Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

03.08.2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову покликається на те, що 29.04.1993 року уклала шлюб з відповідачем. Неповнолітніх дітей у них немає. З самого початку вони жили непогано. Але останнім часом їхні сімейне життя не складалося. Відповідач почав несерйозно ставитись до сімейних обов'язків, не дбав про сім'ю, жив своїм особистим життям. Це призвело до того, що вони припинили шлюбні відносини і не проживають разом. Вона зрозуміла, що сім'я розпалась. Зараз вони проживають окремо, перспектив для примирення немає. При таких обставинах їхнє спільне життя є неможливим. Позивач подала заяву про розгляд справи без її участі та підтримання позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з'явився, причин своєї неявки не повідомляв, однак належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи за останньою відомою судові адресою. Суд вважає цю особу повідомленою про час та місце судового засідання. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи. Дослідивши докази, суд дійшов висновку про задоволення позову. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який 29.04.1993 року було зареєстровано у Стебницькій міській раді Львівської області, актовий запис за №46. Від даного шлюбу неповнолітніх дітей немає. Судом встановлено, що подружнє життя позивача з відповідачем не склалося, за час спільного проживання вони виявили несумісність характерів та різні погляди на сімейне життя. Позивач прийшла висновку, що їхній шлюб існує лише формально і зберегти його неможливо, подружжя не проживає разом тривалий час, не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Таким чином, суд дійшов висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст. 111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст. 55 СК України, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За замістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, зокрема у разі задоволення позову - на відповідача, тому з відповідача в користь позивача слід стягнути 704,80 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved