Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-08 00:00:00

03 червня 2014 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа - служба у справах дітей Жовтневої районної державної адміністрації Миколаївської області, в якій просила суд надати їй дозвіл на тимчасові та неодноразові виїзди за межі України з донькою [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON] до досягнення нею повноліття та надати позивачу дозвіл на оформлення проїзного документу для доньки без згоди її батька [PERSON] 26 серпня 2014 року в порядку статті 31 ЦПК України представник позивача подав заяву про зміну предмету позову, яка прийнята судом без виходу суду до нарадчої кімнати. В позовній заяві від 26 серпня 2014 року позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітньої дитини - [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову зазначив, що відповідач є батьком малолітньої [PERSON], [INFO], відносно якої не виявляє належної батьківської уваги, турботи і не підтримує її матеріально, постійно ухиляється від виконання батьківських обов'язків. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали, з підстав, викладених в ньому, просили його задовольнити в повному обсязі. Крім обставин, викладених в позовній заяві, представник позивача [PERSON] суду пояснив, що відповідач неналежно виконує свої батьківські обов'язки по відношенню до [PERSON]. Спілкування з дитиною один чи декілька разів на рік, за ініціативою дитини, не може розцінюватись як належне виконання батьківських обов'язків. Вказав, що батьківський обов'язок - це щоденне піклування про свою дитину, з'ясування про долю дитини, її розвиток як людини та особистості. Прокурор позов підтримав, не заперечував щодо його задоволення, з урахуванням висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідач в судові засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Представник відповідача позов не визнала, в його задоволенні просила відмовити та не позбавляти відповідача батьківських прав, оскільки відповідач після всього ще більше усвідомить свою відповідальність та буде належним чином виконувати свої батьківські обв'язки. В судовому засіданні суду пояснила, що в серпні 2009 року позивач, шляхом обману вивезла малолітню [PERSON] в с. Радсад погостювати до тітки, а сама таємно виїхала в Італію. В 2012 році відповідач дізнався, що його дружина в Італії одружилась та має іншу сім'ю, та з цього приводу звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Відповідач працює водієм - далекобійником, часто перебуває у відрядженнях, в міру можливості у вихідні та святкові дні спілкувався з дитиною по телефону, брав її до себе додому. Дитина приїжджала до батька з великим задоволенням, після чого двоюрідна бабуся дитини [PERSON] забирала її в с. Радсад. [PERSON] часто бувала за місцем роботи у теперішньої співмешканки відповідача. Однак, з моменту приїзду [PERSON] на територію України в місто Миколаїв, ставлення дитини до батька змінилось, вона повторює слова бабусі, яка налаштовує дитину проти батька. Вказала, що батько ніколи не заперечував та не заперечує зараз щодо виїзду дитини за межі України для лікування та оздоровлення. Відповідач як міг так і спілкувався з дитиною, допомагав їй грошима, купував одяг та взуття - футболки, джинси, кросівки, поповнював мобільний зв'язок, возив її влітку 2013 року оздоровитись на море, дитина на літніх канікулах приїжджала до батьків відповідача в с. Бармашове, куди він також приїжджав по мірі своїх можливостей. Також пояснила, що [PERSON] почала створювати перешкоди відповідачу у спілкуванні з дитиною з часу її приїзду в Україну з червня 2014 року, які полягають в тому, що бабуся заборонила дитині їздити до батька. Зі слів дитини відповідачу відомо, що бабуся заборонила бачитись з ним, оскільки такі зустрічі будуть перепоною в виїзді її до матері. В інший час йому ніхто не створював жодних перешкод у спілкуванні. Про місце проживання дитини відповідачу відомо, до школи та місця проживання відповідач особисто ніколи не приїжджав, з вчителями не спілкувався. Відповідач знає зі слів дочки про її захоплення, що вона відвідує гуртки, активно допомагає класному керівнику, про її захворювання на алергію. В судових дебатах представник відповідача зазначила, що як і батько так і мати дитини, неналежно виконують свої батьківські обов'язки, покинули дитину двоюрідній бабусі, підписавши якийсь «папірець», від чого страждає дитина. Просила дати відповідачу можливість виправити свої попередні помилки та займатись належним вихованням дитини. Представник третьої особи - служби у справах дітей Жовтневої райдержадміністрації Миколаївської області в судовому засіданні підтримала вимоги позивача, суду пояснила, що Жовтневою райдержадміністрацією Миколаївської області як органом опіки та піклування надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно його малолітньої доньки, що відповідає інтересам дитини. Вказала, що відповідач вихованням дочки не займається, матеріально її не утримує, від виконання батьківських обов'язків ухиляється. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Вислухавши пояснення учасників процесу, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], заслухавши думку малолітньої [PERSON] та висновок прокурора, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про народження від 17 квітня 2003 року серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Корабельного районного управління юстиції міста Миколаєва, сторони є батьками малолітньої [PERSON], [INFO] (а.с.5). У відповідності до приписів частини 2 статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток Згідно частини 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно роз'яснень, що містяться в пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від свої обов'язків має місце, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Згідно довідки виконкому Бармашівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 30 квітня 2014 року №458 малолітня [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно до довідки Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 14 серпня 2014 року №873/03-08 малолітня [PERSON] проживає без реєстрації в [ADDRESS] (а.с.40). [PERSON], [INFO] навчається в Радсадівській ЗОШ І-ІІІ ступенів Миколаївського району Миколаївської області (а.с.35). У відповідності до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 13 серпня 2014 року дитина [PERSON], [INFO] народження проживає без реєстрації в [ADDRESS] в сім'ї [PERSON], забезпечена всіма необхідними речами, бабуся [PERSON] та мати [PERSON] свої обв'язки виконують добросовісно. [PERSON] постійно спілкується з дочкою, забезпечує її матеріально, батько дитини - [PERSON] у вихованні дитини участі не приймає, матеріальної допомоги не надає (а.с.41). Згідно характеристики Радсадівської ЗОШ І-ІІІ ступенів Миколаївського району Миколаївської області від 12 серпня 2014 року №72, [PERSON], [INFO] народження навчається в 5 класі; для дівчинки найбільшим авторитетом є її мама, про неї вона дуже багато розповідає із захопленням, хоч [PERSON] проживає у своєї бабусі (яка приділяє належну увагу дівчинці) мама, протягом навчання доньки, відвідувала школу, вела бесіди із вихователями, консультувалась з класними керівниками.; регулярно допомагала в проведенні шкільних заходів, матеріально забезпечувала всі необхідні шкільні витрати; батько [PERSON] до школи не з'являвся, вихованням та навчанням доньки не цікавився (а.с.33). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона є рідною сестрою відповідача [PERSON], з яким бачиться нечасто, приблизно 1 раз на рік. Оскільки відповідач на неї ображається, через її спілкування з [PERSON], вони з братом також рідко дзвонять один одному. Зі слів старшої сестри їй відомо, що [PERSON] зі своєю дочкою бачиться декілька разів на рік. Також, з телефонних розмов від невістки (співмешканки брата), вона знає, що брат допомагав дитині, а саме купував щось із одягу, давав гроші, водив в розважальні заклади. Також показала, що їй особисто відомий факт, коли в травні 2014 року [PERSON] була в с. Бармашове у бабусі, де була вся сім'я, в тому числі й відповідач, після чого [PERSON] поїхала разом з батьком до нього додому в м. Миколаїв, де залишилась ночувати та спала на кухні. Вказала, що вона особисто з сестрою та матір'ю просили відповідача відпустити дитину до матері - [PERSON], оскільки брат з дитиною рідко спілкується. Зазначила, що дитина проживає за домовленістю сторін в с. Радсад у бабусі [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що відповідач є її другом з дитинства, з яким бачилась 3-4 рази в тиждень постійно весною, крім останнього місяця, в який бачила відповідача нечасто. Вказала, що малолітня [PERSON] приїжджала в село до бабусі та до відповідача в місто. Батько добре відноситься до своєї дочки, однак про неї говорить не багато. Коли [PERSON] приїжджала до відповідача додому, вони влітку 2013 року один раз разом виходили на прогулянку, заходили в піцерію та на дитячий майданчик. Зі слів відповідача свідку відомо, що минулої зими з 2012 по 2013 рік відповідач дочці купував зимовий одяг; влітку 2013 року брав дочку на море в «Залізний порт»; на початку 2014 року [PERSON] не бажала з ним спілкуватись. До розірвання шлюбу між сторонами, відповідач [PERSON] мав відносини з іншою жінкою. З показань допитаної в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] вбачається, що малолітня [PERSON] проживає з нею в с. Радсад Миколаївського району Миколаївської області з 2010 року безперервно. [PERSON] спочатку бажала залишити [PERSON] у матері відповідача в с. Бармашове, однак остання відмовила в цьому, тому дитину вирішили залишити у неї. Перед від'їздом за кордон, [PERSON] просила відповідача поїхати разом з нею працювати за кордон, однак [PERSON] відмовився. Вихованням дитини займається вона за дорученням [PERSON], яка надає грошові кошти на харчування та на інше утримання дитини. Відповідач знає, що дитина проживає в неї. Дочкою ніколи не цікавився, брав дитину за весь час проживання дитини в неї, двічі, зокрема вони разом їздили на море в 2013 році на 2 дні та в травні 2014 року дитина була у нього, після того як [PERSON] була в с. Бармашове у бабусі. Зазначила, що після того, як дитина була в травні 2014 року у відповідача вдома в м. Миколаєві, відповідач без супроводу відправив дитину в с. Радсад. Вказала, що ініціативу в спілкуванні проявляє [PERSON], оскільки батько їй самостійно не телефонує. Повідомила, що після останньої телефонної розмови з батьком, дитина була засмучена, плакала, оскільки він ображав нецензурними словами її матір. В 2011 році відповідач придбав дитині куртку та шапку, більше ніколи нічого не купував. З моменту розгляду справи в суді відповідач не намагався зустрітися з дитиною, не телефонував ні їй, ні дитині. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду показала, що вона знає сім'ю позивача з 2004 року. Вказала, що дитина проживає в с. Радсад у бабусі [PERSON], відповідач до дитини не приїжджає, не займається її вихованням та не цікавиться її долею. [PERSON] при зустрічі з нею лише скаржиться на батька, який одного разу маніпулював її почуттями придбанням ляльки. На підставі висновку Жовтневої районної державної адміністрації Миколаївської області від 22 серпня 2014 року №3462/01-29/27-14 відповідач не виконує батьківських обов'язків відносно своєї дитини, а тому підлягає позбавленню батьківських прав в судовому порядку, що відповідає інтересам дитини (а.с.43-44). Згідно приписів статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 №789-ХІІ, яка є частиною національного законодавства України у відповідності до статті 9 Конституції України, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини, а також дитинi забезпечується такий захист i піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків. У відповідності до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейський суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Савіни проти України», яке 18 березня 2009 року набуло статусу остаточного, вказав, в тому числі, на необхідності з'ясовувати, чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів; чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини; чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження та чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки; чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я; чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки); чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Пленум Верховного Суду України в Постанові від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини, інших осіб, які незаконно їх утримують та інше) є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов'язки, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Суд приймає до уваги, що відповідач особисто не з'явився за викликом до Жовтневої районної державної адміністрації Миколаївської області як до органу опіки та піклування для розгляду питання про доцільність позбавлення його батьківських прав відносно його доньки та не був присутнім під час судового розгляду в судових засіданнях 05 серпня 2014 року, 26 серпня 2014 року та 09 вересня 2014 року, що свідчить про його байдужість до батьківства та небажання особисто висловити своє ставлення до дитини. Суд критично ставиться до посилання представника відповідача, висловленого нею в судових дебатах відносно того, що позивач неналежно виконує свої батьківські обов'язки, покинула дитину двоюрідній бабусі, підписавши якийсь «папірець», що має негативні наслідки для дитини з огляду на таке. Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 03 червня 2014 року по справі №477/1089/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини встановлено, що [PERSON] працює та проживає за кордоном, однак постійно повертається до України, спілкується з дочкою та надає їй матеріальну допомогу. У відповідності до приписів частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Отже, факт спілкування [PERSON] з дочкою [PERSON], надання нею матеріальної допомоги доказуванню не підлягає. Факт належного утримання та виховання позивачем малолітньої [PERSON] також підтверджується й дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 13 серпня 2014 року (а.с.33) та характеристикою Радсадівської ЗОШ І-ІІІ ступенів Миколаївського району Миколаївської області від 12 серпня 2014 року №72 (а.с.41). Крім цього, як встановлено в судовому засіданні, між позивачем та [PERSON] укладено письмовий правочин, згідно якого, малолітня [PERSON] буде проживати з бабусею [PERSON] в с. Радсад Миколаївського району Миколаївської області (а.с.55). Зі змісту вказаного правочину також вбачається, що [PERSON] зобов'язана створити належні умови для життя малолітньої, зокрема своєчасно годувати, забезпечити охайний вигляд дитини, спостерігати за навчанням, за її поведінкою в позашкільний час, створити умови для усестороннього розвитку дитини, забезпечити її відпочинок; мати дитини зобов'язується щодня спілкуватися з дитиною, сплачувати всі витрати, необхідні для належних умов життя та виховання; мати дитини надала дозвіл на проведення обов'язкових щеплень дитині, відвідування батьківських зборів, прийняття участі у житті школи. Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, оригінал вказаного договору про визначення проживання дитини та умов її утримання знаходиться в Радсадівській ЗОШ І-ІІІ ступенів Миколаївського району Миколаївської області. Суд зазначає, що відповідач був обізнаний в існуванні такого правочину та з такими умовами (однак не в письмовій, а в усній формі), що вбачається з пояснень представника відповідача, наданих нею в судовому засіданні. Відсутність факту нотаріального посвідчення зазначеного правочину не може свідчити про його нікчемність чи недійсність, оскільки за правовою природою такий правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації не підлягає та укладений, з урахуванням приписів глави 16 ЦК України. Позиція представника відповідача про відсутність компетенції Жовтневої районної державної адміністрації Миколаївської області як органу опіки та піклування щодо розгляду питання про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача по відношенню до його малолітньої дитини не ґрунтується на вимогах закону, оскільки Жовтнева районна державна адміністрація Миколаївської області як орган опіки та піклування при розгляді зазначеного питання діяла у відповідності до положень постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини». Надання доручення відповідачем [PERSON] його представнику щодо відкриття карткового банківського рахунку на ім'я [PERSON], яким вона може скористатись після 18 років, ніякого правового значення в межах спору не має, оскільки батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до повноліття. Досліджена в судовому засіданні характеристика від 05 вересня 2014 року ТОВ СП «Нібулон» на відповідача (а.с.84) не може бути доказом належного виконання ним батьківських обов'язків, а свідчить лише про його характеризуючи дані як працівника. В ході судового розгляду судом також встановлено, що ні позивач, ні будь-яка інша особа не чинила перешкод відповідачу [PERSON] у реалізації батьківських прав. Посилання представника відповідача про чинення перешкод в спілкуванні та вихованні дитини відповідачу з червня 2014 року бабусею дитини - [PERSON] жодним належним і допустимим доказом не підтверджено. Відповідно до статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з приписами частини 2 зазначеної статті сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказами, згідно частини 1 статті 57 ЦПК України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. У відповідності до частини 3 статті 10, частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї дитини та ухиляється від обов'язку по її вихованню, свідомо нехтуючи своїми обов'язками. Згідно частини 6 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків, згідно частини 4 статті 155 СК України, є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини 2 та 4 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини або якщо є хронічними алкоголіками чи наркоманами. При ухваленні рішення суд, у відповідності до частини 2 статті 171 СК України, врахував думку малолітньої [PERSON], яка в судовому засіданні висловила свою думку щодо можливості позбавлення батьківських прав її батька. В судовому засіданні пояснила, що вона бажає поїхати до матері, а батько їй не дозволяє та говорить, щоб «мати повернула йому прізвище». Вона телефонувала йому неодноразово та просила відпустити її до матері, оскільки всі діти з матір'ю, а вона одна. Чотири роки назад її батько не дозволив їй виїхати до бабусі разом з матір'ю. В цей час її мати просила матір відповідача, яка проживає в с. Бармашове, щоб остання залишила її в неї, на що отримала відмову. Доглядати за нею погодилась бабуся [PERSON], в якої вона проживає чотири роки. У бабусі [PERSON] їй живеться добре, матір її утримує, купує все, що необхідно. Батько привозив її в с. Радсад один раз, на самому початку її проживання у бабусі. Більше він до неї ніколи приїжджав. В 2012 році батько зателефонував їй та запропонував поїхати відпочити на морі за умовою, що вона його співмешканку буде називати мамою, на що вона відмовилась та за рішенням батька не поїхала з ним відпочивати. Влітку 2013 року вона від бабусі в с. Бармашове дізналась, що батько їде відпочивати на море та в телефонній розмові з батьком, за її ініціативою, попросила взяти її з собою. Батько телефонує їй рідко, «майже ніколи», останній раз зателефонував на День захисту дітей в 2014 році та ображав її матір. В травні 2014 року вона поїхала в с. Бармашове з сестрою до бабусі, де був вже і її батько, який ввечері забрав її до себе додому в м. Миколаїв. Зранку, батько привіз її на вокзал та без супроводу дорослих відправив в с. Радсад. В цьому році відповідач відмовся придбати їй необхідні речі до школи, повідомивши, що це нехай роблять «італійці», тобто матір та бабуся [PERSON]. Іноді батько давав їй гроші. З ним вона зустрічається не часто, батько ніколи її не запитує про стан здоров'я, успіхи в навчанні. За весь час її проживання у бабусі [PERSON] вона з батьком один або два рази ходила в піцерію. Вказала, що любить свого батька, але бажає бути з матір'ю та хоче щоб у неї був батько, який піклується про неї. Суд також врахував, що з моменту отримання відповідачем первісного позову (17 липня 2014 року) та до прийняття судом заяви про зміну предмету позову з надання дозволу на виїзд дитини за межі України на позбавлення батьківських прав (26 серпня 2014 року), а також до ухвалення судом рішення по суті спору, відповідач добровільно не надав своєї згоди на виїзд дитини за місцем проживання матері, при тому, що з пояснень представника відповідача вбачається, що відповідач ніколи не заперечував щодо виїзду дитини за межі України (хоча б для оздоровлення). Зазначена обставина свідчить про не зацікавленість в зміні ставлення відповідача [PERSON] до виховання своєї дочки. При цьому, на думку суду, відповідач ставиться до дитини не як до суб'єкта та особистості, а як до певного об'єкта (речі), якою можна маніпулювати та використовувати у якості предмета для з'ясування стосунків з колишньою дружиною, при тому що бажання дитини ним до уваги не беруться. Враховуючи викладене, оцінивши в сукупності докази по справі, суд вважає позов обґрунтованим і підлягаючим задоволенню та вважає, що такий крайній захід впливу на відповідача, як позбавлення його батьківських прав, в даному випадку є необхідним та відповідає інтересам малолітньої [PERSON]. У відповідності зі статтею 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави понесені судові витрати. Разом з тим, суд вважає за можливе роз'яснити відповідачу положення статті 169 СК України щодо права батька, позбавленого батьківських прав, на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни його поведінки та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав.

Outcome: approved