Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

02 квітня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, яким просить стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за договором позики від 08 серпня 2017 року в сумі 1 100 000 грн. 00 коп. та судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 11 000 грн. 00 коп.. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08 сераня 2017 року [PERSON] отримав в борг від позивача грошові кошти в розмірі 1 100 000 грн. 00 коп., які зобов`язався повернути [PERSON] в строк до 08 серпня 2020 року у м. Бориспіль Київської області. На підтвердження наведеної домовленості сторонами складено та підписано договір позики. Зобов`язання [PERSON] в обумовлений сторонами строк добровільно не виконав, що стало підставою для звернення позивача до суду за захистом порушених прав. Ухвалою суду від 28 квітня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. Позивач та відповідач, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання до суду не з`явились, заяв чи клопотань на адресу суду не направили. Разом з тим, уповноважили представляти власні інтереси в суді захисників. Представник позивача адвокат Присяжнюк І.І. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача захисник Ярецький Ю.Е. визнав позовні вимоги та не заперечував щодо задоволення позову в повному обсязі. Суд, заслухавши надані сторонами пояснення та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.\~17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,\~відповідно якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Так, враховуються висновки, зазначені у рішенні в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року (серія А, №303А, п.2958), згідно якого Суд повторює, що відповідно усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно ст. 12, 81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Доказами, відповідно ч. 1 ст.\~76\~ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст.\~81\~ЦПК України вказано, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, визнається і не заперечується сторонами, що 08 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики про те, що відповідачем отримано позику від позивача в розмірі 1\~100\~000 грн. 00 коп. (а.с. 7-9). Відповідно п. 1.2, 3.1, 4.1 4.2 договору позики позичальнику надано позику на безпроцентній основі строком на три роки. Позичальник зобов`язався повернути позику позикодавцю у грошовому вигляді не пізніше 08 серпня 2020 року. Сторони погодили місце виконання договору повернення позики у м. Бориспіль Київської області. Боргове зобов`язання в обумовлений сторонами строк не виконано, що підтверджується позовом [PERSON] та визнанням даної обставини [PERSON] . Наведене, в силу вимог ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, не підлягає доказуванню. На підтвердження вказано відповідачем також надано до суду нотаріально посвідчену заяву, якою визнано факт отримання позики і його неповернення на момент розгляду справи судом. Разом з тим, судом враховано також і те, що сторонами не надано суду жодних доказів на спростування факту надання /отримання вищевказаної позики саме в цьому розмірі та її відсутності. Статтею 202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно ч. 1, 2 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У\~ст.\~1047\~ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно ч. 1 ст.\~1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання, відповідно\~ст. 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання, згідно\~ст. 610 ЦК України, є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно положень ст.\~530\~ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно висновку, наведеного у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі за № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від Позикодавця до позичальника. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22 серпня 2019 року у справі за № 369/3340/16-ц. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі за № 524/4946/16-ц. Зважаючи на встановлені вище обставини у справі, які визнано судом такими, що не підлягають доказуванню, судом встановлено наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики та право [PERSON] вимагати виконання боргового зобов`язання. Відповідно ст.\~612\~ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Сторонами у справі, на виконання вимог\~ст. 76-81 ЦПК України, не подано до суду жодного доказу на спростування факту наявності боргу, його повного чи часткового виконання, наявності домовленості щодо відтермінування виконання зобов`язання чи встановлення додаткових умов. Відповідно ст.\~13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відтак, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за договором позики від 08 серпня 2017 року, є обгрунтованими, підтвердженими належними доказами, а тому підлягають задоволенню. Зважаючи на це з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 1\~100\~000 грн. 00 коп.. Частиною 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133\~ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При зверненні до суду з даним позовом [PERSON] сплачено судовий збір в розмірі 11 000 грн. 00 коп. Наведене підтверджується квитанцією № 700110040 від 01 квітня 2021 року (а.с. 6). Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено в повному обсязі, з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені витрати по оплаті судового збору в розмірі 11 000 грн. 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved