Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

02 квітня 2021 року представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Єрмолов Є.М. звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості у вигляді 3 % річних від простроченої суми в розмірі 13821,71 доларів США. Позовні вимоги мотивує тим, що за договором кредиту № МКАWGK00000082 від 13.08.2007 року, укладеного між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] , останній отримав кредит в розмірі 56 500,00 доларів США на термін до 12.08.2027 року. В подальшому, рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 09.09.2015 року в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № МКАWGK00000082 від 13.08.2007 року, в розмірі 95 643,59 доларів США, що станом на 01.10.2014 року складає 1238584, 50 грн., звернуто стягнення на будинок загальною площею 113,40 кв.м., житловою площею 74,20 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №МКАWGK00000082 від 13.08.2007 року) Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк». Рішення набуло законної сили. Оскільки вказане рішення на даний час залишається не виконаним, то позивач просить у відповідності до ст.625 ЦК України зобов`язати відповідача відшкодувати заборгованість у вигляді 3 % річних від простроченої суми в розмірі 13 821,71 доларів США та судовий збір. Ухвалою суду від 13.04.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належними чином, подав заяву про розгляд справи без його участі, в якій зазначив про підтримання позовних вимог в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомив. 12.05.2021 року відповідачем подано відзив на позов, в якому просив відмовити в позові, оскільки позивач пропустив строки позовної давності. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що відповідно до договору кредиту договором кредиту № МКАWGK00000082 від 13.08.2007 року, укладеного між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] , остання отримала кредит в розмірі 56 500,00 доларів США на термін до 12.08.2027 року (а.с. 9-11). В подальшому, рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 09.09.2015 року в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № МКАWGK00000082 від 13.08.2007 року в розмірі 95 643,59 доларів США, що станом на 01.10.2014 року складає 1238584, 50 грн., звернуто стягнення на будинок загальною площею 113,40 кв.м., житловою площею 74,20 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №МКАWGK00000082 від 13.08.2007 року) Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк». Рішення набуло законної сили ( а.с. 4-6). У відповідності з частиною другою ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Виконання своїх зобов`язань щодо своєчасного повернення кредитних коштів, сплати відсотків за користування кредитом відповідач в порушення статей 1048-1050, 1054 Цивільного кодексу України не виконав, внаслідок чого позивачем було пред`явлено вимоги про стягнення заборгованості за Кредитним договором, що підтверджується рішенням суду від 11.11.2014 року ( а.с. 4-5). У вищевказаному судовому рішенні заборгованість за кредитним договором була визначена у повному обсязі, тому кредитор має право на отримання гарантій внаслідок неналежного виконання зобов`язання, у порядку визначеному частиною другою статті 625 ЦК України. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) висловлено правову позицію (яка продубльована в наступних за нею постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року по справі № 675/869/16-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі № 155/1315/15-ц та ін.) про те, що за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а права та інтереси кредитодавця в цих правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до розрахунку заборгованості наданого представником позивача, основна сума заборгованості з 02.10.2014 року до 26.01.2021 року складає 72 892,97 доларів США, саме від даної суми розраховані 3 % річних ( а.с. 5). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить стягнути 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 13 821,71 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.01.2021 становить 389 219,35 гривень, нарахованих на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, за невиконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.09.2015 року. Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такий висновок сформульований, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Так, відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити, зокрема, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. З огляду на те, що грошове зобов`язання у відповідача виникло з дати набуття рішенням суду від 09.09.2015 року законної сили, і відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, тобто позивач має право на отримання 3% річних від простроченої суми, однак за остання три роки, що передували подачі такого позову. Разом з тим заочним рішенням суду від 09.09.2015 року сума невиконаного зобов`язання визначена у національній валюті гривні, а позивачем пред`явлено вимоги про стягнення 3% річних у доларах. При цьому, в розрахунку 3% річних позивачем визначена як початкова сума боргу 72 892,97 доларів США, саме з вказаної суми проведено розрахунок 3% річних. Крім того, розрахунок проведений з 02.10.2014 року по 26.01.2021 року, що суперечить статті 625 ЦК України, оскільки право на стягнення 3% річних виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Крім того, суду не надано доказів наявності у відповідача невиконаного зобов`язання за кредитним договором в сумі 72892,97 доларів США, що унеможливлює стягнення 3% річних в розмірі 13821,71 доларів США. Наведені у ст. 625 ЦК України три проценти річних від простроченої суми та інфляційні витрати за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова ВГСУ від 13.12.2016 року у справі № 916/1405/16). Також, позивачем не доведено наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, що є необхідним для застосування даного виду цивільно-правової відповідальності: 1)протиправність поведінки відповідачів; 2) збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками позивача; 4) вини відповідачів. Так, в поданій позивачем АТ КБ «ПриватБанк» позовній заяві позивач вказує, що на даний час рішення Мукачівського міськрайонного суду від 09.09.2015 року не виконано боржником, однак не вказує жодної причини з якої воно не виконується, не вказує чи на даний час дане рішення перебуває на примусовому виконанні. Крім того, в матеріалах справи відсутня будь-яка інформація чи зверталося до примусового виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду від 09.09.2015 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а також причини з яких дане майно не було реалізоване. Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом. При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його прав, яке, на його думку, полягає в невиконанні зобов`язань в іноземній валюті. Враховуючи викладене, в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Щодо заяви представника відповідача щодо спливу строку позовної давності, суд виходить з наступного. Сплив позовної давності як підставу для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають. Проте, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Таким чином, помилковим є посилання представника відповідача про сплив позовної давності, передбачених статтею 625 ЦК України, а тому суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed