Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

02 грудня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON], в якому просить суд: - розірвати з 04.07.2012 року трудовий договір від 02 лютого 2007 року зареєстрований в Ізюмському міськрайонному центрі зайнятості 06.02.2007 року за № 4869 між роботодавцем [PERSON] та працівником [PERSON]; - зобов'язати Ізюмський міськрайонний центр зайнятості зняти з реєстрації трудовий договір від 02 лютого 2007 року, зареєстрований 06.02.2007 року за № 4869 між роботодавцем [PERSON] та працівником [PERSON]. (а.с. 1-3) В обґрунтування пред'явленого позову [PERSON] зазначав, що 02 лютого 2007 року між ним та відповідачкою [PERSON] було укладено безстроковий трудовий договір, який зареєстрований в Ізюмському міськрайонному центрі зайнятості 06.02.2007 за № 4869. Відповідно до п.2 вказаного договору відповідачка зобов'язалась виконувати роботу продавця- консультанта. 04.07.2012 року [PERSON] повідомила його, що хоче звільнитись з займаної посади. В той же день згідно акту прийому-передачі було проведено ревізію товару в магазині де працювала відповідачка та виплачено їй премію в розмірі 5000 грн. Окрім того, він попередив відповідачку, що їй потрібно прибути до Ізюмського міськрайонного центру зайнятості в зручний для неї час для розірвання трудового договору від 02.02.2007 № 4869. Але, до теперішнього часу [PERSON] до центру зайнятості не з'являлась. У вересні 2012 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про зобов'язання вчинити певні дії, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та компенсацію за невикористану відпустку. Мотивує тим, що 14 жовтня 2013 року по справі № 22-ц/190/4056/13 рішенням Апеляційного суду АРК заочне рішення Ялтинського міського суду АРК від 12.12.2012 було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] Питання щодо розірвання та зняття з реєстрації трудового договору № 4869 від 02.02.2007 вирішено не було. Вказав, що відповідно до п.20 договору № 4869, зареєстрованого в центрі зайнятості 06.02.2007, сторони ознайомлені з порядком реєстрації та зняття з реєстрації трудового договору, внесення відповідних записів до трудової книжки працівника та її зберігання, про що свідчать підписи сторін у договорі. Вказав, що 07 листопада 2013 ним було надіслано рекомендований лист [PERSON], який нею отримано 12 листопада 2013. У вказаному листі вкотре було наголошено про прибуття до Ізюмського міськрайонного центру зайнятості особисто, для вирішення питання про розірвання трудового договору. В призначений термін відповідачка не з'явилась. 26 листопада 2013 року на його ім'я надійшов лист від відповідача [PERSON] про неможливість явки до Ізюмського міськрайонного центру зайнятості. Крім того, з вини відповідачки він несе матеріальні збитки, сплачуючи за неї єдиний внесок до Пенсійного фонду, хоча Вона фактично не працює з 04.07.2012 року. Посилається, що згідно п.4 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). Так як трудовий договір між сторонами був укладений на невизначений строк (п.1 договору), то його розірвання з ініціативи працівника регулюється статтею 38 КЗпП України. Порядок реєстрації укладення та припинення трудових договорів між фізичною особою- підприємцем та працівником регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 29.10.2009р. № 1168 «Деякі питання застосування законодавства про працю фізичною особою, яка використовує найману працю», а також Порядком реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затверджений Наказом Міністерства праці та соціальної політики України 08.06.2001 р. № 260 (у редакції від 14.10.2010 р. № 320). Вказаним Наказом затверджено також й Форму трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю. У відповідності до п.17 Форми трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, розірвання трудового договору повинно бути підтверджено підписами обох сторін трудових відносин в усіх примірниках трудового договору. Таким чином, записи фізичної особи - роботодавця про підстави припинення трудового договору, а також підписи її та найманого працівника повинні стояти на трьох примірниках трудового договору. Посилається, що ст. 24-1 КЗпП України, «Порядком реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою», затвердженого Наказом Міністерства праці і соціальної політики України від 08.06.2001 року за № 260 та Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мінюсту і Мінсоцзахисту від 29.07.1993 року №58, при знятті в державній службі зайнятості з реєстрації трудового договору необхідна особиста присутність сторін трудового договору, що його підписали. Вказав, що відповідно до положень Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою та Форми трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України 08.06.2001 року за №260, а також Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мінюсту і Мінсоцзахисту від 29.07.1993 року 358, провести дії по зняттю з реєстрації трудового договору в центрі зайнятості можливо лише в разі звернення обох сторін трудових відносин (фізичної особи і працівника) з належним їм документами по центру зайнятості, а у разі виникнення трудового спору між сторонами трудових стосунків - фізичною особою - роботодавцем та найманим працівником, а також у разі відсутності однієї зі сторін в центрі зайнятості, підставою для зняття трудового договору з реєстрації в державній службі зайнятості є рішення суду про припинення дії договору, яке набрало чинності. Представник позивача за довіреністю [PERSON] підтримав позовні вимоги [PERSON], надав пояснення щодо вимог позову і просить суд позовні вимоги задовольнити повністю. У відповідності до ст. 158-1 ЦПК України, ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12.12.2013 року доручено Ялтинському міському суду Автономної Республіки Крим забезпечити проведення відеоконференції в приміщенні цього ж суду та участь у ній відповідачки [PERSON] у судовому засіданні, яке відбудеться в режимі відеоконференції 04 лютого 2014 року о 10 годині 00 хвилин в приміщенні Ізюмського міськрайонного суду Харківської області (а.с. 19). Судове засідання в режимі відеоконференції 04 лютого 2014 року в приміщенні Ізюмського міськрайонного суду Харківської області не відбулося у зв'язку з неявкою в судове засідання Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим відповідачки [PERSON] для забезпечення проведення відеоконференції в приміщенні цього ж суду, що потягло відкладення розгляду справи на 13 березня 2014 року о 10 годину 00 хвилин, та доручено Ялтинському міському суду Автономної Республіки Крим забезпечити проведення відеоконференції в приміщенні цього ж суду та участь у ній відповідачки [PERSON] у судовому засіданні, яке відбудеться в режимі відеоконференції 13 березня 2014 року о 10 годині 00 хвилин в приміщенні Ізюмського міськрайонного суду Харківської області (а.с. 28-29, 50-52, 57). У відповідності до ст. 132 ЦПК України, ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 04.02.2014 року доручено Ялтинському міському суду Автономної Республіки Крим провести процесуальні дії та роз'яснити відповідачці про її обов'язок надати у разі заперечення проти позову всі матеріали, що були або мали бути взяті нею до уваги при вчиненні дії та прийнятті рішення, з приводу яких подано позов. (а.с. 31-32) Відповідачка [PERSON] надала письмові заперечення на позов, в яких позовні вимоги не визнає повністю, вважає зазначений позов безпідставним і необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, просить суд у задоволенні позову відмовити повністю. Свої заперечення мотивує тим, що 02 лютого 2007 року вона була прийнята на роботу в магазин «[INFO]», розташований за адресою: [ADDRESS], на посаді продавця-консультанта. Однак, 04 липня 2012 року, нею в присутності свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON] було віддано особисто [PERSON] заяву про її звільнення за власним бажанням із вказаної посади. Також вона просила [PERSON] віддати їй документи про прийняття та звільнення с даного місця роботи. 29 серпня 2012 року, нею було подана повторна заява про звільнення за власним бажанням, втім, [PERSON] до теперішнього часу ніяких дій стосовно видачі їй трудової книжки не вчиняв, через незаконні дії [PERSON], [PERSON] позбавлена права влаштуватися на іншу роботу, не має належного харчування, позичає гроші на сплату комунальних послуг, покупку ліків та утримання неповнолітньої дитини. Крім того вона за всі п'ять років праці, жодного разу не була у щорічній відпустці та не отримувала грошової компенсацій за невикористані відпустки. Вказує, що у вересні 2012 року вона зверталась до суду з позовною заявою до [PERSON] про зобов'язання вчинити певні дії, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та компенсацію за невикористану відпустку та Заочним рішенням Ялтинського міського суду АР Крим від 12 грудня 2012 року її позов задоволено частково: стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 липня 2012 року в сумі 5 684, 95 грн., у задоволені інших вимог відмовлено, вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Ухвалою Ялтинського міського суду АР Крим від 09 квітня 2013 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення від 12 грудня 2012 року залишено без задоволення. Але, рішенням Апеляційного суду АРК від 14.10.2013 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Заочне рішення Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 12 грудня 2012 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в позові [PERSON]. Вважає рішення апеляційної інстанції незаконним, тому подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. (а.с. 33-37, 38-49) Відповідачка [PERSON] за судовим дорученням у судовому засіданні Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим 19.02.2014 року позовні вимоги не визнала у повному обсязі, надала письмові заперечення на позов та підтримала вказані заперечення на позов, стверджуючи, що про розгляд справи, яке відбудеться 13 березня 2014 року о 10 год. 00 хв. в приміщенні Ізюмського міськрайонного суду Харківської області повідомлена, брати участь у судовому засіданні не бажає. (а.с. 60-82) Представник третьої особи за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні заперечень на||| позов не надала, у вирішенні позову полягає на суд, підтвердила суду, що дійсно 02 лютого 2007 року між позивачем, як фізичною особою-суб'єктом підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та відповідачкою було укладено безстроковий трудовий договір, який зареєстрований в Ізюмському міськрайонному центрі зайнятості 06.02.2007 за № 4869. Відповідно до п.2 вказаного договору відповідачка зобов'язалась виконувати роботу продавця-консультанта. 04.07.2012 року [PERSON] повідомила позивача про своє звільненя з займаної посади. Окрім того, позивач попередив відповідачку щодо необхідність прибути до Ізюмського міськрайонного центру зайнятості в зручний для неї час для розірвання трудового договору від 02.02.2007р. № 4869. Але, до теперішнього часу відповідачка [PERSON] до центру зайнятості не з'являлась. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], пояснення представника третьої особи Андреєвої О.В., перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно статей 10, 31, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, й підлягає внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути, зокрема, безстроковим, що укладається на невизначений строк (п. 1 ч. 1 ст. 23 КЗпП України). Згідно зі ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми при укладенні трудового договору з фізичною особою є обов'язковим. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Стаття 24-1 КЗпП України та Порядок реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затверджений наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 8 червня 2001 р. № 260 (далі - Порядок) встановлюють, що у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа або за нотаріальним дорученням уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України. Судом установлено, підтверджується сторонами і наявними у справі доказами, що позивач [PERSON] є фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму працівників. Місцем проживання [PERSON] є м. Ізюм, Харківської області, де і проведена його реєстрація виконавчим комітетом Ізюмської міської ради 09.04.2001 року як фізичної особи-підприємця (а.с. 4-6, 85). Як вбачається з матеріалів справи, 02 лютого 2007 року між фізичною особою [PERSON] та працівником [PERSON] було укладено безстроковий трудовий договір, відповідно до якого [PERSON] як фізична особа-підприємець зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю та угодою сторін, а [PERSON] як працівник зобов'язується виконувати роботу продавця-консультанта на умовах, визначених угодою сторін, й дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку. Зазначений трудовий договір зареєстрований Ізюмським міськрайонним центром зайнятості Харківської області від 06 лютого 2007 року за № 4869 (а.с. 7-8). Згідно п.4 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). Так як 02 лютого 2007 року між фізичною особою [PERSON] та працівником [PERSON] було укладено безстроковий трудовий договір (п.1 договору), то його розірвання з ініціативи працівника регулюється ст. 38 КЗпП України. Відповідно ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Сторони не оспорюють, що вищенаведений трудовій договір мав місце до 04 липня 2012 року, коли [PERSON] подала письмову заяву [PERSON] про звільнення з посади продавець-консультант за власним бажанням, та було зроблено акт прийму-передачі товару і сплачено позивачем відповідачці премію у розмірі 5 000 гривень (а.с. 84). Відповідно до Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, якій затверджений наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08 червня 2001 року № 260 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 червня 2001 року за № 554/5745, у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості, який зареєстрував трудовий договір. Тобто сторони повинні прибути до центру зайнятості з відповідними документами: два примірники оригіналів трудового договору. Окрім того, відповідно до п. 20 договору № 4869, зареєстрованого в центрі зайнятості 06 лютого 2007 року, сторони ознайомлені з порядком реєстрації та зняття з реєстрації трудового договору, про що свідчить підписи сторін у договорі. Але, як вбачається з матеріалів справи, працівник [PERSON] до Ізюмського міськрайонного центру зайнятості для розірвання трудового договору № 4869, зареєстрованого в Ізюмському міськрайонному центрі зайнятості 06 лютого 2007 року, не з'являлася за станом здоров'я - є інвалід дитинства 2 групи (а.с. 9-11, 48, 49, 52). Судом установлено, що 12 вересня 2012 року [PERSON] зверталася до Ялтинського міського суду АР Крим з позовом до [PERSON], третя особа: Ізюмський міський центр зайнятості та просила: - зобов'язати фізичну особу підприємця [PERSON] розірвати з [PERSON] безстроковий трудовий договір, який був укладений 02 лютого 2007 року, зареєстрований 06 лютого 2007 року за № 4869 в Ізюмському міському центрі зайнятості за підставами передбаченими ст. 38 КЗпП України; - зобов'язати фізичну особу підприємства [PERSON] оформити відповідно до вимог чинного трудового законодавства та передати в Ізюмський міський центр зайнятості відомості про розірвання безстрокового трудового договору та видати їй на руки трудову книжку і довідку з місця роботи, де вказати спеціальність, кваліфікацію, посаду, час роботи і розмір заробітної плати; - зобов'язати [PERSON] виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 липня 2012 року до моменту ухвалення рішення; - зобов'язати [PERSON] виплатити [PERSON], на законних підставах грошову компенсацію за не використані дні щорічної відпустки, яка складає 24 дня, за усі п'ять років праці, а усього за 120 днів; - відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5000 грн. Заочним рішенням Ялтинського міського суду АР Крим від 12 грудня 2012 року позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 липня 2012 року в сумі 5 684, 95 грн. У задоволені інших вимог відмовлено. Судом вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Ухвалою Ялтинського міського суду АР Крим від 09 квітня 2013 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення від 12 грудня 2012 року залишено без задоволення. Рішенням колегії судів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 14.10.2013 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Заочне рішення Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 12 грудня 2012 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в позові [PERSON]. Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.11.2013 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою [PERSON] на рішення Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 14.10.2013 року по справі за позовом [PERSON]. (а.с. 13-14, 43, 76-77, 78) Як зазначалося вище, позивач [PERSON] як на підставу вимог про розірвання трудового договору у судовому порядку, посилається на те, що він як роботодавець не міг здійснити реєстрацію розірвання трудового договору у Ізюмському міськрайонному центрі зайнятості за відсутності працівника [PERSON]. Однак, відмовляючи у задоволенні позову, суд вважає, що такий висновок відповідає вимогам законодавства України про працю, зважаючи на таке. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 232 КЗпП України передбачено, що безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: 1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються; 2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у ч. 3 ст. 221 і ст. 222 цього Кодексу; 3) керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службових осіб державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого та регіонального самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян, з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у ч. 3 ст. 221 і ст. 222 цього Кодексу; 4) власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації; 5) працівників у питанні застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено власником або уповноваженим ним органом і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (підрозділу) в межах наданих їм прав. Безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються також спори про відмову у прийнятті на роботу. Таким чином, звернення [PERSON] до суду з позовом про розірвання трудового договору не відповідає передбаченим законодавством про працю України способам захисту трудових прав та інтересів. Крім цього, за змістом пунктів 8- 10 Порядку зняття з реєстрації трудового договору у разі його розірвання за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених КЗпП України, за відсутності працівника проводиться протягом трьох робочих днів відповідальною особою центру зайнятості, за умови подання фізичною особою визначених цим Порядком документів, про що робиться запис у книзі реєстрації трудових договорів. У цьому випадку центр зайнятості повідомляє працівника про зняття з реєстрації трудового договору. [PERSON] посилається, що в неї не має оригіналу трудового договору, проте вказане не є перешкодою для його зняття у центрі зайнятості, оскільки у центрі зайнятості зберігається належно оформлений автентичний примірник цього договору, та після зняття з реєстрації трудового договору, [PERSON] може бути видана належно оформлена копія трудового договору, яка є підтвердженням трудового стажу (а.с. 7-8 п.18 договору). Згідно ст. 88 ЦПК України сплачені судові витрати по справі, які документально підтверджуються в сумі 229,41 грн., суд покладає на позивача (а.с. 1).

Outcome: dismissed