Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

03 вересня 2018 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями /а. с. 1/. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив /а. с. 3-6/: - стягнути з відповідача суму компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати за період з 01 січня 2017 року по 31 березня 2018 року у розмірі 4 345, 31 грн, - стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 жовтня 2017 року по день фактичного розрахунку (01 червня 2018 року) без врахування податку на доходи фізичних осіб 18 %, військового збору 1,5 % у розмірі 41 993, 95 грн, - стягнути відшкодування моральної шкоди у розмірі 22 400 грн, - зобов'язати відповідача нарахувати і сплатити податок на доходи фізичних осіб 18 %, військовий збір 1,5 % нараховані на дохід з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 жовтня 2017 року по 04 травня 2018 року, - зобов'язати відповідача нарахувати і сплатити податок на доходи фізичних осіб 18 %, військовий збір 1,5 % нараховані на дохід за моральну шкоду. В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивач був звільнений з посади головного фахівця відділу автоматики ПАТ «Інжинірингове-виробниче підприємство «ВНІПІТРАНСГАЗ» за угодою сторін 10 жовтня 2017 року, а розрахунок після звільнення отримав лише 01 червня 2018 року /а. с. 2-6/. Ухвалою судді від 04 вересня 2018 року позовну заяву залишено без руху, на виконання якої 10 вересня 2018 року подано до суду квитанцію про сплату судового збору у частині вимог про відшкодування завданої моральної шкоди та зобов'язання вчинити дії та підтвердження того, що ним до суду іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав не подано /а. с. 49-50/. 12 вересня 2018 року у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання /а. с. 58-59/. Стороною відповідача засобами поштового зв'язку направлено до суду відзив на позов, у якому визнав позов частково і просив суд стягнути на користь позивача суму компенсації втрати частини заробітної плати у розмірі 4 345, 31 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 24 637, 40 грн, а у решті вимог відмовити /а. с. 62-64/. Не погоджуючись із доводами відповідача, позивач подав до суду відповідь на відзив, у якій уточнив суму, яку просив стягнути з відповідача на свою користь як суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 жовтня 2017 року по день фактичного розрахунку - 01 червня 2018 року, без врахування податку на доходи фізичних осіб 18 % та військового збору 1,5 %, - 32 936, 55 грн /а. с. 74-77/. Від відповідача на відповідь позивача, що надійшла до суду 10 жовтня 2018 року, представником подано письмові заперечення з новим розрахунком суми компенсації /а. с. 92-94/. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін у справі, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах з 02 січня 2004 року по 10 жовтня 2017 року. Позивач обіймав посаду головного фахівця відділу автоматики ВАТ «ІВП «ВНІПІТРАНСГАЗ», з якої був звільнений за угодою сторін, згідно з пунктом 1 ст. 36 КЗпП України /а. с. 20, 21/. Разом з тим, повний розрахунок позивача відповідач у день звільнення не здійснив, перерахунок всіх належних коштів у розмірі 26 167, 70 грн було виконано лише 01 червня 2018 року, що визнається обома сторонами у справі. Порушення строків виплати відповідачем позивачу виявлено та зафіксовано під час перевірки головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів управління з питань праці головного управління Держпраці у Київській області Сміленко А. А. 29 вересня 2017 року та 23 жовтня 2017 року в актах №№ 26-265/963, 26-265/1079 відповідно /а. с. 22-30, 31-38/. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Функції нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю здійснює Державна служба України з питань праці в особі її територіальних органів (Постанова Кабінету Міністрів України № 96 від 11 лютого 2015 року), яка уповноважена виносити відносно роботодавців приписи про усунення виявлених порушень, зокрема й трудових прав працівників. За частиною першою статті 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з частиною першою, другою ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму, що вказано в абзаці другому вказаної статті Кодексу. За приписами статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, як вказано у цій статті Кодексу, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї відповідним записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Податковим кодексом України встановлено, що обов'язок сплачувати податки на доходи, отримані працівником від роботодавця, покладено на останнього. Так, відповідно до пункту 14.1.222 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, роботодавцем є юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ чи її представництво) або самозайнята особа, яка використовує найману працю фізичних осіб на підставі укладених трудових договорів (контрактів) та несе обов'язки із сплати їм заробітної плати, а також нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб до бюджету, нарахувань на фонд оплати праці, інші обов'язки, передбачені законами. Відповідно до роз'яснень абзацу п'ятого пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, позов у частині зобов'язання відповідача нарахувати і сплатити податок на доходи фізичних осіб 18 % й військовий збір 1,5 % за грошові кошти, присуджені до стягнення на користь позивача за рішенням суду, не підлягають задоволенню, оскільки такий обов'язок виникає у роботодавця в силу спеціального закону, до порушення майнового, особистого немайнового права позивача не призводить, а твердження про протилежне є передчасним. Перевіривши надані сторонами розрахунки грошових сум, що підлягають виплаті, суд враховує як правильний розрахунок позивача, враховуючи уточнення ним вимог позову 10 жовтня 2018 року у відповіді на відзив відповідача у частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (без врахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору). Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При вирішенні даного спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Судом встановлено, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації життя, тому, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, суд, враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини відповідача при даній ситуації, яка завдала моральної шкоди, враховуючи вимоги розумності і справедливості, пропорційності завданої шкоди, з відповідача підлягає стягненню відшкодування моральної шкоди на користь позивача у розмірі 3 000 грн. Таким чином, позов підлягає задоволенню частково, а саме з відповідача стягненню підлягає сума компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати у розмірі 4 345, 31 грн, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (без врахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору) у розмірі 32 936, 55 грн, суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений судовий збір у розмірі пропорційному до розміру частки задоволених вимог позову - 1 503, 33 грн.

Outcome: partial