Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

03 червня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в подальшому 12 червня 2020 року уточнив, до Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек» про стягнення заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість з заробітної плати у розмірі 14774,99 грн., яка утворилася за період з 01 серпня 2019 року по 11 листопада 2019 року, а також середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні за період з 11 листопада 2019 року по 11 травня 2020 року включно у розмірі 64834,56 грн. з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів. Крім того, просив стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати при зверненні до суду. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він перебував з відповідачем у трудових відносинах з 21 грудня 2017 року. Згідно з наказом № 175 к/тр від 11 листопада 2019 року, його було звільнено з посади слюсаря зі зборки металоконструкцій в цеху ланцюгового виробництва за угодою сторін. На час його звільнення у відповідача перед позивачем існувала заборгованість з заробітної плати за період з 01 серпня 2019 року по 11 листопада 2019 року у розмірі 14774,99 грн. (за серпень 2019 року - 2920,03 грн., за вересень 2019 року - 10054,20 грн., за жовтень 2019 року - 1800,76 грн.). Посилається на те, що його середній заробіток за 2 місяці складає 13277,77 грн. (вереснь 2019 року - 10054,20 грн., жовтень 2019 року - 3223,57 грн.), а розмір середньоденної заробітної плати становить 514,56 грн. Оскільки період затримки розрахунку при звільненні на дату звернення до суду, тобто з 11 листопада 2019 року по 11 травня 2020 року, становить 126 робочих днів, вважає, що з відповідача на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 64834,56 грн. (514,56 х 126). Зазначає, що вказані дії відповідача вважає незаконними та просить суд стягнути з відповідача вказані суми заборгованості. Ухвалою суду від 05 червня 2020 року позовну заяву залишено без руху. 12 червня 2020 року позивачем на виконання ухвали суду від 05 червня 2020 року про залишення позовної заяви без руху надано уточнену позовну заяву про зменшення позовних вимог, а саме позивач відмовився від стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі 10000 грн., заявленої до стягнення у первісному позові (а.с. 1, 16). Ухвалою суду від 19 червня 2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження та призначено по вказаній справі судове засідання. 20 липня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач частково визнає позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з заробітної плати у розмірі 14774,99 грн. (з урахуванням податків та зборів сума складає 19036,06 грн.) та просить застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки відповідача звільнено 11 листопада 2019 року, а до суду звернувся лише 03 червня 2020 року. Також зазначив, що у разі відмови у задоволенні заяви відповідача про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, просить зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а.с. 32-35). Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явився. Надав суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі. Представник відповідача Почтаренко А.І. , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явилася. 27 листопада 2020 року від неї надійшла заява, в якій вона просила закрити провадження по справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з заробітної плати у розмірі 14774,99 грн., оскільки 24 липня 2020 року та 13 серпня 2020 року на картковий рахунок позивача перераховано заборгованість з заробітної плати відповідно у розмірі 2920,03 грн. та 11854,96 грн., а всього 14774,99 грн. Також просила розглянути справу без її участі. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту статті 12 ЦПК України видно, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно з записами у трудовій книжці серії [NUMBER] від 21 квітня 2008 року, позивач [PERSON] з 21 грудня 2017 року по 11 листопада 2019 року працював у Приватному акціонерному товаристві «Машинобудівний завод «Вістек» (далі - ПрАТ «Вістек) та на час звільнення обіймав посаду слюсаря із складання металевих конструкцій в цеху ланцюгового виробництва (а.с. 4-6). Трудові відносини між сторонами припинено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП згідно з наказом № 175 к/тр від 11 листопада 2019 року, про що свідчить наявний у трудовій книжці запис № 13 (а.с. 6). Згідно з довідкою ПрАТ «ВІСТЕК» № 516/36 від 27 травня 2020 року, розмір грошових виплат, які [PERSON] повинен був отримати при звільненні 11 листопада 2019 року, тобто заробітна плата до виплати складає 14774,99 грн., з яких: за серпень 2019 року - 2920,03 грн., за вересень 2019 року - 10054,20 грн., за жовтень 2019 року - 1800,76 грн. (а.с. 7). Відповідно до довідки ПрАТ «ВІСТЕК» № 697/23 від 07 липня 2020 року, розмір грошових виплат, які [PERSON] повинен був отримати при звільненні 11 листопада 2019 року, складає: нарахована заробітна плата у розмірі 19036,06 грн., з якої 14774,99 грн. - заробітна плата до виплати: за серпень 2019 року - 2920,03 грн., за вересень 2019 року - 10054,20 грн., за жовтень 2019 року - 1800,76 грн. (а.с. 29). Згідно з інформацією із реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5 та ОК-7 відносно [PERSON] , наданою Бахмутсько-Лиманським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області на виконання ухвали суду від 19 червня 2020 року, сума заробітку [PERSON] для нарахування пенсії складає: за серпень 2019 року - 4173,00 грн., за вересень 2019 року - 11884,81 грн., за жовтень 2019 року - 4173,00 грн., за листопад 2019 року - 0,00 грн. (а.с. 26-27). Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено у судовому засіданні, при звільненні з підприємства 11 листопада 2019 року та станом на час звернення позивача до суду за позовною заявою 03 червня 2020 року остаточного розрахунку з позивачем проведено не було, при цьому, відповідачем визнається, що у строки, встановлені частиною 1 ст. 116 КЗпП України, він не виплатив всі суми, що належали позивачу від підприємства, при звільненні. Згідно з наданими представником відповідача Почтаренко А.І. реєстрами перерахування на рахунки отримувачів № 176 від 23 липня 2020 року та № 192 від 13 серпня 2020 року, [PERSON] 23 липня 2020 року перераховано заробітну плату за серпень 2019 року у розмірі 2920,03 грн. та 13 серпня 2020 року заробітну плату за вересень-жовтень 2019 року у розмірі 11854,96 грн., а всього на загальну суму 14774,99 грн. (а.с. 60-63). Таким чином, остаточний розрахунок з позивачем щодо виплати заборгованості з заробітної плати за період з 01 серпня 2019 року по 11 листопада 2019 року у розмірі 14774,99 грн. проведено відповідачем 13 серпня 2020 року під час судового розгляду. У зв`язку із цим, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПрАТ «Вістек» про стягнення заборгованості з заробітної плати у розмірі 14774,99 грн., яка утворилася за період з 01 серпня 2019 року по 11 листопада 2019 року, слід відмовити. Що стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд враховує наступне. Судом встановлено, що при звільненні позивача відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, тому є підстави для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Під час судового розгляду судом встановлено, позивач [PERSON] після звільнення 11 листопада 2019 року не звертався до відповідача із вимогою про виплату заборгованості з заробітної плати і доказів звернення до відповідача в матеріалах справи не міститься. Лише 03 червня 2020 року він звернувся до суду із позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто зі спливом більш ніж пів року після звільнення з роботи, яке мало місце 11 листопада 2019 року. Відповідач частково заперечував проти позовних вимог, а тому факт порушення цього права та сума середнього заробітку були встановлені судом лише під час судового розгляду. Як видно з роз`яснень, викладених у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно з довідкою ПрАТ «ВІСТЕК» № 517/23 від 27 травня 2020 року та № 698/23 від 07 липня 2020 року, за період з 01 вересня 2019 року по 31 жовтня 2019 року [PERSON] нараховано заробітну плату за відпрацьований час у розмірі 5724,17 грн., в тому числі, за вересень 2019 року - 2500,57 грн., за жовтень 2019 року - 3223,57 грн. Середньогодинний заробіток складає 64,32 грн., а середньоденний заробіток - 514,56 грн. (а.с. 8, 30). З розрахунку позивача видно, що його середній заробіток за 2 місяці складає 13277,77 грн. (вереснь 2019 року - 10054,20 грн., жовтень 2019 року - 3223,57 грн.), а розмір середньоденної заробітної плати становить 514,56 грн. Оскільки період затримки розрахунку при звільненні на дату звернення до суду, тобто з 11 листопада 2019 року по 11 травня 2020 року, становить 126 робочих днів, просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 64834,56 грн. (514,56 х 126). Відповідач не спростував розрахунок позивача і не надав доказів щодо врахування іншого розміру середньоденної заробітної плати. Судом встановлено, що позивача звільнено 11 листопада 2019 року, повний розрахунок зі сплати заборгованості по заробітній платі здійснено 13 серпня 2020 року, а тому суд вважає за необхідне здійснити розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку з дати звільнення позивача по день повного розрахунку зі сплати заборгованості по заробітній платі. Виходячи із середньоденного заробітку позивача у розмірі 514,56 грн., середній заробіток позивача за час затримки розрахунку з дати звільнення 11 листопада 2019 року по день повного розрахунку зі сплати заборгованості по заробітній платі 13 серпня 2020 року складав би 97766,40 грн. (514,56 грн. х 190 робочих днів = 97766,40 грн.). Таким чином, сума заборгованості з заробітної плати (14774,99 грн.) є в шість разів меншою, ніж розрахована судом сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (97766,40 грн). З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у розмірі 20000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. З урахуванням вищенаведеного, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20000 грн. з подальшим утриманням з цієї суми податку та інших обов`язкових платежів. Разом з тим, у процесі розгляду справи відповідач заявив клопотання про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Дослідивши дане питання, суд вважає, що строк позовної давності не пропущено з огляду на таке. У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку із статтями 117, 237-1 КЗпП України за ст.47 КЗпП в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст. 233 КЗпП слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2018 року у справі № 446/509/16-ц та у постанові від 09 квітня 2020 року у справі № 295/4116/18. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами спору, що повний розрахунок по заробітній платі з позивачем було проведено 13 серпня 2020 року. Перебіг строку звернення до суду за вирішенням спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в даному випадку почався з 14 серпня 2020 року (з наступного дня після виплати заборгованості із заробітної плати). Тому відсутні підстави для застосування строку позовної давності до стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням вищенаведеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20000 грн. з подальшим утриманням з цієї суми податку та інших обов`язкових платежів. В задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПрАТ «Вістек» про стягнення заборгованості з заробітної плати у розмірі 14774,99 грн., яка утворилася за період з 01 серпня 2019 року по 11 листопада 2019 року, слід відмовити у зв`язку із добровільною сплатою відповідачем під час судового розгляду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог у розмірі 259,37 грн.

Outcome: partial