Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

02 квітня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований у [ADDRESS] Свої вимоги мотивував тим, що Реєстраційна служба Чернігівського районного управління юстиції не реєструє його право власності на будинок, оскільки вважає акт передачі в особисту приватну власність домоволодіння не правовстановлюючим документом, який згідно Закону дає право на реєстрацію. До судового засідання від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та з проханням задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача - Редьківської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області у судове засідання не з'явився, оскільки голова сільради подала до суду заяву про розгляд справи без участі їх представника, позовні вимоги визнаються. Згідно положень ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи - Реєстраційної служби Чернігівського районного управління юстиції у судове засідання не з'явився, заява про участь у справі, до суду не надходила. Суд, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши і оцінивши наявні у справі матеріали та докази вважає позовні вимоги [PERSON] не обґрунтованими та відповідно такими, що не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що на підставі акту передачі у особисту власність житлового будинку з надвірними будівлями від 10 лютого 1993 року в КП «Чернігівське районне бюро технічної інвентаризації Чернігівської районної ради Чернігівської області» зареєстроване право власності за [PERSON] на житловий будинок з господарськими спорудами у [ADDRESS] Відповідно до ст.3 ЦПК України особа звертається до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно ст.15 ЦК України судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право особи. У відповідності до ч.4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за яким почала діяти нова система реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень з 01 січня 2013 року, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умов, якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Відповідно до складеного 10 лютого 1993 року, а до того затвердженого розпорядженням №43 від 18 травня 1992 року представника Президента України, акту, передача [PERSON] житлового будинку з надвірними будівлями, що розташоване у [ADDRESS], відбувалась за діючими на той час нормами законодавства, унаслідок відселення його та його сім'ї. На момент передачі будинку з надвірними будівлями у особисту власність позивача діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (далі Інструкція), затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу №56 від 13.12.1995 року. У відповідності до зазначеної Інструкції до правовстановлюючих документів належали, у тому числі, і акти про передачу будинків у власність переселенцям. Крім того, у відповідності до п.23 Інструкції на підставі перевірених документів і свого висновку бюро технічної інвентаризації вносило відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляло на документі власника реєстраційний напис за встановленою формою. На зворотному аркуші акту від 10 лютого 1993 року мається дійсний реєстраційний напис про реєстрацію права особистої власності на зазначений жилий будинок у цілому за [PERSON] Таким чином, [PERSON] вже має, зареєстроване у встановленому законодавством порядку, право власності на спірний житловий будинок, оскільки набув його у відповідності до чинного, на час виникнення правовідносин, законодавства. У відповідності до ч.2 та ч.4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень. Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена. Слід зазначити, що відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути оскаржена в установлену законом порядку. У даній справі мало місце не відмова державного реєстратора у вчиненні державної реєстрації прав [PERSON], а роз'яснення на заяву щодо порядку реєстрації права власності на житловий будинок у [ADDRESS] Положення ст.392 ЦК України у даному випадку не може бути застосований, оскільки не вбачається спору про право іншої особи на вказаний житловий будинок, а реєстраційна служба у установленому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» порядку не надала [PERSON] відмову у вчиненні державної реєстрації його прав на житловий будинок. Акт передачі у особисту власність житлового будинку з надвірними будівлями, що є правовстановлюючим документом, у відповідності до чинного на час його видачі законодавства, не втрачений. Відповідно до приписів ст.174 ЦПК України суд не приймає визнання позовних вимог стороною відповідача, оскільки таке визнання суперечить вимогам закону. Розглядаючи справу у межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] не підлягає, оскільки документом, що підтверджує його право власності на житловий будинок вже є акт передачі в особисту власність житлового будинку з надвірними будівлями від 10 лютого 1993 року, який зареєстрований у відповідності до чинного законодавства, що існувало на час його видачі і є належним правовстановлюючим документом. По суті, вбачається спір між позивачем та третьою особою з приводу державної реєстрації вже існуючих прав позивача і [PERSON] обрав невірний спосіб правового захисту. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed