Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

02 лютого 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» звернулося до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 15251,87 грн. та судові витрати по справі. В позовній заяві зазначав, що 25 березня 2016 року між сторонами була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості (далі [PERSON]), за якою відповідач одержав від позивача кредит на суму 9720,86 грн. на платіжну картку зі сплатою 18 % на рік. Відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені [PERSON]. Посилаючись на те, що за час користування кредитом відповідач не виконував його умови та не сплачував кредитні платежі належним чином, через що станом на 25 січня 2017 року має заборгованість в розмірі 15251,87грн., просив стягнути її з відповідача на свою користь та понесені судові витрати. В судове засідання представник позивача не з'явився, подав заяву з проханням розглядати справу без його участі, позов просив задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, причини неявки не повідомив, про час та місце судового розгляду повідомлений за зареєстрованим місцем реєстрації (а.с. 49), у звязку з чим суд вважає можливим розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом було встановлено, що 23 січня 2011 року між позивачем та відповідачем був укладений в письмовій формі кредитний договір (далі Договір), в якому сторони узгодили всі його умови (а.с. 6). Позичальник погодився з тим, що складовими Договору є анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Памятка клієнта, Умови і Правила надання банківських послуг, а також [PERSON] (довідка про умови кредитування). Відповідно до Договору акціонерне товариство «ПриватБанк» (далі [PERSON]), надало позичальнику, тобто відповідачу, споживчий кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту. У звязку із порушенням відповідачем умов договору, 25 березня 2016 року між ним та [PERSON] укладено договір реструктуризації заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (а.с. 7). За умовами вказаного договору, сторони визначили, що на дату підписання Договору реструктуризації заборгованість відповідача становить 10390,86 грн. з датою кінцевого погашення 31 березня 2019 року. Згідно п. 2.1 даної [PERSON] надає позичальнику кредит в розмірі 9720,86 грн., на строк з 25 березня 2016 року по 31 березня 2019 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі потреби, а позичальник зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки в розмірі 1,5 % в місяць на суму заборгованості по кредиту. Погашення заборгованості здійснюється з 1 по 25 число кожного місяця позичальником в сумі 325,67 грн. Відповідно до п.2.2 [PERSON], при порушенні позичальником строків погашення заборгованості більш як на 31 день, він зобовязався сплатити штраф в сумі 928,23 грн. За умовами п. 2.8 даної [PERSON], позичальник зобовязався сплатити пеню в розмірі, що зазначена в Умовах та правилах, при порушенні зобовязань по сплаті кредиту, за кожен день прострочки. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобовязаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обовязку виконання зобовязання та повинен сплатити суму боргу та процентів, передбачених договором. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] повністю виконав взяті на себе зобовязання, а позичальник навпаки, порушив умови Договору (Генеральної угоди від 25.03.2016 р.) в частині вчасного повернення суми кредиту та процентів за користування ним, в звязку з чим станом на 25 січня 2017 року за ним рахується заборгованість за кредитним договором на загальну суму, як вказує позивач 15251,87 грн., з яких: заборгованість за кредитом 9720,86 грн., заборгованість з відсотків 1492,14 грн., пеня 3110,64 грн., штраф 928,23 грн. (а.с. 47). З урахуванням вищевказаних норм цивільного закону та умов договору, сума заборгованості за кредитом (9720,86 грн.) та відсотками (1492,14 грн.) підлягає задоволенню в повному обсязі. Щодо неустойки (пені, штрафу), то розділом 2.1.1.7 Умов і Правил надання банківських послуг передбачена відповідальність позичальника за порушення строків сплати з будь-яких грошових зобовязань, передбачених умовами Договору. Грошовими зобовязаннями за умовами вищевказаної [PERSON] є повернення наданого кредиту частинами щомісячними платежами та сплата відсотків за користування кредитними коштами. Згідно п. 2.2 та п. 2.8 Генеральної угоди, сторони визначили відповідальність позичальника. Так, відповідно до п. 2.2 [PERSON] при порушенні умов договору щодо строків погашення заборгованості позичальник сплачує штраф в сумі 928,23 грн., а згідно п. 2.8 - за ті ж самі порушення, позичальник також сплачує пеню, розмір якої, визначено Умовами та правилами. У своїй позовній заяві (а.с. 45-46), позивач вказує, що розмір пені становить 4 % від суми заборгованості, що передбачено п. 2.8 Генеральної угоди. В той же час, як вже зазначено вище даний пункт (п. 2.8) має посилання на Умови та правила надання банківських послуг, розділ 2.1.1.7 (відповідальність сторін) яких не містить даних щодо відповідальності позичальника у виді пені, тим паче у розмірі 4 %, на які вказує позивач. Більш того, умовами вище вказаної [PERSON] передбачена подвійна відповідальність позичальника за одне й те саме порушення порушення строків сплати суми кредиту та процентів, у виді штрафу та пені, які є різновидами неустойки, тоді як особа не може нести двічі відповідальність за одне й те саме порушення, що гарантовано Конституцією України (стаття 61). Вказана правова позиція висловлена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2013, від 6 листопада 2013 року (№ 6-116цс13). За вище вказаного, суд вважає можливим стягнути неустойку лише у виді штрафу в сумі 928,23грн., як то сторони визначили умовами Генеральної угоди від 25.03.2016 року Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 526, 530, 551, 1049, 1050, 1054 ЦК України, з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню сума боргу в загальному розмірі 12141,23 грн., з яких: заборгованість по кредиту 9720,86 грн., заборгованість по відсоткам 1492,14 грн. та штраф 928,23 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача також підлягають стягненню судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1264 грн. (12141,23грн. х100/15251,87 грн=79%; 1600 грн. х 79% =1264,00грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial