Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

03.07.2017 року [PERSON] звернувся до Роздільнянського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON], згідно якого просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь 3000 (три тисячі) доларів США сплаченого авансу за продаж йому належної відповідачці квартири [ADDRESS] Одеської області., що еквівалентно 77760, 00 грн. Позивач [PERSON] надав суду заяву про підтримання позову у повному обсязі та про згоду на ухвалення заочного рішення по справі в разі неявки відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, хоч і була повідомлена належним чином про дату, час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомила, заяв про розгляд справи у її відсутність або про відкладення розгляду справи не надала, тому вважається не з'явившейся без поважних причин. Розписка про отримання судової повістки наявна в матеріалах справи (а.с.26). В порядку ст. 224 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані позивачем докази, прийшов до наступного. Судом встановлено, що 11 лютого 2016 року позивач [PERSON] в усному порядку домовився з відповідачем [PERSON] про продаж йому належної відповідачу на праві власності квартири [ADDRESS] за 10 000 доларів США, і в той же день сплатив їй в якості авансу 3000 доларів США, зобов'язавшись сплатити ще 7 000 доларів США до 30.03.2017 року, що підтверджується наданою позивачем розпискою від 11.02.2017р. (а.с.9). Оригінал розписки знаходиться у позивача [PERSON] Відповідач же зобов'язалась підготувати необхідні документи для нотаріального оформлення договору купівлі-продажу. З дозволу відповідача позивач з сім'єю вселився у квартиру. У обговорений сторонами строк до 30.03.2017р. позивач не сплатив відповідачці повну вартість квартири із-за фінансових труднощів. 29.06.2017р. відповідач виселив позивача з квартири [ADDRESS]. На вимогу позивача відповідач не повернула сплачений позивачем аванс в сумі 3 000 доларів США, що змусило позивача звернутись до суду з вказаним позовом. Відповідно до ст.60 ЦПК України обов'язок доказування і подання доказів покладений на сторони по справ. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд вважає, що позивачем [PERSON] доведений письмовими доказами факт передачі ним грошей у сумі 3 000 доларів США відповідачу [PERSON] в рахунок укладення між ними в майбутньому договору купівлі-продажу квартири. Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Оскільки договору купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, між сторонами укладено не було, то сплачені [PERSON] грошові кошти є авансом і мають бути повернуті в тому розмірі, в якому вони надавались. Згідно зі статтею 99 Конституції України та частиною першою статті 3 Декрету валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, якщо інше не передбачено Декретом, іншими актами валютного законодавства. Тобто закон передбачає обов'язкове здійснення платежів на території України в національній валюті, однак він не забороняє використання в обчисленні розміру грошових зобов'язань іноземної валюти або інших розрахункових величин. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є статті 193, 524 та 533 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що стягнення авансових платежів між фізичними особами у іноземній валюті суперечить чинному законодавству України. Таким чином, заявлені вимоги про стягнення авансу підлягають задоволенню в національній валюті України в сумі 77 760 грн. 00 коп. в межах заявлених позовних вимог. На підставі ст.ст. ст.533 ч.2, ст.570 ч.2 ЦК України ЦК України,

Outcome: partial