Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

04 грудня 2014 року позивач звернулась в суд з позовною заявою до місцевої територіальної громади в особі Стриївської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області про визнання права власності, в якій просить визнати за нею право власності на житловий будинок [INFO], який належав [PERSON], померлій [INFO]. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що [INFO] померла його мати [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина, що складається з житлового будинку з господарськими будівлями, в якому постійно проживала померла. Його мати також мала право власності на земельні ділянки площею 4,1859 га та 0,7978 га. Він є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] та прийняв спадщину, оскільки у встановленому законом строк повідомив та подав заяву про прийняття спадщини. Інших спадкоємців, як за законом так і за заповітом, окрім нього, немає. При зверненні до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок та земельні ділянки, у видачі такого свідоцтва позивачу відмовлено, оскільки на вказаний житловий будинок та земельні ділянки відсутній правовстановлюючий документ, який підтверджував би право власності померлої. Враховуючи, що можливості оформити спадщину іншим шляхом немає, позивач просить суд визнати за ним право власності на зазначений житловий будинок разом із господарськими будівлями та земельні ділянки. У судове засідання позивач не прибув, подав письмову заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить про розгляд справи у його відсутність. Відповідач участі представника у судовому засіданні не забезпечив, надіслав лист, в якому зазначив, що проти задоволення позову не заперечує, просить розглянути без участі представника сільської ради. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін та осіб, які беруть участь у справі на підставі наявних у ній матеріалів та доказів. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 04.03.2014 року, виданим Стриївською сільською радою Новоград-Волинського району (а.с.9). Єдиним спадкоємцем за заповітом є її син - позивач [PERSON]. Відповідно до заповіту посвідченого секретарем виконавчого комітету Стриївської сільської ради Новоград-Волинського району 11 вересня 2003 року, зареєстрованого в реєстрі № 95 [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON] - позивачу у справі (а.с.30, 31). Позивач у встановленому законом строк повідомив та подав заяву про прийняття спадщини до державного нотаріуса Новоград-Волинської державної нотаріальної контори. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.09.2014 року, винесеною державним нотаріусом Новоград-Волинської державної нотаріальної контори, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [INFO] та земельні ділянки площею 4,1859 га та 0,7978 га після смерті [PERSON], померлої 02.03.2014 року, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу, який би підтверджував право власності померлої на цей житловий будинок та земельні ділянки (а.с.11). Відповідно до довідки № 247 від 23.06.2014 року, виданої виконкомом Стриївської сільської ради померлою [PERSON] за рахується будинок по [INFO], що підтверджується записом в по господарській книзі № 7 (а.с.12). Відповідно до повідомлення КП «Новоград-Волинське МБТІ» № 1067 від 08.08.2014 року право власності на житловий будинок номер [INFO] за [PERSON] не зареєстровано (а.с.13). Згідно рішення виконкому № 48 від 27.12.1993 року Стриївської сільської ради [PERSON], яка проживала в [INFO] було передано у приватну власність земельну ділянку, яка знаходиться на [INFO], розміром - 0,69 га, на яку державний акт не виготовлявся (а.с.12). Померлій [PERSON] на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку серія ЖТ № 098938 та серія ЖТ № 098939 належали на праві власності земельні ділянки площею 4,1859 га та 0,7978 га (а.с.22,23). Дані обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами та матеріалами справи: (а.с.5-25), (а.с.30-31). Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Однією з таких підстав, відповідно до статті 1217 ЦК України, є спадкування майна за заповітом. Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців), а право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1223 ЦК України). Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону ( ч. 2 ст. 373 ЦК України). Відповідно до п. г) ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, крім іншого, на підставі прийняття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до ч. 2 ст. 126 ЗК України документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення є свідоцтво про право на спадщину. Частиною 1 ст. 1225 ЦК України встановлено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. В пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року роз'яснено, що відповідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. В силу вимог ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. На підставі ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до п. 4.15. ч. 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Судом встановлено, що відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення права власності у спадкодавця по даній справі, у сільській місцевості оформлення індивідуальних (приватних) будинків здійснювалося шляхом внесення у по господарську книгу сільської ради відповідного запису та відкриття особового рахунок на ім'я власника. Інших правовстановлюючих документів чинне на той час законодавство не передбачало. Рішення про оформлення права власності та реєстрацію будинків увалювалось сільськими, селищними, районними радами народних депутатів на підставі погосподарських книг із додатками списків громадян, яким належали ці будинки. Тобто, записи у по господарських книгах визнавались в якості актів органів влади (правовстановлюючих документів), що підтверджують право власності. Таким чином, за змістом норм, чинного на той час законодавства, виникнення права власності на житлові будинки не залежало від державної реєстрації цього права і наявність такого права власності не пов'язувалась з його державною реєстрацією. Щодо сучасної правової оцінки таких правовстановлюючих документів, слід звернутись до п. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004 року, яким встановлено - права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом (тобто до 01.07.2004 року), визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умови, зокрема, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. За змістом статей 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна (зобов'язана) довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин, враховуючи, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved