Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

04.01.2019 року до Олевського районного суду Житомирської області з позовом звернулася [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності, в якому просить суд визнати за нею в порядку набувальної давності право власності на житловий будинок та всі господарські будівлі і споруди , які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Позивачка свої вимоги мотивує тим, що вона з 08.12.1959 року по даний час проживає у [ADDRESS] та ним користується. Згідно свідоцтва про право на спадщину від 03.04.1987 року та реєстраційного посвідчення Коростенського МБТІ за № 1418 від 13.04.1987 року даний будинок з 13.04.1987 року став належати на праві власності рідній сестрі її чоловіка [PERSON], яка дозволила користуватись та володіти вказаним житловим будинком та доглядати його, оскільки мала інше житло в смт. Ружин Житомирської області, де і проживала. Таки чином , позивачка вважає, що вона володіє вказаним житловим будинком з дозволу його власника і вже на протязі більше 59 років відкрито та безперервно ним користується. 25.08.2001 року померла власниця будинку [PERSON] в смт. Ружин Житомирської області, однак після її смерті спадкова справа не заводилась , будь-хто із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався. Також позивачка зазначає, що після смерті [PERSON] вона продовжує відкрито та безперервно володіти вказаним житловим будинком і протягом усього часу проживання у вказаному житловому будинку за його місцезнаходженням вона від свого імені користувалася електричною енергією, робила поточні ремонти, утримувала будинок в належному для проживання стані, відтак позивачка набула право власності на вищевказаний житловий будинок на підставі набувальної давності. Представник позивачки [PERSON] в підготовче судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність та у відсутність його довірительниці - позивачки [PERSON], позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В разі визнання позову відповідачем просить розглянути справу по суті з підготовчого судового засідання. Представник відповідача Олевської міської ради Житомирської області в підготовче судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, слідує, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Як вбачається із змісту ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що власником житлового будинку [ADDRESS], згідно свідоцтва про право на спадщину від 03.04.1987 року (а.с. 11), реєстраційного посвідчення Коростенського МБТІ за № 1418 від 13.04.1987 року (а.с. 12), технічного паспорту на будинок (а.с. 18-21) є [PERSON]. Позивачка [PERSON] з 08 грудня 1959 року по даний час проживає у будинку [ADDRESS], що стверджується довідкою Олевської міської ради за № 6643 від 23.10.2018 року (а.с. 7) та відмітками в будинковій книзі (а.с. 13-17) . Відповідно до довідки Олевської міської ради Житомирської області № 2 від 02.01.2019 року слідує, що [ADDRESS], було перейменовано на [ADDRESS], згідно рішення Олевської селищної ради від 08.08.2000 року «Про перейменування окремих вулиць селища» (а.с. 39). 25.08.2001 року померла власниця будинку [PERSON], [INFO], в смт. Ружин Житомирської області, однак після її смерті спадкова справа не заводилась , будь-хто із спадкоємців із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався, що стверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 10), інформаційною довідкою з спадкового реєстру за № 54634280 від 27.12.2018 року (а.с. 8). Після смерті [PERSON] позивачка продовжує відкрито та безперервно володіти зазначеним житловим будинком і протягом усього часу проживання у вказаному житловому будинку за його місцезнаходженням вона від свого імені користувалася електричною енергією, робила поточні ремонти, утримувала будинок в належному для проживання стані, що стверджується договорами з ВАТ «ЕК «Житомиробленерго» № 7-2 від 28.07.2000 року, № 7-2 від 29.08.2001 року, № 007002 від 11.01.2005 року про користування електричною енергією, контрольною карткою споживача електроенергії (а.с. 22-36) та договорами № 2770 від 26.02.2013 року та № 795 від 03.04.2018 року про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів (а.с. 37-38). Відповідно до ст. 41 Конституції України слідує, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Положеннями ст.344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто з 01.01.2001 року. Пунктом 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснюється, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Отже позивачка добросовісно володіє чужим майном і продовжує ним відкрито та безперервно користуватися, і на час заявлення нею вимог до суду термін такого користування складає понад 59 років. Суд вважає, що позивачка [PERSON] з урахуванням наведеного згідно з нормами матеріального закону має право за рішенням суду набути право власності на житловий будинок [ADDRESS], який за життя належав [PERSON], в порядку набувальної давності, відповідно з положеннями ст. 344 ЦК України. Окрім того, оскільки визнання цього позову відповідачем по справі не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд, в силу ч. 4 ст. 206 ЦПК України за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Тому суд приходить до переконання, що позов є обгрунтованим та підлягає до задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: approved