Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

03.02.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулось Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» з позовом до [PERSON] , в якому просить суд: - стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 20.10.2014 року у розмірі 18594,38 грн. станом на 07.12.2020 року та судові витрати у розмірі 2270,00 грн. І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт від 20.10.2014 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку у розмірі 11107,11 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі та надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. Однак, відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Тому в порушення умов кредитного договору, відповідач зобов`язань за вказаним договором належним чином не виконав, з огляду на що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з нього заборгованості. Відповідач у встановлений судом строк на виконання ухвали суду від 12.03.2021 року не надав відзиву на позов. Проте у судовому засіданні визнав позовні вимоги у повному обсязі та зазначив, що був обізнаний про те, що має кредитну заборгованість, проте не мав можливості виплатити її вчасно. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 12.03.2021 року було відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. У судове засідання представник позивача не з`явився, проте разом з позовною заявою подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. З огляду на те, що представник позивача подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, суд на підставі ст. 223 ЦПК України, розглянув справу за його відсутності. Під час розгляду справи судом були заслухані пояснення відповідача, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи. 17.05.2021 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 10.05.2012 року між сторонами шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку був укладений кредитний договір № б/н, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків на суму залишку заборгованості (а.с.26-27). В анкеті-заяві зазначено, що відповідач бажає отримати кредитну картку «Універсальна» з кредитним лімітом 300 грн, згоден з тим, що анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами» становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і з Умовами кредитування, які були йому надані у письмовому вигляді. Також відповідач підтвердив, що ознайомився та погоджується з «Умовами та правилами надання банківських послуг», а також щодо надання послуг накопичення «Скарбничка», погоджується на оформлення даної послуги (а.с.26-27). 20.10.2014 року між сторонами було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, за умовами якої з метою утворення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № б/н від 22.11.2013 року, а також приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт уклали генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості. За умовами угоди відповідач [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 11107,11 грн 1на строк 24 місяці з 20.10.2014 року по 31.10.2016 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту зі споживчою метою в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати процентів в розмірі 1,5 % (відсотків) в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту у вказаних в заяві умовах та правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 555,80 грн для погашення заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості по кредиту, процентам, а також іншим витратам у відповідності до умов та правил; дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31.10.2016 року. Також умовами угоди визначений розмір штрафу - 315,29 грн у разі порушення строків погашення заборгованості, вказаних в генеральній угоді, умовах та правилах більш ніж на 31 день, по зобов`язаннях, строк яких не настав, сторони узгодили, що строк повернення кредиту рахується 32-гий день з момент виникнення порушення; заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Крім того, за умовами угоди при порушенні позичальником зобов`язань з погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в умовах та правилах за кожний день прострочення (а.с.28-29). До генеральної угоди банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку: ресурс «Архів Умов та правил надання банківських послуг» (а.с.30-99). Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк», між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був підписаний кредитний договір № б/н, за яким були надані кредитні картки: № [NUMBER] , дата відкриття 20.10.2014 року, термін дії 04/18; згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої щодо відповідача у період з 20.10.2014 року по 07.04.2020 року, кредитний ліміт змінювався та станом на 20.10.2014 року становив 11107,11 грн, а потім становив 0,00 грн (а.с.24, 25). Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за договором б/н від 20.10.2014 року станом на 07.12.2020 року становить 18594,38 грн і складається із: заборгованості за тілом кредиту - 8530,27 грн, заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 7715,60 грн, заборгованість за пенею - 2033,22 грн, 315,29 грн - штраф, відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди (а.с.13-19). На підтвердження обґрунтування позову, крім розрахунку заборгованості, позивач надав суду також і виписку за договором по рахунку станом на 09.12.2020 року, яка має статус первинного документа. Це підтверджується Переліком типових документів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5. Зазначена виписка є належним доказом отримання та користування відповідачем кредитними коштами, у ній зазначені всі операції з часу активації кредитної картки зі зняття грошових коштів, погашення заборгованості, що відповідачем не спростовано (а.с.20-23). Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу несплати відповідачем заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 20.10.2014 року у розмірі 18594,38 грн. станом на 07.12.2020 року. ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним ст. 1055 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Суд зазначає, що умови договору приєднання розробляються банком - АТ КБ «ПриватБанк», тому повинні бути зрозумілими усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України, другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1 та 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Аналіз викладених вище норм вказує, що у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). За правилами, встановленими ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Ураховуючи той факт, що відповідач дотепер неналежно виконує свої обов`язки з повернення кредиту та процентів за ним, таке невиконання (неналежне виконання) є порушенням його зобов`язань у розумінні приведеної норми. Тим більше, суд враховує те, що відповідач визнав, що був обізнаний з умовами та правилами надання банківських послуг станом на момент укладення кредитного договору. Частиною 1 ст. 14 ЦК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. За змістом ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися потрібним чином згідно з умовами договору та вимогами цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - за звичаями ділового обороту або інших вимог, які звичайно пред`являються. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом, відповідачем було порушено умови генеральної угоди та вимоги Умов та правил надання банківських послуг, тобто укладеного сторонами договору, а саме: прострочено повернення заборгованості по кредиту, у зв`язку з чим, позивач має право вимагати повернення наданого відповідачу кредиту та відсотків, сплати пені та штрафу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно з ст. 1, ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI, судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Суд зазначає, що порядок повернення судового збору регламентований, зокрема ст. 7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI та Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787. Відповідно до ч. 3, ч. 5 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. Відповідно до п. 5, п. 10 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 року за № 650/24182, повернення судового збору (крім помилково зарахованого) здійснюється за судовим рішенням, яке набрало законної сили. Заява та подання або копія судового рішення, засвідчена належним чином, подаються до відповідного головного управління Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету, Казначейства. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат. Суд, враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, а також те, що відповідач визнав позов в повному обсязі та не заперечує проти його задоволення, дійшов висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості у загальному розмірі 18594,38 грн підлягають задоволенню повністю. З приводу розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. З урахуванням положень ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України, а також того, що позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволений повністю, суд доходить висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 1135,00 грн, тобто 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем під час подання позову, а інші 50 відсотків - підлягають поверненню позивачу з Державного бюджету України, тобто сплачена позивачем частина судового збору у розмірі 1135,00 грн. Суд додатково зазначає, що документ на переказ, який підтверджує зарахування судового збору до Державного бюджету України міститься в матеріалах цивільної справи № 203/457/21, а саме: платіжне доручення № ІНВ92B3G4H від 12.01.2021 року на суму 2270,00 грн (а.с.111). При цьому суд зазначає, що одержувачем коштів, відповідно до вказаної квитанції, є Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, тому воно і виступає органом, який має здійснити повернення сплаченого позивачем судового збору. З огляду на викладене вище, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача частину судового збору у розмірі - 1135,00 грн, а іншу частину у розмірі 1135,00 грн - повернути позивачу з Державного бюджету України.

Outcome: approved