Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

02 січня 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача суму заборгованості за договором позики від 02 січня 2014 року з урахуванням основного боргу, штрафу, пені, 30 % річних з урахуванням індексу інфляції в сумі 23042592 грн. 47 коп. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова у складі судді Супруна О.П. від 15.01.2020 справу за вказаним позовом передано за підсудністю до Коропського районного суду Чернігівської області. Ухвалою Коропського районного суду Чернігівської області від 20.02.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання. Ухвалою Коропського районного суду Чернігівської області від 04.05.2020 продовжено строк підготовчого провадження до 04.06.2020. Ухвалою Коропського районного суду Чернігівської області від 20.05.2020 справу за вказаним позовом передано на розгляд до Деснянського районного суду м. Чернігова, оскільки встановлено, що при направленні Деснянським районним судом м. Чернігова запиту щодо реєстрації місця проживання відповідача не вірно були вказані його персональні дані, у зв`язку з чим справу було направлено до Коропського районного суду Чернігівської області без додержання правил підсудності. Автоматизованою системою документообігу суду в порядку, передбаченому ЦПК України, дану справу було розподілено для розгляду судді Деснянського районного суду м. Чернігова [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 03.06.2020 призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Обґрунтовано позов тим, що 02 січня 2014 року між сторонами було укладеного договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу готівкові кошти у розмірі 300000 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути в строк до 31 грудня 2016 року. З початку виникнення заборгованості відповідачем була повернута частина боргу: 18.10.2016 5000 грн., 03.01.2017 10000 грн., 06.03.2017 5000 грн. та 15.03.2017 5000 грн. Проте, свої зобов`язання за договором позики відповідач у повному обсязі не виконав, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідач з`явився у підготовче засідання, призначене на 17 серпня 2020 року та просив його відкласти з метою надання відзиву на позовну заяву, мотивуючи тим, що отримав позовну заяву в цей же день. За клопотанням відповідача підготовче засідання було відкладено на 10 вересня 2020 року. У призначене підготовче засідання відповідач не з`явився, відзив на позов не подав. У подальшому судові повісти поверталися на адресу суду з відміткою, що адресат відсутній за вказаною адресою. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що особа, як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальним правами та неухильно виконувати свої процесуальні обов`язки. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд враховує, що відповідач належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, підготовче засідання було відкладено за його клопотанням ще 17 серпня 2020 року, проте з цього часу він жодного разу до суду не з`явився, не цікавився ходом розгляду справи, хоча достеменно знає про знаходження справи в провадженні суду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 вересня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи по суті сповіщався завчасно і належним чином. Судова повістка відповідачу надсилалася за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам статті 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 02 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого останній прийняв на умовах строковості та повернення позику - готівкові кошти у розмірі 300000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 31 грудня 2016 року, що підтверджується оригіналом договору позики. Однак, відповідач у встановлений строк свої зобов`язання не виконав, грошові кошти позивачу не повернув. Відповідно до п. 2.2. Договору сторони домовились, що позика повинна бути повернута в національній валюті України гривнях, шляхом передачі готівкових коштів безпосередньо позикодавцю. Згідно з п. 3 Договору сторони погодили, що позичальник (відповідач) в разі невиконання або неналежного виконання положень даного договору несе наступну відповідальність: за несвоєчасне (неповне) повернення позики, сплачує позикодавцю (позивачу) штраф в розмірі 30 % від суми боргу; пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення платежу, враховуючи день оплати та 30 % річних від суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань. Як зазначає у позовній заяві позивач, з початку виникнення заборгованості за вказаним договором відповідачем було повернуто частину боргу: 18 жовтня 2016 року - 5000 грн.; 03 січня 2017 року 10000 грн.; 06 березня 2017 року 5000 грн. та 15 березня 2017 5000 грн. Судом встановлено, що позивачем вживалися заходи досудового врегулювання спору, шляхом направлення відповідачу вимоги про сплату боргу від 29.12.2016, яку відповідач отримав особисто 03.01.2017 (а.с. 9), проте останній ухиляється від виконання свої зобов`язань. За розрахунком, позивача заборгованість [PERSON] за договором позики від 02.01.2014 станом на 27 грудня 2019 року становить 23042592 грн. 47 коп., з яких: 8131997 грн. 14 коп. сума основного боргу в національній валюті; 2439599 грн. 14 коп. сума штрафу в розмірі 30 % від суми боргу; 2777578 грн. 26 коп. суми пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення платежу (з врахуванням спеціальної позовної давності в один рік, передбаченої ст. 258 ЦК України); 7292641 грн. 42 коп. сума 30 % річних від суми боргу за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань; 2400776 грн. 51 коп. сума інфляційних збитків. Пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (пункт 2 частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України). Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Інший розмір процентів сторонами визначено у п. 3 договору позики від 02.01.2014, яким передбачено право позивача на стягнення із боржника у випадку прострочення грошового зобов`язання 30 % річних від суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625\~ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться у постанові Великої Палати\~Верховного Суду від 18\~березня 2020\~року у справі № 902/417/18. Отже, правова природа цих збитків не являється процентами за користування позикою, оскільки згідно умов договору право вимоги на їх оплату у позивача наступило лише у випадку несвоєчасного виконання позичальником основного зобов`язання, тобто не повернення суми боргу в строк до 31 грудня 2016 року. Позивач також заявив вимогу про стягнення з відповідача втрат від інфляцій. З договору позики вбачається, що позика надавалась в іноземній валюті в доларах США та сторони передбачили про повернення позики в національній валюті України гривні, проте еквіваленту позики в гривні в договорі не визначено. Також, у вимозі про сплату боргу позивач визначив прострочену заборгованість по договору позики в доларах США (299806,07 доларів США), і таку вимогу отримав відповідач 03.01.2017. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] визначив суму боргу за договором позики в національній валюті за курсом НБУ станом 01.01.2017. Оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 01 січня 2017 року, відтак, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Велика Палата Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17. Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно із частиною третьою статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження укладеного договору позики позивачем було надано оригінал договору позики від 02 січня 2014 року, який був досліджений у судовому засіданні. Таким чином,\~судом встановлено,\~що укладення\~між сторонами\~вказано договору\~позики підтверджується належними та допустимими доказами. Враховуючи,\~що відповідач\~свої зобов`язання\~за договором\~позики від\~02\~січня 2014\~року в\~повному обсязі\~не виконав,\~грошові кошти\~в добровільному\~порядку не\~повернув,\~з нього\~підлягають стягненню\~сума заборгованості\~з урахуванням\~основного боргу\~та 30 % річних з урахуванням індексу інфляції. Щодо вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача пені та штрафу слід врахувати наступне. Цивільно-правова відповідальність це покладення на порушника невигідних правових наслідків, що ґрунтуються на умовах договору або на законі, та, які полягають у позбавленні його певних прав або у заміні невиконання обов`язку новим, або у покладенні на цю особу нового додаткового обов`язку. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Отже, чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що стягнення одночасно пені і штрафу, нарахованих за порушення строків проведення сплати коштів за кредитом, не відповідає вимогам закону та є подвійним стягненням, тому у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача пені слід відмовити. Отже, у зв`язку з частковим задоволенням позову, загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 20265014 грн. 21 коп. Також, позивач просить стягнути з відповідача понесені ним витрати на правничу допомогу, проте належних доказів понесення вказаних витрат до суду не надав, адже суду надано лише рахунок на оплату послуг адвоката, а квитанцію про оплату таких послуг не надано. Позивач у судовому засіданні пояснив, що оплату послуг адвоката на час розгляду справи не провів. Враховуючи відсутність належних доказів, які б підтвердили витрати позивача на правничу допомогу, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимоги щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial