Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

03.07.2015 року позивач [PERSON] через свого представника звернувся в суд з позовом до ПАТ «БАНК ФОРВАРД», в якому просить визнати недійсним положення, щодо комісійної винагороди за розрахункове обслуговування у розмірі 3,33% в розділі 2 Договору про надання споживчого кредиту №105906256 від 23.04.2013 року укладеного між ТОВ «Банк Руский Стандарт» та [PERSON] Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що 23.04.2013 року між ТОВ «Банк Руский Стандарт» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №105906256, відповідно до умов якого останньому було надано кредитні кошти у розмірі 50000 до 23.04.2016 року зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 0,01% річних. В наслідок реорганізації ТОВ «Банк Руский Стандарт» змінило комерційне найменування на ПАТ «БАНК ФОРВАРД». Оскільки вищезазначений договір не відповідає законодавству України, у зв'язку з чим і звернувся в суд з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав викладених в позові. Представник відповідача ПАТ «БАНК ФОРВАРД» в судовому засіданні позов не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову, як не обґрунтованому та не доведеному належними і допустимими доказами. Вислухавши пояснення представника позивачки та представника відповідача, дослідивши письмові докази зібрані в справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 23.04.2013 року між ТОВ «Банк Руский Стандарт» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №105906256, відповідно до умов якого останньому було надано кредитні кошти у розмірі 50000 до 23.04.2016 року зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 0,01% річних. З метою отримання відсотків та основної суми вкладу на підставі вищезазначеного договору позивачу було відкрито рахунок [NUMBER]. Згідно з розділом 2 кредитного договору від 23.04.2013 року та довідки про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту від 23.04.2013 року, відповідач встановив комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 3,33% за період з 1 по 36 місяць користування кредитом від суми кредиту. З матеріалів справи та з позовної заяви вбачається, що відповідач умови кредитного договору виконав надавши позивачу кошти, а останній отримав ці кошти та використав на власний розсуд. Позивач в своєму позові наголошує на незаконності пункту щодо стягнення комісійної винагороди за надання розрахункового обслуговування в межах кредитного договору №105906256 від 23.04.2013 року, що є підставою для визнання договору недійсним. Крім того, судом було встановлено, що реорганізації ТОВ «Банк Руский Стандарт» змінило комерційне найменування на ПАТ «БАНК ФОРВАРД». Відповідно до ст. 1054 ЦПК України, передбачено що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банки - це установи, функцією яких є кредитування суб'єктів господарської діяльності та громадян за рахунок залучення коштів підприємств, установ, організацій, населення та інших кредитних ресурсів, касове та розрахункове обслуговування народного господарства, виконання валютних та інших банківських операцій, передбачених цим Законом. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» операції, визначені пунктами 1-3 частини першої цієї статті (у тому числі розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик), належать до виключно банківських операцій, здійснювати які дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію. В силу вищенаведеного слід дійти висновку, що кредитування здійснює саме банк, який отримав відповідну ліцензію. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно з п.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п.4 ст. 1068 ЦК України клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором. З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. У відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стороною позивача не надано суду належних доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в своєму позові, як на підстави для його задоволення. Разом з тим, стороною відповідача надано докази, які спростовують викладені в позові обставини, а саме те, що відповідач не правомірно здійснював нарахування комісійної винагороди за управління кредитом. Враховуюче вищевикладене, вислухавши пояснення учасників судового процесу та проаналізувавши ч.4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а також п.3.6 Правил, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року №168, суд вважає, що встановлена комісійна винагорода за розрахункове обслуговування у розмірі 3,33% за період з першого по тридцять шостий місяць користування кредитом від суми кредиту не є платежем, який споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, а є комісією за ведення рахунку та здійснення передбачених Умовами надання та обслуговування кредитних операцій за рахунком. Отже, судом при розгляді справи не встановлено жодного порушення закону з боку відповідача при укладанні кредитного договору, на які вказує позивачка в позові, тому суд не знаходить законних підстав для визнання положення, щодо комісійної винагороди за розрахункове обслуговування у розмірі 3,33% в розділі 2 Договору про надання споживчого кредиту №105906256 від 23.04.2013 року укладеного між ТОВ «Банк Руский Стандарт» та [PERSON] За таких обставин, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними, і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а тому відмовляє в їх задоволенні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed