Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-01 00:00:00

02 лютого 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,21 га, розташовану за адресою: Миколаївська область, Вітовський район, с. Мішкове-Погорілове, вул. Садова, 30. В обґрунтування позову зазначає, що 14 квітня 2009 року вона купила у відповідача [PERSON] житловий будинок по вул. Садова, 30 (старий номер 24) в селі Мішково-Погорілове Вітовського району Миколаївської області. Вказаний договір укладений письмово та нотаріально посвідчено. Незважаючи на ту обставину, що купівля-продаж житлового будинку, проводилась сторонами у законний спосіб, земельна ділянка площею 0,21 га, яка надана для обслуговування вказаного житлового будинку до цього часу належить [PERSON], з якою було укладено договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку. Державним реєстратором прав на нерухоме майно 29 січня 2018 року було прийнято рішення про зупинення розгляду заяви позивача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на земельну ділянку на ім'я позивача. Посилаючись на перехід до неї права власності щодо вказаної земельної ділянки із придбанням житлового будинку, на обслуговування якого вказана ділянка була передана у власність, а також неможливість підтвердження своїх прав в позасудовому порядку, [PERSON] звернулася до суду із цим позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач Мішково-Погорілівська сільська рада Вітовського району Миколаївської області в судове засідання свого представника не направила, надіслала до суду листа про слухання справи за відсутності представника сільської ради, проти задоволення позову не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула, про причини неявки не повідомила, відзиву чи заперечень на позов до суду не надіслала. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлена про час та місце судового засідання (а.с. 51) , на підставі ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи за її відсутності. Вивчивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог та на підставі поданих доказів судом встановлено наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 14.04.2009 року приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], [PERSON] продала, а [PERSON] придбала житловий з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: с. Мішково-Погорілове, вул. Садовій, 30 Вітовського району Миколаївської області (а.с. 9-10). Факт реєстрації договору підтверджено витягом з Державного реєстру правочинів № 7190789 від 14.04.2009 року (а.с. 11). 26.06.2009 року ММБТІ була проведена реєстрація права власності на вказаний житловий будинок за позивачем, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23138703 (а.с. 12). Водночас, земельна ділянка площею 0,21 га, яка надана для обслуговування вказаного житлового будинку та господарських споруд не зазначена предметом договору-купівлі продажу. Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІІ-МК № 035633 земельна ділянка площею 0,21 га, що розташована на території Мішково-Погорілівської сільської ради для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд належить [PERSON] (а.с. 13). Як вбачається з листа відділу у Вітовському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 22.01.2018 року № 23/0-0.23-45/139-18 інформація про земельну ділянку [PERSON] або [PERSON] до Державного земельного кадастру (Національної кадастрової системи) не внесена (а.с. 19). В матеріалах справи відсутні відомості щодо нікчемності чи визнання вказаних договорів купівлі-продажу недійсними в порядку визначеному чинним законодавством. Крім цього, належність позивачу житлового будинку № 30 з господарськими будівлями та спорудами по вул. Садовій, 30 в с. Мішково-Погорілове Вітовського району Миколаївської області, також підтверджується технічним паспортом на вказаний житловий будинок, в якому саме [PERSON] вказана його власницею (а.с. 14-17), а також витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.02.2018 року № 111247779 (а.с. 20). На підставі рішення Мішково-Погорілівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області № 140 від 21.11.2006 року була змінена нумерація будинку по вул. Садова в с. Мішково-Погорілове з № 24 на №. 30 (а.с. 18). Підстави, з яких позивач була змушена звернутись до суду із цим позовом підтверджується рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 29 січня 2018 року, яким зупинено розгляд заяви про державну реєстрацію прав та обтяжень для надання [PERSON] правовстановлюючого документу, що посвідчує її право власності на земельну ділянку (а.с. 21). Встановивши вказані обставини, суд вважає, що між [PERSON] та [PERSON] виникли відносини щодо визнання права власності на земельну ділянку, яка надана для обслуговування житлового будинку без зміни цільового призначення та існує причина, яка перешкоджає встановити це право у позасудовому порядку. Так, згідно ч. 2 ст. 373 ЦК України (в редакції, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.07.2005р.), право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Статтею 381 ЦК України визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 120 ЗК України (в редакції, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.07.2005 р.), при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у даному випадку, слід враховувати наступне. Відповідно до положень ст. 120 ЗК України - у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість. Вищевказана позиція також висловлена в постановах Верховного Суду України від 12.10.2016р. у справах за № 6-2225цс16 та № 6-2099цс16. Відповідно до частини першої\~статті 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частина 1\~статті 15 ЦК України\~закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах\~Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Враховуючи наведене вище, що за даними правовстановлюючого документу на спірну земельну ділянку її власником до цього часу рахується [PERSON], положення ст. 120 ЗК України, ст. 377, 381 ЦК України, набуття позивачем права власності на житловий будинок, для обслуговування якого передана у власність спірна земельна ділянка, що позивачем вичерпано можливість в адміністративному порядку доведення своїх прав стосовно спірного нерухомого майна (земельної ділянки) як власника, а відтак, за положеннями ст. 16 ЦК України її право підлягає захисту судом.

Outcome: approved