Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

03.09.2021 [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просить усунути перешкоди у користуванні власністю, а саме припинити для [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] сервітутне право користування її власністю шляхом визнання їх втратившими право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.09.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 30.09.2021. 30.09.2021 розгляд справи відкладений до 11.10.2021, за клопотанням відповідачів. Ухвалою суду від 11.10.2021 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє вимог щодо предмета спору, залучено Управління (службу) у справах дітей Чернігівської міської ради, у зв`язку з чим у судовому засіданні оголошено перерву до 26.10.2021. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити. Відповідачі позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позову. У судове засідання позивач, третя особа [PERSON] , представник Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради не з`явилися, про час і місце розгляду справи оповіщені належним чином; [PERSON] та представник Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради подали заяви, в яких просили справу розглядати без їхньої участі; позивач про причини неявки не повідомила. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 17 квітня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусам Чернігівського міського нотаріального округу Пантелієнко О.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 1201 (а.с.13). 20.08.1997 [PERSON] та [PERSON] уклали договір безоплатного користування майном, а саме квартирою [ADDRESS] (а.с. 14). Згідно з довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 16.08.2021 № 10278 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] (знято з реєстрації 12.08.2021), [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ) (а.с. 15). Як убачається з акта від 16.08.2021 про не проживання особи за місцем реєстрації та визнається відповідачами, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] фактично не проживають у квартирі [ADDRESS] з 01.02.2021 (а.с. 16). Позивач проживає з 11.02.2000 і по теперішній час у квартирі [ADDRESS] , яка на праві власності належить її чоловікові [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11.02.2000 (а.с. 17, 18, 19). Посилаючись на пункту 4 частини першої статті 406 та частину другу статті 406 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) як на підставу своїх вимог, позивач зазначає, що оскільки на даний час погіршився її з чоловіком фінансовий стан та стан здоров`я, вони постаріли, вона вирішила продати належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] , а на отримані від продажу кошти жити та забезпечувати себе та чоловіка всім необхідним для життя. На вимогу позивача [PERSON] звільнив спірну квартиру [ADDRESS] та знявся з реєстрації за даною адресою. Відповідачі ж, виселившись у лютому 2021 року, з реєстрації зніматись відмовилися, що і підтвердили в ході судового розгляду. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст. ст. 324-235 ЦК УРСР 1963р., що діяв станом на 1997 рік, по договору безкоштовного користування майном одна сторона зобов`язується передати майно в безкоштовне користування іншій стороні, і остання зобов`язується повернути це майно. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно. У спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Згідно з частиною другою статті 64 Житлового кодексу Української РСР (далі за текстом ЖК Української РСР) до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідачі не є членами сім`ї позивача, а тому на них не розповсюджуються положення статті 156 ЖК Української РСР, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку. Крім того, з огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Згідно пункту 1.2 укладеного 20.08.1997 між [PERSON] та [PERSON] договору безоплатного користування майном, квартира [ADDRESS] , передана останньому у тимчасове користування. Сторони договору також домовились, що [PERSON] має право у випадку використання майна для проживання вселяти членів своєї сім`ї, які самостійного права на користування майна не набувають, а [PERSON] дає згоду на прописку членів сім`ї [PERSON] на період дії договору (пункт 2.4). Пунктом 3.1 договору передбачено право кожної сторони відмовитись від договору, попередивши іншу сторону письмово за три місяці. За приписом статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відмова відповідачів знятись з реєстрації у добровільному порядку безумовно створює позивачеві перешкоди у реалізації права розпорядитися своїм майном. Варто також зазначити, що між сторонами виник спір з приводу користування жилим приміщенням, в якому позивач є власником житла, а відповідачі вселилась в нього як члени сім`ї її сина [PERSON] , що вимагає від суду пошуку «балансу» між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї сина власника на користування будинком (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц). Втручання у право відповідача пов`язано із гарантіями статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), якою кожному гарантовано право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. З іншої сторони у спірних правовідносинах права позивачів, як власників житлового будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (пункт 41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (пункт 47 рішення ЄСПЛ «Савіни проти України»). Подібні принципи застосовуються і до перевірки обґрунтованості втручання у право, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції (пункт 53 рішення ЄСПЛ «Суханов та Ільченко проти України»). Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідача законом» суд враховує, що право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом врегульовано нормами Цивільного кодексу України, а порядок збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами регламентовано нормами Житлового кодексу України. У даній справі відповідачі вселилися у квартиру позивача в якості членів сім`ї сина власника квартири і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом (постанова Верховного Суду від 14 серпня 2019 року по справі № 702/101/18). Частина друга статті 406 ЦК містить положення про те, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Тобто в даній ситуації для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) суд знаходить, що в даних правовідносинах втручання у право відповідачів здійснюється з метою захисту прав і свобод позивачів (їх права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ними зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Вирішуючи питання щодо «балансу інтересів» суд враховує, що спірна квартира має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК та відповідними нормами ЦК. Відповідачі є колишніми членами сім`ї сина відповідача, який набув право користування належною позивачеві квартирою на підставі угоди про безоплатне користування. Як убачається зі змісту позовної та не спростовувалось відповідачами, [PERSON] та [PERSON] виселились з квартири позивача на початку 2021 року, [PERSON] не проживає там останні декілька років, а [PERSON] ніколи в ній фактично не проживала. Позивач стверджує про нагальну потребу розпорядитися квартирою [ADDRESS] шляхом продажу з метою на отримані кошти матеріально забезпечити свою сім`ю. Відповідно до статті 14 ЦК цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями 15, 16, 20 ЦК передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК, проживання у житловому приміщенні, що є об`єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об`єктом власності. Відповідно до статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Виселення відповідачів зі спірного помешкання у січні 20121 року свідчить про те, що вони вже мають інше місце проживання, позивач є власником житла, в якому колись проживали відповідачі, а тому визнання відповідачів таким, що втратили право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ними житла взагалі, та забезпечить захист права власника приміщення, а тому «втручання у право відповідачів» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відтак «необхідним у демократичному суспільстві». Обраний позивачем спосіб захисту відповідає статі 16 ЦК і пов`язаний з припиненням сервітуту. За таких обставин, позивач як власник квартири вправі вимагати усунення перешкод у розпорядженні власністю на підставі пункту 4 частини першої статті 406, частини другої статті 406 ЦК України шляхом визнання відповідачів, які проживали у житловому приміщенні позивача на умовах тимчасового користування, такими, що втратили право користування житловим приміщенням. За змістом статті 137 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу вважала за необхідне надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких позивач має заперечення. Правничу допомогу позивачеві надавала адвокат Святная О.В. на підставі договору про надання професійної правничої допомоги (послуг адвоката) від 09.08.2021. Згідно квитанцій до прибуткового касового ордера від 16 серпня, 04 та 22 вересня 2021 року, [PERSON] сплатила адвокату 7 000,00 грн за правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідачів, оскільки вони в ході судового розгляду не висловили жодних заперечень щодо розміру цих витрат, що виключає ініціативу суду з приводу вирішення питання на предмет адекватності розміру відшкодування таких витрат. Згідно зі статтею 141 ЦПК України з відповідачів підлягають стягненню на користь позивача витрати по оплаті судового збору в розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved