Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

03.07.2018 року до суду звернувся Комунальний вищий навчальний заклад «Запорізький медичний коледж» Запорізької обласної ради з позовом [PERSON] про відшкодування вартості навчання за державним замовленням. В позові позивач посилався на те, що 19.10.2012 року між сторонами було укладено угоду №224 про підготовку фахівців із вищою освітою, відповідно до умов якої медичний коледж зобов`язався забезпечити студентові теоретичну та практичну підготовку фахівця із вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця, після закінчення навчання та одержання відповідно кваліфікації забезпечити працевлаштування в державному секторі, а відповідач зобов`язався оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої діяльністю за спеціальністю, прибути після закінчення вищого закладу на місце направлення і відпрацювати за направленням в державному секторі не менше трьох років, у разі відмови їхати за призначенням-відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку, відповідач закінчила навчання, отримала диплом та була працевлаштована до Комунального закладу Центральної лікарні Комунарського району Запорізької обласної ради, однак з 21.07.2017 року була звільнена за прогули, чим порушила умови угоди, 13.03.2018 року відповідачу була направлена вимога про відшкодування вартості навчання в сумі 49386,20 грн., яка залишена відповідачем без відповіді, посилаючись на ст.ст. 901, 629, 610-611, 906 ЦК України, ч.2 ст.52 Закону України «Про освіту», ст.56 Закону України «Про вищу освіту», п.6,8,14 Постанови Кабінету Міністрів від 22.08.1996 року №992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», Указ Президента України від 23.01.1996 року №77/96 «Про заходи реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», прохав стягнути з відповідача на користь позивача 49386,20 грн., витрачених державою на навчання відповідача в Комунальному вищому навчальному закладі «Запорізький медичний коледж» Запорізької обласної ради та судові витрати у розмірі 1762 грн. 12.07.2018 року ухвалою судді Гуляйпільського районного суду Запорізької області Яроша С.О. позовну заяву прийнято до свого провадження, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження і призначено у відкрите судове засідання на 18.10.2018 року. 16.10.2018 року до суду звернувся відповідач з запереченнями проти позову, в яких посилався на те, що позивач не є державним замовником освітніх послуг, а є виконавцем, Указ Президента України, на який посилається позивач, діяв до прийняття законів, з 1 липня 2014 року діяв Закон України «Про вищу освіту», який виключив ст.52 Закону України «Про освіту», який не містить обов`язку відшкодування вартості навчання, трьохстороння угода між відповідачем, роботодавцем і позивачем відповідно до закону не складалася, укладена нею угода є нікчемною огляду на те, що укладена нею у неповнолітньому віці без згоди батьків, що суперечить вимогам закону, у позивача відсутні повноваження від держави для звернення до суду з цим позовом, прохав відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 30.11.2018 року до суду звернувся представник позивача Глущенко А.М. з заявою про розгляд справи у відсутність представника. 03.12.2018 року ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області оголошена перерва у судовому розгляді до 18.01.2019 року. 18.01.2019 року ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області судове засідання відкладено на 14.03.2019 року. 14.03.2019 року розгляд справи не відбувався в зв`язку з перебуванням головуючого у справі судді у відрядженні, розгляд справи призначено на 18.04.2019 року. Належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи представник позивача не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника. Належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи судом відповідач, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи у свою відсутність не надав. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, суду пояснивши, що обставини невизнання позову викладені в запереченнях проти позову, прохав в задоволенні позову відмовити. Суд, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вважає встановленими наступні обставини. [INFO] народилася [PERSON] , що підтверджується копією паспорта громадянина України. 10.08.2012 року наказом №68-Ост відповідач зарахована з 10.08.2012 року студентом другого курсу денної форми навчання за державним замовленням, що підтверджується копією наказу. 19.10.2012 року між сторонами у справі укладена угода про підготовку фахівця із вищою освітою, що підтверджується копією угоди. 30.06.2015 року відповідачу був виданий диплом молодшого спеціаліста за спеціальністю «сестринська справа» і здобуття кваліфікації сестра медична, що підтверджується копією диплома. 22.06.2015 року відповідачу була видана картка працевлаштування випускника №29 та повідомлення про направлення на роботу, що підтверджується їх копіями. З 03.08.2015 року по 21.07.2017 року відповідач працювала в Комунальному закладі «Центральна лікарня Комунарського району» м. Запоріжжя та була звільнена за прогули, що підтверджується повідомленням закладу. Вартість навчання відповідача за період з 01.09.2012 року по 30.06.2015 року склала 49386,20 грн., що підтверджується довідкою. 13.03.2018 року відповідачу була направлена вимога про відшкодування вартості навчання, що підтверджується копією вимоги. Вимога залишена без відповіді та задоволення. Суд, відмовляючи в задоволенні позову, виходить з наступного. Правовідносини, які склалися між сторонами регулюються Главою 63 Цивільного Кодексу України, Законом України «Про вищу освіту». Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що до суду звернувся вищий навчальний заклад, який відповідно до укладеної 19.10.2012 року угоди надавав освітню послугу відповідачу за державним замовленням з вимогою до відповідача про відшкодування вартості наданої освітньої послуги, посилаючись на те, що відповідач відповідно до взятого на себе обов`язку відповідно до угоди та законів у разі не відпрацювання протягом трьох років за направленням не виконала обов`язку, зобов`язана відшкодувати вартість навчання позивачу. Суд доходить висновку, що позивач не надав суду достовірних, належних та допустимих доказів наявності у позивача права на відшкодування вартості навчання відповідачем. Цей висновок суду ґрунтується на наступному. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ч.2 п.1 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Так підставою виникнення цивільних прав та обов`язків сторін є угода №224 про підготовку фахівців із вищою освітою. Відповідно до ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується сплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до п.1 укладеної між сторонами угоди зобов`язався забезпечити студентові теоретичну та практичну підготовку фахівця із вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця, після закінчення навчання та одержання відповідно кваліфікації забезпечити працевлаштування в державному секторі. Як вбачається з укладеної угоди позивач, здійснюючи певну діяльність, яка полягала у наданні освітніх послуг, зобов`язався за замовленням замовника: держави надати освітню послугу відповідачу. Тоді як відповідач відповідно до п.2 угоди зобов`язався оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої діяльністю за спеціальністю, прибути після закінчення вищого закладу на місце направлення і відпрацювати за направленням в державному секторі не менше трьох років, у разі відмови їхати за призначенням-відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку. Таким чином укладена між сторонами угода не передбачає обов`язку відповідача відшкодувати позивачу вартість навчання в установленому порядку у разі не відпрацювання відповідачем за направленням в державному секторі менше трьох років. Посилання позивача на ч.2 ст.52 Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 року, ст.56 Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 року, п.6,8,14 Постанови Кабінету Міністрів від 22.08.1996 року №992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», Указ Президента України від 23.01.1996 року №77/96 «Про заходи реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» як на правові підстави його права суд вважає безпідставними з огляду на вищеприведений судом висновок, а тому не дає оцінки кожному з цих посилань. Відповідно до ч.2 ст.4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Позивач не надав суду документа, що підтверджує його повноваження для звернення до суду в інтересах інших осіб. А тому позов не підлягає задоволенню як такий, що не підтверджений обставинами, встановленими судом під час перевірки їх достовірними, належними та допустимими доказами. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, то суд відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України витрати позивача на сплату судового збору в сумі 1762 грн. не покладає на відповідача.

Outcome: dismissed