Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

02 липня 2019 року Орган опіки та піклування Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області, діючи в інтересах дитини, [PERSON] , 2012 року народження, звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідачі є батьками неповнолітнього [PERSON] , 2012 року народження. Останні ухиляються від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання малолітнього сина. Батько дитини, [PERSON] ніде не працює, схильний до вживання спиртних напоїв. Мати [PERSON] , [PERSON] , позбавлена батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] та малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку як така, що опинилася в складних життєвих обставинах. 10 квітня 2018 року Органом опіки та піклування Миколаївської селищної ради було встановлено факт залишення батьками малолітньої дитини [PERSON] зачиненим у будинку без нагляду дорослих на тривалий час. Виконавчим комітетом селищної ради прийнято рішення від 10 квітня 2018 року «Про негайне відібрання дитини від матері та надання висновку до суду щодо відібрання дитини від матері та батька без позбавлення її батьківських прав». Рішенням Білопільського районного суду від 06 червня 2018 року малолітнього [PERSON] , [INFO] відібрано від матері та батька, без позбавлення батьківських прав, з [PERSON] та [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина. Розпорядженням голови Білопільської державної адміністрації №298-ОД від 30 серпня 2018 року [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, та розпорядженням №385-ОД від 13 листопада 2018 року влаштовано до дитячого будинку сімейного типу [PERSON] та [PERSON] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі не вжили жодних дій щодо повернення малолітньої дитини у родину, у зв`язку з цим виконавчим комітетом Миколаївської селищної ради прийнято рішення №164 від 26 червня 2019 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] .Ухвалою від 08 липня 2019 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (а. с. 40-41). Ухвалою від 24 липня 2019 року підготовче провадження по справі закрите, справу призначено до розгляду по суті (а. с. 49-50). У судовому засіданні представник позивача - Органу опіки та піклування Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області Демченко О. В. позов підтримала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Повідомлення про вручення поштового відправлення - судової повістки про виклик у судове засідання повернулося без вручення у зв`язку з тим, що за місцем реєстрації остання не проживає. На підставі ч. 10 ст. 130 ЦПК України суд розглядає справу у відсутність відповідача (а. с. 66). Відповідач [PERSON] позов не визнав. Просив не позбавляти його батьківських прав відносно неповнолітнього сина, надати йому можливість виправитися та повернути дитину в сім`ю. Представник третьої особи - служби у справах дітей Білопільської районної державної адміністрації Сумської області Головаченко С. О. позов підтримала. Заслухавши представника позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , представника третьої особи Головаченка С. О. , повно, всебічно і об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , який народився в с. Марківка Білопільського району Сумської області, про що виконкомом Марківської сільської ради Білопільського району Сумської області складено відповідний актовий запис за №05 (а. с. 9). Рішенням Білопільського районного суду від 06 червня 2018 року [PERSON] , [INFO] відібраний від матері [PERSON] та батька [PERSON] без позбавлення батьківських прав (а. с. 23-28). Розпорядженням голови Білопільської районної державної адміністрації №298-ОД від 30 серпня 2018 року [PERSON] , [INFO] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, та розпорядженням №385-ОД від 13 листопада 2018 року останнього влаштовано до дитячого будинку сімейного типу [PERSON] та [PERSON] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а. с. 12-13). Відповідно до актів обстеження сім`ї, яка опинилася в складних життєвих обставинах від 21 та 29 травня 2019 року, в будинку [PERSON] відсутні умови для повернення малолітнього [PERSON] , дитячий одяг та взуття по сезону, а також продукти харчування в достатній кількості відсутні. Матір дитини за місцем реєстрації не проживає, місцезнаходження [PERSON] невідоме (а. с. 33-36). Рішеннями Білопільського районного суду від 25 листопада 2009 року та 09 серпня 2018 року [PERSON] позбавлена батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] (а. с. 28-22). Малолітній [PERSON] , [INFO] з 20 лютого 2019 року станом на 03 червня 2019 року перебував у Сумському обласному спеціалізованому будинку дитини на повному державному утриманні (а. с. 24). За інформацією Комунальної установи «Центр з надання соціальних послуг» Миколаївської селищної ради, станом на 30 травня 2019 року родина [PERSON] перебуває на обліку як така, що потрапила в складні життєві обставини. З питаннями про покращення житлово-побутових умов проживання та повернення малолітнього сина [PERSON] до родини батьки дитини не зверталися (а. с. 22). Згідно з довідкою Білопільського РВ ДВС ГТУЮ у Сумській області від 11 червня 2019 року, в період з 01 жовтня 2018 року по 01 червня 2019 року [PERSON] не сплачував аліментів на утримання сина [PERSON] (а. с. 20). З довідки служби у справах дітей Білопільської районної державної адміністрації від 10 червня 2019 року вбачається, що [PERSON] звертався з приводу зустрічей з сином 14 грудня 2018 року та 12 лютого 2019 року . В приміщенні служби у справах дітей організовано такі зустрічі, під час яких [PERSON] спілкувався особисто з дитиною, а також з батьками-вихователями останнього, які підтримували намір батька щодо повернення дитини. Мати малолітнього, [PERSON] , з приводу повернення сина у свою сім`ю до служби у справах дітей Білопільської РДА не зверталася, бажання зустрічатися з дитиною не виявляла (а. с. 18). Відповідно до рішення Миколаївської сільської ради від 26 червня 2019 року №164 та висновку органу опіки та піклування вказаної селищної ради [PERSON] та [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] з огляду на те, що 06 червня 2018 року дитина відібрана у батьків без позбавлення їх батьківських прав та перебуває у дитячому будинку сімейного типу. За весь цей час батьки жодного разу сина не відвідали, у житті дитини участь не приймають, його здоров`ям не цікавляться, матеріальним забезпеченням не займаються. Мати дитини, [PERSON] , позбавлена батьківських прав відносно двох старших дітей, батько, [PERSON] , ухиляється від сплати аліментів, з приводу повернення сина ніхто з батьків до служби у справах дітей не звертався (а. с. 7-8). Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року втручання держави у сімейне життя має не тільки ґрунтуватися на нормах національного права, тобто бути законним, та переслідувати легітимну мету у виді захисту прав дитини, а й бути «необхідним у демократичному суспільстві», а саме відповідати нагальній суспільній потребі такого виняткового втручання у відносини сторін (п. п. 49-51, 59, 60). Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно з ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). Таким чином, суд вважає встановленим той факт, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина [PERSON] , не піклується про його здоров`я, фізичний, моральний та духовний розвиток, матеріально не утримує, не виявляє бажання спілкуватися з дитиною та повернути її в сім`ю. Крі того суд враховує, що [PERSON] вже позбавлена батьківських прав відносно двох старших дітей, новонародженого сина залишила в будинку дитини, веде бродяжницький спосіб життя, дітьми не цікавиться. Враховуючи вищевикладене, у якнайкращих інтересах дитини, з метою забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині позбавлення [PERSON] батьківських праві відносно сина [PERSON] , 2012 року народження. Щодо позбавлення батьківських прав батька дитини, [PERSON] , суд приходить до наступних висновків. Зі слів відповідача судом встановлено, що починаючи з липня поточного року, він по мірі можливості сплачує аліменти на утримання дитини, всього сплатив близько 9 000 грн., неодноразово відвідував сина в дитячому будинку сімейного типу, востаннє 04 жовтня 2019 року, здійснює ремонт свого помешкання. Вказані обставини визнані позивачем. Крім того [PERSON] пояснив, що бажає повернути [PERSON] в родину, але досі цього не зробив через те, що мешкає один, щоб сплачувати аліменти та створити для дитини належні умови проживання, їздив на заробітки, у зв`язку з чим до цього часу не звертався до компетентних органів з приводу повернення сина. Як пояснила в судовому засіданні представник служби у справах дітей Білопільської РДА Головаченко С. О., між батьком та сином існує родинний зв`язок, дитина радо йде на контакт з ним. Наведене вище свідчить про те, що відповідач змінив своє ставлення до дитини, бажає повернути сина в сім`ю та у подальшому займатися його вихованням. Як слідує з рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (пункт 58), сам факт заперечення відповідачем позовної заяви про позбавлення його батьківських прав щодо сина може свідчити про його інтерес до дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , 2012 року народження не буде відповідати інтересам дитини та батька, у зв`язку з чим позов в цій частині не підлягає задоволенню. Те, що відповідач наразі перебуває у скрутному матеріальному становищі, не має дружини та інших родичів, які б йому допомагали, не є підставою для позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина. Разом з тим, слід попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання сина [PERSON] , та покласти на орган опіки та піклування Миколаївської селищної ради контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 768 гривень 40 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial