Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

03 жовтня 2013 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла вищевказана позовна заява. Позивач в позовній заяві та його представник у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 16 квітня 2008 року між ПриватБанк, найменування якого було змінено на ПАТ КБ «Приватбанк», був укладений кредитний договір № DNLOGA 0000006944, в забезпечення виконання зобов'язань за яким 16 квітня 2008 року між банком, позивачем, [PERSON], [PERSON] був укладений договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку відповідачу була передана квартира [ADDRESS]. У зв'язку з тим, що, на думку позивача, банком неправомірно та без попередження було підвищено відсоткову ставку за кредитним договором, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просив суд визнати недійсним договір іпотеки, укладений між сторонами 16 квітня 2008 року (а. с. 2-4). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволенні у повному обсязі, посилався на їх необґрунтованість та безпідставність. Треті особи - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] надіслала на адресу суду заяву про розгляд даної цивільної справи за її відсутності, в заяві також вказала, що спірний договір іпотеки був нею посвідчений відповідно до всіх вимог діючого законодавства України (а. с. 28). Треті особи - [PERSON], [PERSON], у судове засіданні не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 16 квітня 2008 року між ПриватБанк, найменування якого було змінено на ПАТ КБ «Приватбанк», був укладений кредитний договір № DNLOGA 0000006944, за умовами якого позивач отримав в кредит грошові кошти у сумі 76 735,68 доларів США зі сплатою 12% річних, строком погашення кредиту до 16 квітня 2028 року. Викладене підтверджується копіями даного кредитного договору, а також додатками до нього наявними в матеріалах справи (а. с. 6-11, 12, 13-16). Судом було встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 16 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», найменування якого було змінено на ПАТ КБ «Приватбанк», позивачем, майновими поручителями [PERSON], [PERSON] був укладений договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку відповідачу була передана квартира [ADDRESS]. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1436 (а. с. 17-22). З пояснень наданим представниками сторін у судовому засіданні судом встановлено, що відсоткову ставку за кредитним договором № DNLOGA 0000006944 від 16 квітня 2008 року було підвищено з 12 % до 15,12 %. Судом також встановлено, що ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2013 року було залишено без змін рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2013 року, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ КБ «Проиватбанк» про визнання недійсною підвищення відсоткової ставки до кредитним договором № DNLOGA 0000006944 від 16 квітня 2008 року, укладеним між сторонами (а. с. 48-49). Дане судове рішення вступило в законну силу та є чинним на даний час. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року було скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2013 року, яким був задоволений позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - [PERSON], про зобов'язання вчинити певні дії, а саме: був визнаний припиненим договір іпотеки від 16 квітня 2008 року, укладений між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в частині майнового поручительства [PERSON]. Даним судовим рішенням апеляційної інстанції у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено (а. с. 50-51). Вказане рішення апеляційної інстанції від 17 червня 2013 року було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 жовтня 2013 року (а. с. 55-57). Судом встановлено що 15 березня 2013 року вступило в законну силу рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2013 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа - [PERSON] про припинення договору поруки та припинення договору іпотеки, яким у задоволенні позовних вимог в частині визнання припиненим договору іпотеки, укладеного 16 квітня 2008 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» в частині майнової поруки [PERSON] припиненим (а. с. 52-54). Згідно ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало чинності, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України «договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору». У відповідності зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог закону, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Оцінюючи усі докази, які були досліджені у судовому засіданні, та приймаючи до уваги, що питання правомірності/неправомірності підвищення відсоткової ставки за № DNLOGA 0000006944 від 16 квітня 2008 року, укладеним між позивачем та відповідачем, на яке сторона позивача посилається як на підставу для визнання недійсним спірного іпотечного договору, було розглянуто в судовому порядку, відповідним судовим рішенням, яке набрало чинності, була встановлена правомірність підвищення відсоткової ставки за вказаним кредитним договором, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості, безпідставності та недоведеності позовних вимог позивача, у зв'язку з чим вважає за необхідне відмовити в задоволенні даного позову у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо відшкодування судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, суд вважає, що витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при звернення до суду з даним позовом, не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed