стаціонарного лікування дають лише незначну позитивну динаміку, зважаючи на постійну біль в попереку та шийному відділі хребта вона змушена постійно вживати знеболюючі медичні препарати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та посилаючись на обставини, що викладені в позові, просив суд позов задовільнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився надала повноваження своєму представнику. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, та посилаючись на недоведеність спричинення моральної шкоди з вини підприємства та обізнанність позивача з умовами праці, просила суд в задоволені позову відмовити. Вислухавши представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] працювала у відповідача на різних посадах з 18.02.1987 року по 04.12.2014 року, в останній час на посаді машиніста крана дробильно транспортного комплексу. (а.с. 10-11). 03 березня 2015 року рішенням ЛЕК Українського НДІ промислової медицини [PERSON] було встановлено професійне захворювання з відповідним діагнозом: відбраційна хвороба другого ступеня від ідї загальної вібрації з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом у поєднанні з вираженим полірадикулярним синдромом, двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФС першого-другого ст.) деформуючим остеоартрозом з періартрозами ліктьових та колінних суглобів (ПФС першого ст.); 2) хронічне обструктивне захворювання легень першого ст. (Пиловий бронхіт першої ст., емфізема легень першого ст.) ЛН першого ст., які за результатами розслідування були визнанні професійними захворюваннями ( а.с. 20-21). Висновком МСЕК від 23.06.2015 року ступінь втрати [PERSON] професійної працездатності було визначено в розмірі 60%, у тому числі 50% за вібраційною хворобою та 10% за ХОЗЛ та встановлено 3 групу інвалідності т( а.с.5). Висновком повторного огляду МСЕК від 24.05.2016 року ступінь втрати нею професійної працездатності було визначено в розмірі 60%, у тому числі 50% за вібраційною хворобою та 10% за ХОЗЛ та встановлено безстроково 3 групу інвалідності ( а.с.6). Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 08 квітня 2015 року встановлено, що професійні захворювання винили у [PERSON] за таких обставин: - працюючи машиністом крана ДФ, УДТК з 19.05.1994 року по 04.12.2014 року в ВАТ «ПівдГЗК» (з 20.01.2014 року ПАТ «ПівдГЗК) [PERSON], внаслідок недосконалості робочого місця, виконувала роботи, повязані з впливом вібрації, рівень якої перевищував нормативні показники та з впливом пилу, концентрація якого перевищувала нормативні показники; - працюючи машиністом конвеєра збагачувальної фабрики з 18.02.1987 року по 03.08.1988 року, сепараторником збагачувальної фабрики з 03.08.1988 року по 02.01.1993 року та сепараторником РЗФ -1 з 02.01.1993 року по 19.05.1994 року у ВАТ «ПівденГЗК» [PERSON] виконувала роботи в умовах впливу підвищеного рівня вібрації ( з 03.08.1988 року по 19.05.1994 року ) і підвищеної концентрації пилу. Відповідно до п.17 вказаного [PERSON] розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання причиною виникнення у [PERSON] професійних захворювань було визнано перевищення на робочих місцях, на яких вона працювала в різні роки, загальної вібрації та пилу у повітрі робочої зони, рівень яких перевищував гранично - допустимі нормативні показники (а.с. 3-6). Звертаючись до суду з позовом про стягнення моральної шкоди, позивач посилалася на те, що внаслідок втрати професійної працездатності у звязку з отриманими профзахворюваннями, з вини відповідача їй спричинено моральну шкоду. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Факт спричинення моральної шкоди позивачу у звязку з професійним захворюванням, встановлений в судовому засіданні. Позивач переносить моральні страждання, повязані з професійним захворюванням, лікуванням та неможливістю вести повноцінний спосіб життя. У звязку з чим, суд приходить висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача відшкодування моральної шкоди. Доводи представника відповідача з приводу відсутності з боку відповідача вини у спричинені позивачу моральної шкоди, суд не бере до уваги, з огляду на наступне. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам слід мати на увазі, що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них. При заподіянні особі моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. [PERSON] розслідування причин хронічного професійного захворювання форми П-4 від 08.04.2015 року причиною виникнення у позивача професійних захворювань було визнано перевищення на робочих місцях, на яких вона працювала в різні роки, загальної вібрації та пилу у повітрі робочої зони, рівень яких перевищував гранично - допустимі нормативні показники. Як вбачається з акту розслідування професійного захворювання від 08.04.2015 року, причиною професійного захворювання позивача є стаж роботи 26 років 3 місяця в умовах вібрації та 27 років 8 місяців в умовах пилу, тобто в умовах шкідливих виробничих факторів, які виникли в результаті порушення, зокрема, керівництвом відповідача, де працював позивач, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обовязок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Доводи відповідача щодо відсутності підстав відшкодування позивачу моральної шкоди, суд не приймає до уваги, оскільки факт заподіяння такої шкоди, у звязку з отриманим позивачем професійним захворюванням, встановлений в судовому засіданні, внаслідок чого позивачу заподіяні моральні й фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації її фізичних і професійних можливостей, змінився її звичний спосіб життя. Судом також не може бути прийнято до уваги посилання відповідача на те, що відповідно до п.19 [PERSON] від 08.04.2015 року конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання у позивача , встановити неможливо, крім того позивач усвідомлюючи наявність шкідливих і небезпечних умов виробничих факторів на робочому місц, що безпосередньо повязані з використанням обладнання, машин та механізмів, все одно реалізувала своє право на працю саме в шкідливих умовах праці та тривалий час продовжувала працювати на ПАТ «ПІВДГЗК», оскільки актом встановлено, що невстановлені особи, які відповідальні за виникнення професійного захворювання у позивача, були посадовими особами відповідача, а наявність шкідливих виробничих факторів є особливістю виробничого процесу на підприємстві, а також добровільність виконання робіт у шкідливих умовах праці позивачем та обізнаність позивача про умови праці при працевлаштуванні, не знімають з відповідача обовязку забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці, що передбачено ч. 2 ст. 153 КЗпП України. Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у звязку з професійним захворюванням, приходить висновку, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як вона переносить фізичний біль, зазнала порушення свого звичайного способу життя і вимушена витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання. Доводи представника відповідача про недоведеність факту заподіяння моральної шкоди, також не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоровя, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, свідчить про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Пунктом №9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, приймаючи до уваги характер отриманого професійного захворювання, тривалий стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів більше 27 років, відсоток втрати нею професійної працездатності (60%), стан здоровя потерпілої (позивачу встановлено третю групу інвалідності), тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та вірогідність такого відновлення, приходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 35000,00 гривень в рахунок відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди, завданої професійним захворюванням, тому позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Крім того відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача до спеціального фонду Державного бюджету України підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 ( шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Outcome: partial