Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

02 жовтня 2020 року позивач [PERSON] (далі- Позивач, [PERSON] ), в інтересах якого діє адвокат Меланчук І.В., звернувся до суду з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - Відповідач, ПАТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 24.08.1982 по 24.03.1987, з 16.01.1989 по 25.11.1996 працював у шкідливих умовах праці на посадах машиніста екскаватора, підземного гірника, електрослюсаря чергового та з ремонту обладнання ш. «Родіна» РУ ім. Карла Лібкнехта ВО «Кривбасруда» правонаступником якого є відповідач. Працюючи в шкідливих умовах отримав професійне захворювання - пиловий бронхіт. Висновком ЛТЕК від 17.02.1997 йому первинно встановлено 30% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням. В подальшому після неодноразових переоглядів висновком МСЕК від 31.01.2008 йому встановлено 25% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням безстроково. У зв`язку із ушкодженням здоров`я позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у фізичному болі та стражданнях, яких він зазнає, у стані здоров`я позивача виникли незворотні зміни, що свідчить про настання для нього негативних явищ. Вказав, що він постійно відчуває задишку при незначному фізичному навантаженні, біль у грудній клітині, його турбує сухий кашель з виділенням мокротиння, внаслідок постійних больових відчуттів та приступів кашлю, особливо в нічний час, порушується сон позивача, що не дозволяє нормально відпочивати, призводить до зниження уваги в денний час доби, до постійного відчуття втоми, перебування позивача у напруженому стані, стані роздратованості. Через професійне захворювання та у зв`язку з погіршенням стану здоров`я позивач відчуває себе непотрібною для суспільства, рідних та близьких людиною. Просить стягнути з відповідача як компенсацію за заподіяну моральну шкоду 141 690 гривень. Ухвалою суду від 05 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 28 жовтня 2020 року, за клопотанням представника відповідача, продовжено відповідачу процесуальний строк для подання відзиву на позов. 30 жовтня 2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в позові, посилаючись на те, що право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності а саме з 17.02.1997, при цьому позивачем жодного доказу, який би вказував на вину ПАТ «Кривбасзалізрудком» не надано. Вказав, що позивач не надав доказів звернення з відповідною заявою про відшкодування моральної шкоди до конкретного роботодавця. Зазначив, що розмір моральної шкоди, про стягнення кого просить позивач не відповідає обставинам справи, та нормам матеріального законодавства. Також зазначив, що в акті розслідування хронічного професійного захворювання на виробництві взагалі не вказано конкретних посадових осіб відповідача, які винні в настанні професійного захворювання позивача. Зазначив, що надані позивачем докази є лише документами, що підтверджують виникнення професійного захворювання позивача, і не можуть бути беззаперечними доказами заподіяння позивачу моральної шкоди. Крім того вказав, що відповідач не приховував від позивача наявність небезпечних і шкідливих виробничих факторів, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, за роки праці позивач, з метою отримання більшої заробітної плати, більш тривалої відпустки відносно інших професій, та виходу на пенсію на пільгових умовах з власної ініціативи виконував важку роботу, що і призвело до значної втрати його здоров`я. Позивач свідомо продовжував працювати на підприємстві відповідача до 23.06.2006, і причиною його звільнення є звільнення за власним бажанням, в зв`язку з виходом на пенсію за віком. Вказав, що розмір моральної шкоди є не співмірним зі стажем роботи позивача на підприємстві відповідача, відсотком втрати професійної працездатності 30%, та відсутністю вини відповідача в отриманні позивачем захворювання. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] 24.08.1982 по 24.03.1987, з 16.01.1989 по 23.06.2006 працював на посадах: машиніста екскаватора, підземного гірника, електрослюсаря чергового та з ремонту обладнання ш. «Родіна» РУ ім. Карла Лібкнехта ВО «Кривбасруда», та ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат», та 23.06.2006 був звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, що підтверджується копією трудової книжки на ім`я [PERSON] (а.с.22-33) Відповідно до копії Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 25 листопада 1996 року, вбачається, що на підприємстві шахта Родіна ВО «Кривбасруда», проведено розслідування хронічного професійного захворювання [PERSON] - пиловий бронхіт І ст., емфізема легень І ст., вказано причини професійного захворювання - тривала дія на організм шкідливих виробничих факторів :пилу, шуму (а.с. 17-18) Згідно копії виписки з акту огляду ЛТЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності в процентах, потреби в додаткових видах допомоги серії ДНА №029369 від 17.02.1997 [PERSON] первинно встановлена ступінь втрати професійної працездатності 30% по пиловому бронхіту, встановлено третю групу інвалідності (а.с.9) В подальшому [PERSON] неодноразово проходив переогляди в ЛТЕК 25.02.1998, 09.03.1999, 21.02.2000, 15.02.2001, 26.03.2002, 05.02.2003, 17.02.2004, 23.01.2006, 11.01.2007, і відповідно до довідки про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потреби в додаткових видах допомоги від 31.01.2008 йому було встановлено повторно 25% втрати професійної працездатності по хронічному обструктивному захворюванню легень безстроково з 01 лютого 2008 року, без встановлення групи інвалідності (а.с. 9-16). Статтею 3 Конституції України передбачається, що Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. На час виникнення спірних правовідносин (17 лютого 1997 року) можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472. Як роз`яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.2). Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5). З матеріалів даної справи вбачається, що правовідносини між сторонами по відшкодуванню моральної шкоди виникли 17 лютого 1997 року, коли [PERSON] вперше встановлено втрату професійної працездатності у зв`язку із профзахворюванням. На той час діяли норми статті 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), як передбачала відшкодування моральної шкоди. Відповідно до зазначеної норми моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Судом встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням на виробництві позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність первинно у розмірі 30%, в подальшому - в розмірі 25% безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування (а. с.19-21), незважаючи на це покращення в стані здоров`я відсутнє, він постійно відчуває фізичний біль, загальну слабкість, швидку втомлюваність. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу [PERSON] заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Отже, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, стаж роботи позивача на підприємстві відповідача більше 22 років, тривалість праці позивача в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, а також те, що позивачу [PERSON] встановлено стійку втрату професійної працездатності вперше 30% із встановленням третьої групи інвалідності, і в подальшому у розмірі 25% безстроково, без визначення групи інвалідності, що безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача, суд вважає за необхідне визначити розмір моральної шкоди у сумі 60 000 гривень, оскільки саме цей розмір є розумним, виваженим і справедливим у ситуації позивача, а також не перевищує гранично допустимого розміру відшкодування такої шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 840,80 гривень.

Outcome: partial