Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-02 00:00:00

02 квітня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить зобовязати відповідачів усунути перешкоди у користуванні ним будинком за адресою: провулок Комунарів,22, м.Павлоград, Дніпропетровська область, шляхом вселення до даного будинку та передачі ключів від нього, усунути перешкоди в користуванні будинком за адресою: провулок Комунарів,22, м.Павлоград, Дніпропетровська область, шляхом виселення відповідачів [PERSON], [PERSON] з даного домоволодіння без надання іншого місця проживання. Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником будинку за адресою: провулок Комунарів,22, м.Павлоград, Дніпропетровська область, зареєстрований за цією адресою, проте не має можливості користуватись своє власністю, оскільки йому чинить перешкоди [PERSON], змінив замки, не пускає в домоволодіння позивача. Відповідачі не є членами сімї, не власники будинку. В добровільному порядку відповідачі не бажають вирішувати спір. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити на підставі доводів позовної заяви. Відповідачі та третя особа у судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову, посилаючись на напружені відносини з позивачем, неможливість спільного проживання. В судовому засіданні було допитано свідка, [PERSON], подругу [PERSON]. Свідок повідомила суду, що знає сімю 35 років. Вказала, що в будинку №22, розташованого по вул.Комунарів в м.Павлоград Дніпропетровської області, проживають відповідачі з дитиною, [PERSON] за вказаною адресою не проживає. Свідок була очевидцем візиту [PERSON] до спірного домоволодіння, відбувся скандал з цього приводу. Заслухавши пояснення сторін та третьої особи, покази свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає що заявлений позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.12.2011 року визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку №22, розташованого по вул.Комунарів в м.Павлоград Дніпропетровської області, за [PERSON], визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку №22, розташованого по вул.Комунарів в м.Павлоград Дніпропетровської області, за [PERSON]. Як вбачається з пояснень сторін, та згідно довідки квартального комітету №84 від 24 березня 2015 року в житловому будинку №22, розташованого по вул.Комунарів в м.Павлоград Дніпропетровської області, проживають [PERSON], [INFO], син [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [INFO], дружина [PERSON], [PERSON], [INFO]. Згідно даних паспорту позивача, місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [INFO]. Згідно даних паспорту відповідача, місце проживання [PERSON], [INFO], зареєстровано за адресою: [INFO]. Згідно відомостей Державної міграційної служби України місце проживання [PERSON], [INFO], зареєстровано за адресою: Юрївській район, c.Первомайське, вул.Молодіжна,15. Згідно даних паспорту третьої особи, місце проживання [PERSON], [INFO], зареєстровано за адресою: [INFO]. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] просив усунути перешкоди в користуванні та вселити його до житлового будинку №22, розташованого по вул.Комунарів в м.Павлоград Дніпропетровської області. Згідно частин 1,2 ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Наполягаючи на задоволенні позову позивач пояснив, що він не має доступу до спірного будинку, тому він позбавлений можливості користуватись своєю власністю. Сторони та третя особа не заперечують, що між позивачем та відповідачами, третьою особою склались неприязнені відносини. Враховуючи, що позивач, [PERSON] є власником 1/2 частини житлового будинку №22, розташованого по вул.Комунарів в м.Павлоград Дніпропетровської області, його місце проживання зареєстровано за вказаною адресою, суд вважає вимогу позивача щодо вселення його до житлового будинку №22, розташованого по вул.Комунарів в м.Павлоград Дніпропетровської області законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Однак, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні вимоги позивача щодо зобовязання відповідачів передати позивачу ключі від житлового будинку №22, розташованого по вул.Комунарів в м.Павлоград Дніпропетровської області, оскільки в матеріалах справи відсутні докази щодо наявності у відповідачів ключів, які просить передати позивач, та докази відмови відповідачів передати ключі позивачу добровільно. Також позивач просив суд усунути перешкоди в користуванні та виселити з житлового будинку №22, розташованого по вул.Комунарів в м.Павлоград Дніпропетровської області, [PERSON], свого сина, та дружину сина, [PERSON], як осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, посилаючись на ст.ст. 116,157 ЖК УРСР, відповідно до якої осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. У розумінні ст. 64 ЖК УРСР до членів сімї належать дружина, їх діти, і батьки. Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України зазначено, що дитина належить до сімї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідач, [PERSON], належить до членів сімї позивача. Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч.1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно пояснень, наданих в судовому засіданні третьою особою, [PERSON], матірю [PERSON], її син з родиною проживає в частині будинку, яка належить їй на праві приватної власності, за її згодою. Також третя особа пояснила, що будинок поділений на дві половини, в частині будинку, яка належить на праві приватної власності позивачу, [PERSON] ніхто не проживає, ця частина будинку є непридатною для проживання. Однак матеріали справи не містять доказів надання у володіння та користування кожному із співвласників тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає частці у праві спільної часткової власності, або встановлення порядку користування вказаним вище нерухомим майном, жодних документів в підтвердження сторонами суду надано не було. [PERSON], [PERSON], були вселені до житлового будинку №22, розташованого по вул.Комунарів в м.Павлоград Дніпропетровської області, зі згоди співвласника - [PERSON]. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадян, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання їх сімей. Відповідно до вимог ч.1 ст. 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Таким чином, суд не вбачає підстав для виселення, [PERSON], як члена сімї власника житла, [PERSON] на підставі ст.ст.116,157 ЖК УРСР без надання іншого місця проживання. Таким чином, позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню частково. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial