Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-09 00:00:00

02 серпня 2021 року в суд надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві зазначає, що з 10 липня 2013 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню доньку. В обґрунтування позову вказує, що сторони більше місяця не підтримують подружні стосунки та проживають окремо через наявні непорозуміння та небажання продовжувати спільне подружнє життя. Просить шлюб розірвати; після розірвання шлюбу залишити їй прізвище, яке вона набула при реєстрації шлюбу, « [PERSON] ». Ухвалою суду від 06.08.2021р. відкрито спрощене позовне провадження у справі із викликом (повідомленням) сторін, надано строк сторонам по справі для подачі заяв по суті справи, призначено судове засідання на 31 серпня 2021р. о 10 год. 00 хв., яке відкладено на 10 вересня 2021р. о 09 год. 00 хв. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, в судове засідання не з`явилася. Проте, в позовній заяві та заяві від 25.08.2021р. зазначила, що просить розгляд справи проводити без її участі; позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задоволити; проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с. 2-3, 24). Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не з`явився. При цьому, останній отримав копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів та 01 вересня 2021р. подав заяву, згідно якої позовні вимоги визнає в повному обсязі, просить розірвати шлюб без надання строку на примирення та проводити розгляд справи без його участі (а.с. 29). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги положення ст.ст. 223, 240 ЦПК України, суд прийшов до висновку про проведення судового засідання у відсутності сторін по справі. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази, суд встановив, що 10 липня 2013р. позивач [PERSON] з відповідачем [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Виконавчим комітетом Романковецької сільської ради Сокирянського району Чернівецької області за актовим записом № 13, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 6). У сторін є спільна малолітня донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Виконавчим комітетом Романковецької сільської ради Сокирянського району Чернівецької області 04.06.2013р. (а.с. 7). Як зазначає позивач [PERSON] , за місяця до звернення із позовом в суд сторони припинили спільне проживання та не підтримують подружні відносини, остання не бажає в подальшому проживати із відповідачем, у зв`язку із чим й не бачить сенсу у подальшому збереженні шлюбу, а тому вважає, що такий необхідно розірвати. Відповідач [PERSON] жодних заперечень проти позову не надавав та в заяві від 01.09.2021р. вказав, що позовні вимоги визнає, просить розірвати шлюб без надання строку на примирення. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Шлюб відповідно до ст. 24 СК України це добровільна згода чоловіка та жінки, а судом встановлено, що сторони по справі не бажають перебувати у шлюбі. Судом також встановлено, що примирення між подружжям є неможливим, оскільки позивач вважає недоцільним подальше підтримання сімейних відносин та не бажає збереження шлюбу, а відповідач жодних заперечень щодо розірвання шлюбу не надав та визнав позов. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин по справі, беручи до уваги визнання відповідачем позову, відсутність підстав для відмови у прийнятті такого визнання, суд приходить до висновку, що сім`я сторін розпалась і зберегти її неможливо, а подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам, а відтак, шлюб між ними необхідно розірвати. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Як вбачається із Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 10.07.2013р., після реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Таким чином, враховуючи бажання позивача залишити прізвище, яке вона набула при реєстрації шлюбу, суд приходить до висновку, що після розірвання шлюбу їй слід залишити прізвище « [PERSON] ». Згідно ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст.115 Сімейного кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. У разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 454, 00 грн., а також позивачу слід повернути судовий збір в сумі 454, 00 грн. з державного бюджету. На підставі ст. ст. 24, 104, 105, 110, 112-115 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved