Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

02.12.2015 року позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, у якому просила відібрати у\~відповідача\~ малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та повернути за місцем її проживання. Крім того просила стягнути з відповідача на її користь відшкодування моральної шкоди в сумі 10000 грн. В обґрунтування позову посилалась на те, що рішеннями Новоград-Волинського міськрайонного суду від 26.03.2015 року та Апеляційного суду Житомирської області від 20.05.2015 року місце проживання дітей було визначено з нею. Після ухвалення остаточного рішення апеляційним судом діти стали проживати з позивачем у квартирі [ADDRESS]. 05.06.2015 року батько дітей [PERSON] без її згоди, скориставшись тим, що позивач є інвалідом 1 групи, силоміць забрав дітей до себе. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 14.07.2015 року задоволено позов [PERSON] та вирішено відібрати у [PERSON] малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та повернути за місцем проживання позивача. На виконання цього рішення, державною виконавчою службою 29.07.2015 року діти були повернуті позивачу. Надалі, у будь-який зручний для відповідача час, він зустрічався з дітьми, без обмежень забирав їх на вихідні дні та на час свої відпустки. 13.11.2015 року відповідач знову забрав дітей до себе на вихідні дні, однак з того моменту до теперішнього часу відмовляється їх повернути відповідачу, протиправно утримує їх та заявляє, що поверне дітей лише у випадку відмови позивача від позовних вимог в іншій справі про поділ спільного майна, що розглядається Новоград-Волинським міськрайонний судом. У звязку з тим, що вирішити спір у позасудовому порядку не вдалось, позивач просила відібрати дітей у відповідача та повернути їй. Крім того, посилаючись на ч. 2 ст. 162 Сімейного Кодексу України, просила стягнути з відповідача на свою користь відшкодування моральної шкоди в сумі 10000 грн. В судовому засіданні позивач і її представник позов підтримали та просили задовольнити. Пояснили, що відповідач, в порушення судових рішень з питання визначення місця проживання дітей, забрав їх та протиправно утримує у себе вдома, перешкоджає спілкуванню з ними. У звязку із зайнятістю відповідача на роботі, догляд за дітьми здійснює стороння особа, яка надає послуги няні. Дії відповідача завдали позивачу моральних страждань, оскільки вона тривалий час позбавлена можливості спілкуватись зі своїми дітьми, зазнала принижень та образ у звязку із своїм безпорадним станом через інвалідність. Відповідач у судове засідання повторно не зявився. Про час та місце повідомлявся належним чином. У судовому засіданні 09.02.2016 року відповідач був присутній, давав пояснення, проти задоволення позову заперечував, посилаючись на нездатність позивача забезпечити догляд за дітьми через її фізичний стан, повязаний з хворобою, що не дає змоги вільно пересуватись. Повторна неявка відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України є підставою для розгляду справи за його відсутності. Представник органу опіки та піклування в судове засідання повторно не зявилась, подавши клопотання про перенесення судового засідання у звязку з відсутністю висновку виконавчого комітету про вирішення спору, який не був затверджений своєчасно. Строки надання висновку не повідомили. За таких обставин, з метою недопущення безпідставного затягування розгляду справи та своєчасного захисту прав малолітніх дітей, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи, на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 01.10.2005 року, який розірвано на підставі рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду від 26.03.2015 року, яке набрало законної сили 20.05.2015 року. Від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с. 51-52). Рішенням суду про розірвання шлюбу також визначено місце проживання дітей, а саме: місце проживання сина [PERSON], [INFO], та дочки [PERSON], [INFO], визначено з батьком [PERSON]; дочки [PERSON] визначено з матір`ю [PERSON] (а.с. 52). Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 20.05.2015 року змінено вищезазначене рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду в частині визначення місця проживання дочки [PERSON], [INFO], з матірю [PERSON] (а.с. 5-7). У звязку з тим, що після розірвання шлюбу [PERSON] перешкоджав виконанню рішення суду про визначення місця проживання дітей, [PERSON] у червні 2015 року звернулась до суду з позовом про їх відібрання. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 14.07.2015 року такі позовні вимоги було задоволено (а.с. 4). Зазначене рішення про відібрання дітей було виконано, що підтверджується копією акту державного виконавця від 29.07.2015 року (а.с. 3). З пояснень позивача, які не заперечувались відповідачем, вбачається, що 13.11.2015 року відповідач забрав дітей до себе на вихідні дні з дозволу позивача, однак з того моменту до теперішнього часу протиправно утримує їх і відмовляється повернути відповідачу. Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 7 СК України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням їх інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Відповідачем та органом опіки і піклування не надано будь-яких доказів на підтвердження таких обставин. Навпаки, з наданого позивачем акту обстеження матеріально-побутових умов від 25.02.2016 року, що складений комісією посадових осіб органу опіки і піклування, вбачається, що у квартирі позивача створені нормальні умови для проживання дітей (а.с. 36). Обставин, які б виключали можливість повернення дівчаток [PERSON] та [PERSON] до місця проживання матері, зокрема, наявність ризику того, що повернення стане для них психотравмуючим фактором, або поставить дітей під загрозу заподіяння фізичної, психічної шкоди чи іншим шляхом створить для дітей нетерпиму обстановку, судом встановлено не було. Той факт, що позивач є особою з обмеженими можливостями за станом здоровя вже оцінено судом під час ухвалення рішення про визначення місця проживання дітей. Оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, місце проживання дітей визначено з матірю, проте відповідач перешкоджає виконанню вказаного рішення, та враховуючи принцип Декларації прав дитини, згідно з яким малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою з матірю, суд приходить до висновку про задоволення вимоги про відібрання дітей та повернення їх позивачу за місцем її проживання. Суд зазначає, що визначення місцем проживання дітей за місцем проживання одного з батьків не означає, що другий з батьків позбавляється права брати участь у вихованні і житті дітей. Щодо вимоги про стягнення відшкодування моральної шкоди в сумі 10000 грн. суд зазначає наступне. Частиною 2 статті 162 СК України встановлено, що особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової шкоди» з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд вважає доведеним, що позивачу завдано душевних страждань протиправними діями відповідача, який самочинно, всупереч рішенню суду змінив місце проживання дітей та в такий спосіб позбавив позивача можливості спілкуватись з дітьми, доглядати за ними та виховувати їх. Позивач є особою з обмеженими фізичними можливостями внаслідок хвороби, що ускладнює її пересування. Додаткові зусилля, які позивач вимушена вживати для захисту своїх прав, значно вплинули на її звичайний спосіб життя. За таких обставин, суд визнає доведеним факт завдання моральної шкоди позивачу внаслідок протиправних дій відповідача. Позивачем не надано доказів на обґрунтування розміру компенсації моральної шкоди. На підставі викладеного, з урахування принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково, а саме в розмірі 3000 грн., що є справедливою компенсацією, не буде надмірним в українському суспільстві та є адекватним тим стражданням, яких зазнала позивач. В частині стягнення компенсації моральної шкоди в сумі 7000 грн. суд відмовляє Відповідно до п. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи зміст позовних вимог, судовий збір у даній справі становить 1378 грн., що складається зі ставки збору за вимог майнового та немайнового характеру, а також збору за розгляд заяви про забезпечення позову, що була задоволена ухвалою суду від 18.03.2016 року. З урахуванням частки задоволення вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 992,16 грн. (551,20 грн. + 165,36 грн. + 275,60 грн.)

Outcome: partial