Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

04 квітня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на наступні обставини. 29 грудня 2013 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів на суму 32 000 грн. Цей правочин між сторонами було укладено в письмовій формі, про що свідчить розписка [PERSON] від 29.12.2013 року. Вищевказану грошову суму відповідач зобовязався, відповідно до умов договору позики (розписки), повернути до кінця лютого 2014 року, однак у зазначений термін борг не повернула, на час подачі позову відповідач ухиляється від його повернення. У звязку з вищевикладеним позивач звертається до суду з позовом про стягнення боргу з відповідача. Крім того, у відповідності до ст. 625 ЦК України позивач просив стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] за дорученням в судове засідання не зявилася. Через канцелярію суду надала заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала (а.с. 23). Відповідач двічі в судове засідання не з'явилася. Викликалася належним чином шляхом надіслання судових повісток на зареєстровану адресу місця проживання, однак до суду повернулися конверти з відміткою «адресат не мешкає». В силу положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка фізичним особам, які не мають статусу підприємців, надсилається за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Таким чином, відповідно та в порядку ст. 224 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів та згоди позивача. У звязку з цим, в силу положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно розписки відповідач [PERSON] 29 грудня 2013 року взяла у позивача [PERSON] в борг 32 000 грн., які зобовязалася повернути до кінця лютого 2014 року(а.с.4). Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Суд вважає, що письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Судом достовірно встановлено, що між сторонами був укладений договір позики. На підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем представлена розписка позичальника (а.с.5), яка посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми, що відповідає вимогам ч.2 ст.1047 ЦК України. Також судом встановлено, що відповідач не виконав умов договору, зокрема не повернув борг у встановлений договором строк, чим порушив ст. 1049 ЦК України, яка передбачає, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Між тим, згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Таким чином, відповідач, що взяв у позивача в борг 32 000 грн., не звільняється від відповідальності за неможливість сплати боргу через відсутність коштів, тому має повернути зазначену суму в розмірі 32 000 грн. Крім того, з відповідача підлягає стягненню сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, що складає 36 849, 31 грн., а також три проценти річних від простроченої суми, що складає 2861,59 грн. (а.с. 7). У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню і судові витрати, які складаються з розміру сплаченого судового збору 717 грн. 11 На підставі викладеного,

Outcome: approved