Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-17 00:00:00

02.12.2019 року позивач звернулась до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить визначити, що частки у праві власності на земельну ділянку за кадастровим №6310136600:06:049:0001, що розташована за адресою: [ADDRESS] розподілені таким чином: Ѕ частка за померлим [PERSON] , та Ѕ частка за [PERSON] ; та визнати за позивачем право власності на Ѕ частину земельної ділянки за кадастровим № 6310136600:06:049:0001, що розташована за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Позовні вимоги мотивовані наступним. Позивач перебувала в шлюбі з [PERSON] , який помер [INFO] . Після його смерті відкрилась спадщина на наступне майно, що належало йому на праві спільної часткової власності: Ѕ частина житлового будинку з прибудовами за адресою: [ADDRESS] відповідно до рішення Київського районного суду м. Харкова від 27.02.2002 року; та на праві спільної сумісної власності - земельна ділянка за кадастровим № 6310136600:06:049:0001, що розташована за адресою: [ADDRESS] відповідно до Державного акту на право власності на земельну діляянку серії ХР №002406. Іншим співвласником вказаної земельної ділянки є відповідач. Позивач звернулась до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 16.10.2019 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на спадщину, яка складається з Ѕ частки у праві спільної власності на житловий будинок літ. «А-1» з прибудовами, цегляний, що знаходиться у [ADDRESS] з відповідною частиною надвірних будівель: сарай літ. «Б», льох літ. «В», душ літ. «Г», вбиральня літ. «Д», огорожа №5, ворота №6. Однак, частина спадщини, а саме спірна земельна ділянка залишилась неоформленою, та позивачу було відмовлено у її оформленні у зв`язку з тим, що визначити частки між власниками неможливо, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Позивач в судове засідання не з`явилась, повідомлялась судом у встановленому законом порядку, в своїй позовній заяві просить розглянути справу за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, в якій просив провести судове засідання за своєї відсутності за наявними в справі матеріалами, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути вказану справу без участі сторін та за наявними в справі доказами. 02.12.2019 року вказана позовна заява надійшла до суду та розподілена судді Золотарьовій Л.І. Ухвалою судді від 04.12.2019 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження в ній в порядку загального позовного провадження. 13.04.2020 року здійснено повторний автоматизований розподіл вказаної справи, справа перерозподілена судді Зуб Г.А. Ухвалою судді від 28.04.2020 року вказану справу прийнято до провадження судді, та призначено підготовче судове засідання по справі. Ухвалою суду від 22.05.2020 року закрито підготовче провадження по справі, та справу призначено до розгляду по суті. Судом встановлено, що 25.06.2005 року між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб. [INFO] чоловік позивача [PERSON] помер, та після його смерті відкрилась спадщина на наступне майно: а саме на Ѕ частина житлового будинку з прибудовами за адресою: [ADDRESS] , та на Ѕ частину спірної земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Позивач звернулась до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка [PERSON] 16.10.2019 року позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частку у праві спільної власності на житловий будинок літ. «А-1» з прибудовами, цегляний, житловою площею 56,7 кв.м., загальною площею 80,3 кв.м., що знаходитьсяя в [ADDRESS] з відповідною частиною надвірних будівель: сарай літ. «Б», льох літ. «В», душ літ. «Г», вбиральня літ. «Д», огорожа №5, ворота №6. Відповідно до відповіді державного нотаріуса Денисюк Т.С. від 08.11.2019 року, позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку у праві спільної власності на земельну ділянку , площею 0,0698 га, переданої 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий №6310136600:06:049:0001, оскільки визначити частки між співвласниками неможливо, та рекомендовано звернутись до суду за захистом свого права. Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР №002406, спірна земельна ділянка належить померлому [PERSON] та відповідачу по справі. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 386 ЦК). Відповідно до частин першої-другої статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частин першої-другої статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. Відповідно до змісту статті 89 ЗК України та глави 26 розділу І книги третьої ЦК України, спільною сумісною власністю є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. У спільній сумісній власності може перебувати земельна ділянка співвласників жилого будинку та співвласників багатоквартирного будинку, які мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частини. Частина третя статті 89 ЗК України визначає, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюється за договором або за законом. На підставі ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або ос пореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішення такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18). Обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визначення, що частки у праві власності на спірну земельну ділянку розподілені наступним чином: за померлим [PERSON] - Ѕ частка, та відповідачем - Ѕ частка не має наслідком зміни права позивача на спадщину, яка відкрилась внаслідок смерті [PERSON] . Позивач, звертаючись до суду, не зазначала у чому полягає порушення права останньої на спадкування після смерті чоловіка, на захист якого звернулася з позовом в частині про визначення частки у спільній сумісній власності, а тому суд вважає за необхідне відмовити в цій частині позову. Разом з тим, за змістом ч.1 ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частинами 1 та 2 статті 120 ЗК України передбачено, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, у разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Згідно ч. 4 вказаної статті при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Відповідно до роз`яснень, наданих судам у п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», якщо до вирішення судом спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався, або вона перебувала у користуванні співвласників, і ними не було досягнуто згоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) часток у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. (статті 1216,1217 ЦК України) Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Стаття 1261 ЦК України передбачає, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення (частина перша статті 1225 ЦК України). Відповідно до статей 1296,1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Встановивши, що позивач зверталась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте у зв`язку з невизначеністю часток у праві власності на земельну ділянку їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, але видано свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частку у праві власності на житловий будинок з прибудовами за адресою: [ADDRESS] , тому позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину спірної земельної ділянки є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», при пред`явленні позову та ухваленні рішення за вимогами про право спадкоємців на майно судовий збір визначається судом, виходячи із загальної вартості майна, і витрати на його оплату покладаються на кожного спадкоємця пропорційно до виділеної йому частки. Враховуючи, що позивач є єдиним спадкоємцем, тому судові витрати покладаються на самого позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial