Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

04.02.2015 р. до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернувся позивач [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності на квартиру. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилалася на те, що 15.10.1999 р. між позивачем та відповідачем був укладений договір купівлі продажу нерухомого майна: квартири № 2 по вул. Лінейна в сел. Богуслав Павлоградського району Дніпропетровської області, який був зареєстрований на Павлоградській товарній біржі 15.10.1999 р. за № 10/11ф-НД. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у зв'язку з тим, що правовстановлюючий документ на нерухоме майно - договір купівлі-продажу не був посвідчений нотаріально, оскільки законодавство України, яке діяло на момент укладання відповідних договорів щодо нерухомого майна на товарних біржах, цього не вимагало, на даний час позивач обмежений у праві розпоряджатися своєю власністю. Позивач до суду не прибув, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надавав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи\~ у відповідності до положень ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, оцінивши докази кожний окремо та у сукупності на їх належність, допустимість, достовірність та достатність суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, відповідно до п. 2 якого дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Судом встановлено, що 15.10.1999 р. [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі продажу нерухомого майна, квртири № 2 по вул. Лінейна в сел. Богуслав Павлоградського району Дніпропетровської області, який було зареєстровано на Павлоградській товарній біржі 15.10.1999 р. за № 10/11ф-НД (а.с.5). Згідно Державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ДП № 063916 від 27.12.1999 р. [PERSON] належить земельна ділянка для обслуговування спіоного житлового будинку площею 0, 1470 га. (а.с.10). Відповідно до ст. 227 Української РСР Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Проте спеціальною нормою, ч. 2 та ч. 4 ст. 15 Закону України Про товарну біржу, визначено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами по вищезазначеній угоді було досягнуто домовленості щодо усіх істотних умов, та вказаний правочин повністю виконаний сторонами. На момент укладення угоди законодавством не було заборонено укладати та реєструвати договори купівлі - продажу нерухомості на біржах. На даний час згідно чинного законодавства угоди щодо купівлі-продажу нерухомого майна підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України Про власність, який діяв на момент укладення угоди, громадянин набуває права власності на майно, отримане внаслідок укладення угод, не заборонених законом. Так само відповідно до вимог ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі наведеного та

Outcome: approved