Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

03 листопада 2014 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про визнання права власності (а.с.2-4). В обґрунтування вимог позивач зазначив, що перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою з 15 березня 2002 року. В теперішній час у провадженні суду перебуває справа за позовом [PERSON] про розірвання шлюбу. Зазначив, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 05 липня 2006 року сторони на спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS], та зареєстрували її на ім'я відповідачки. У зв'язку із тим, що відповідачка заперечує його майнові права на квартиру, позивач вимушений звернутися із даним позовом, у якому збільшивши свої позовні вимоги, просить суд визнати за ним право особистої власності на 1/2 частин квартири [ADDRESS], загальною площею 62,5 кв.м., житловою - 43,0 кв.м., що складається з: 1 - коридор, 2 - ванна, 3 - туалет, 4 - кухня, 5 - комора, 6,7,8 - житлові, I - лоджія, II - балкон. У судовому засіданні позивач в особі свого представника за довіреністю - [PERSON], позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі. Вступна та резолютивна частині рішення проголошені у судовому засіданні, повний текст складений 20 березня 2015 року. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України, одними із засобів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання права та визнання правочину недійсним. При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, практику Верховного Суду України. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, з'ясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, заслухавши пояснення сторін, вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони із 15 березня 2002 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.5). Згідно ч.2,4 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У відповідності до ч.1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. На підставі договору купівлі-продажу від 05 липня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської нотаріальної контори за реєстром № 6-2494, відповідачка [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] (а.с.37). Право власності у встановленому законом порядку на вищевказану квартиру було зареєстровано у КП ДМБТІ за [PERSON] (а.с.6). Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ч.1 ст.61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У відповідності до ст..69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно зі ст..70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог вважає позовні вимоги [PERSON] є законними, у повному обсязі доведеними, а тому підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст..88 ЦПК України, суд вирішив, що із [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати у сумі 2890,59 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved