Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

02 березня 2020 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] (далі - відповідач) суму боргу у розмірі: відповідно до курсу НБУ на 04.02.2020 основну суму боргу (50000х25,08) 1\~391\~940 грн., 3% річних 28343,84 грн., облікову ставку НБУ за користування чужими грошовими коштами 151529,32 грн., а всього 1433873,16 гривень. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 06.05.2019 року ним було надано відповідачу позику в розмірі 50000,00 доларів США, яку було оформлено розпискою, згідно з якою [PERSON] зобов`язався її повернути до 01.09.2019 року. Станом на 04.02.2020 відповідачем не прийнято жодних заходів для погашення заборгованості або її реструктуризації, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не прибув, про час і місце його проведення повідомлений належним чином, відзиву на позовну заяву не подавав, із заявами та клопотаннями до суду не звертався. Рішенням Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Відповідно до\~статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України»,\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права. Відповідно до вимог\~ст. 129 Конституції України,\~ст. 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»\~розгляд справ відбувається в судах відкрито, що гарантує особі, яка є стороною у цивільній справі можливість своєчасно дізнатись про хід судового розгляду. Матеріали справи свідчать про те, що відповідач обізнаний про розгляд справи в суді, однак ігнорує судові виклики, судові повістки направлені поштою за зареєстрованим місцем проживання не отримує, однак в силу ч.8 ст.128 ЦПК вони вважаються врученими. Суд дійшов\~висновку про те, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін. Відповідно до частини другої статті 247\~Цивільного процесуального\~кодексу України (далі - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши докази і пояснення, викладені позивачем у позовній заяві, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 06.05.2019 року [PERSON] з [PERSON] уклали договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу в позику кошти в сумі 50 000,00 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 01 вересня 2019 року, на підтвердження чого надав позивачу власноручно написану розписку. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України (далі ЦК) передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні\~(позичальникові)\~грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК). Частиною першою статті 1048 ЦК передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але\~й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно зі статтею 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Приймаючи до уваги, що відповідач не виконав умов укладеного із [PERSON] договору позики, оформленого розпискою, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, він як боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК. Що стосується стягнення суми позики, процентів за користування чужими коштами, а також 3 % річних, що розраховані щодо гривневого еквіваленту суми позики, якою є 50000,00 доларів США, то суд зазначає наступне. При розгляді справи необхідно визначити, у якій валюті має виконуватися зобов`язання, у разі якщо у позику передавалася іноземна валюта, та правову природу валюти при визначенні 3 % річних, передбачених у частині другій статті 625 ЦК. Частиною першою статті 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та\~вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524\~ЦК визначено,\~що зобов`язання\~має бути\~виражене у\~грошовій одиниці\~України \~гривні. \~Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК, а також частини першої статті 1049 ЦК належним виконанням зобов`язання з боку\~позичальника\~є повернення суми коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в\~усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц та від 12.02.2020 року у справі № 758/6175/16-ц. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з\~відповідача [PERSON] \~на користь позивача боргу у валюті, визначеній договором, у сумі 50000,00 доларів США. Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями статті 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Також суд приходить до висновку про стягнення 3 % річних у доларах США, оскільки стаття 625 ЦК розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. У частині другій статті 625 ЦК прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент\~у національній валюті України. Як слідує з розрахунку трьох процентів річних, наданого позивачем до позовної заяви, нарахування 3% річних ним безпідставно здійснювалось з дати передання коштів 06.05.2019 року по 04.02.2020 року. Оскільки договором позики визначено зобов`язання відповідача повернути кошти до 01.09.2019 року, відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання з повернення коштів починаючи з 02.09.2019 року. Таким чином, з урахуванням висновку щодо валюти зобов`язання у даній справі 3% річних мають бути нараховані на суму заборгованості 50000,00 доларів США і за період з 02.09.2019 року по 04.02.2020 року, що становить 641,10 доларів США (сума позики х процентну ставку / 365 х кількість днів прострочки = 50000х3%/365 х 156). За змістом статті 1\~Закону України\~від 20\~травня 1999\~року № 679-XIV\~«Про Національний\~банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV). Пунктом 1 частини першої статті 15\~цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку. Відповідно до статті 27\~Закону №\~679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют. Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління\~НБУ від\~18\~серпня 2004\~року №\~389 (далі - Положення № 389; чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку. Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо. Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048\~ЦК не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049\~ЦК України щодо обов`язку позичальника. Такі правові висновки також наведені у постановах Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц від 12.02.2020 у справі № 758/6175/16-ц. При цьому під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18. Отже, позовні вимоги про стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ за період з 06.05.2019 року по 04.02.2020 року в сумі 151529,32 грн. задоволенню не підлягають. За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість з повернення позики в сумі 50000,00 доларів США та 3 % річних від суми боргу в розмірі 641,10 доларів США, а всього 50641,10 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач від сплати судового збору звільнений на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до підпункту 1 пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання фізичною особою до суду позовної заяви майнового характеру встановлена в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Станом на дату звернення позивачем до суду (02.03.2020) 50641,10 доларів США за курсом НБУ становить 1\~245\~264,65 гривень. Отже, враховуючи вказані вимоги чинного законодавства, з відповідача в дохід державного бюджету підлягає стягненню судовий збір у розмірі 10510 гривень. На підставі викладеного, ст. ст. 526, 530, 611, 625, 631, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК,

Outcome: partial