Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

03.03.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовом до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] та [PERSON] , про визнання правомірним вселення, проживання та користування житловим приміщенням, визнання права на приватизацію, в якому просить суд: - встановити факт проживання та користування житловим приміщенням без реєстрації місця проживання [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , у період з 22.06.1998 року по 26.09.2011 року; - визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право на приватизацію житлового приміщення: кімнати [ADDRESS] . І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що у червні 1998 року його мати [PERSON] разом з ним приїхала на постійне місце мешкання до м. Дніпропетровська. При цьому 08.09.1998 року на підставі спільного рішення адміністрації та профкому ДП «Укрдіпромез» № 45, його матері [PERSON] був виданий ордер № 528 від 09.09.1998 року на право заняття житлової площі в гуртожитку, у складі сім`ї вказані дві особи: [PERSON] - квартиронаймач, [PERSON] - син, за адресою: [ADDRESS] . Як пояснив позивач, він, починаючи з 22.06.1998 року та по теперішній час постійно проживає разом з матір`ю у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . З метою приватизації вказаного житлового приміщення позивач та його родина подали до відповідача заяву від 24.07.2019 року про приватизацію, на яку 21.08.2019 року за вих. № 3/16-3721, ними була отримана відповідь про відмову у наданні послуг з приватизації житлового приміщення у гуртожитку. Однією з підстав відмови стало те, що відсутні відомості про реєстрацію та документ, який підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду [PERSON] у період з 02.06.1998 року по 26.09.2011 року. Також заявникам було роз`яснено їх право на звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. При цьому, як зазначив позивач, він звертався до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Проте ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.05.2020 року, справа № 203/1526/20, яка була залишена в силі постановою Дніпровського апеляційного суду від 20.09.2020 року, судом було відмовлено у відкритті провадження за його заявою, заінтересована особа: Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, з огляду на те, що така заява не може розглядатися в порядку окремого провадження та відповідні вимоги підлягають вирішенню в порядку позовного провадження. З урахуванням викладеного, позивач звернувся до суду з позовом про визнання правомірним вселення, проживання та користування житловим приміщенням, визнання права на приватизацію, з метою підтвердження факту того, що він не брав участі у приватизації і не використав житлові чеки для подальшої приватизації кімнати у гуртожитку, та з огляду на наявність спору про право з відповідачем. У встановлений судом строк відповідач подав до суду відзив на позов, в якому, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що 21.08.2019 року відповідач надав відповідь за № 3/16-3721, в якій він відмовив у розгляді заяви на приватизацію житлового приміщення у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , на підставі того, що заявником не було надано всіх необхідних документів в повному обсязі, а саме: заява на приватизацію житлового приміщення в гуртожитку оформлена неналежним чином; відсутні копії документів, що підтверджують родинні відносини між [PERSON] та [PERSON] ; відсутні згода на обробку та поширення персональних даних, копії документів, що посвідчують особу батька неповнолітньої [PERSON] ; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України [PERSON] нечитабельні; відсутні відомості про реєстрацію та документ, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду [PERSON] у період з 02.06.1998 року по 26.09.2011 року. На думку відповідача, позовна вимога про визнання права на приватизацію житлового приміщення у гуртожитку є безпідставною та задоволенню не підлягає, оскільки відповідач листом від 21.08.2019 року № 3/16-3721 лише повідомив позивача про те, що заява на приватизацію не може бути розглянута, бо він не має всіх необхідних документів у повному обсязі. При цьому, як зазначив відповідач, його відповідь спрямована на те, що у разі усунення недоліків, які зазначені в листі, позивач не обмежений у праві звернутися до органу приватизації ще раз. Позивачу не було відмовлено у приватизації житлового приміщення у гуртожитку, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Водночас позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій не обґрунтував, чим саме відповідач порушив, не визнав або оспорює його право на приватизацію. З приводу позовної вимоги про встановлення факту проживання та користування житловим приміщенням без реєстрації місця проживання [PERSON] , [INFO] , в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , у період з 22.06.1998 року по 26.09.2011 року, відповідач зазначив, що така вимога має розглядатися в порядку окремого провадження. Оскільки відповідачем не було порушене будь-яке право позивача та між сторонами відсутній спір про право щодо встановлення факту проживання у вказаному житловому приміщенні. Таким чином, відповідач наполягає на тому, що позивачем обрано невірний спосіб захисту при зверненні до суду. З огляду на викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради. У встановлений судом строк треті особи не подали до суду пояснень по суті спору. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснив суду таким чином, як про це зазначено вище. З-поміж іншого представник позивача зазначив, що спору про право щодо приватизації нерухомого майна між сторонами немає. Водночас позивачу було відмовлено у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення в порядку окремого провадження. Тому позивач був вимушений звернутися до суду з позовом, враховуючи, що судами було вказано порядок розгляду вимог про встановлення факту проживання та користування житловим приміщенням. При цьому представник позивача зазначив, що відповідачем не було порушено право позивача на приватизацію та не було відмовлено у приватизації житла. Проте до заяви на приватизацію позивачем не було додано доказів проживання у житлі. При цьому ордер на вселення був виданий матері позивача як працівнику, а позивача не було прописано у житлі до 16 років, оскільки він проживав як дитина разом з матір`ю. Лише в 16 років, коли отримав паспорт громадянина України, він зареєстрував своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Так, з метою подальшої приватизації житла позивачу необхідно встановити факт його проживання у спірному житлі у період з 22.06.1998 року по 26.09.2011 року. Також представник позивача пояснив, що 02.06.1998 року позивач знявся з реєстрації за попереднім місцем проживання, а з 22.06.1998 року проживав разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , як її дитина. З огляду на викладене, представник позивача підтримав позовну вимогу про встановлення факту проживання та користування житлом у повному обсязі. З приводу позовної вимоги про визнання за позивачем права на приватизацію, представник позивача зазначив, що відповідач не заперечує право позивача на приватизацію житла та між ними наразі відсутній спір з цього приводу. Натомість він підтримав вказану позовну вимогу у повному обсязі та просив суд задовольнити її повністю. Представник відповідача у судовому засіданні зазначив, що відповідач не заперечує право позивача на приватизацію житла, а лише вказав у листі повний перелік документів, які позивачу слід надати для приватизації житлового приміщення у гуртожитку. При цьому представник відповідача зазначив, що відповідач не заперечує правильність такого обраного позивачем способу захисту, як звернення до суду з позовом про встановлення факту, що має юридичне значення, а заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позовної вимоги про визнання права на приватизацію, бо право позивача на приватизацію не було порушено відповідачем. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 05.03.2021 року було залишено без руху позовну заяву та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 18.03.2021 року позивач усунув недоліки позовної заяви належним чином та у повному обсязі. Ухвалою суду від 22.03.2021 року було відкрито провадження в цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 03.06.2021 року було задоволено заяву представника позивача та залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 22.06.2021 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судове засідання, призначене на 08.12.2021 року, з`явились представник позивача та представник відповідача. Треті особи у судове засідання не з`явились, хоча були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи належним чином. Водночас 18.06.2021 року третя особа - [PERSON] подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. При цьому за відомостями з копії свідоцтва про народження від 18.04.2006 року серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , є неповнолітньою донькою третьої особи - [PERSON] , яка є її законним представником. Суд на підставі положення ст. ст. 59, 128, 211, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності третіх осіб. Під час судового розгляду справи по суті судом були заслухані усні пояснення учасників справи по суті спору, досліджені письмові докази, наявні в матеріалах справи, оголошені судові дебати та заслухані заключні слова учасників справи. У судовому засіданні 08.12.2021 року судом було проголошено вступну та резолютивну частину рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що за відомостями з виписки з протоколу № 45 засідання профкому ДП «Укрдіпромез» від 08.09.1998 року, головою профкому ДП «Укрдіпромез» під час слухання питання про розподіл кімнат в гуртожитку № 1 та № 2 інституту було постановлено узгодити виділення кімнати № 420 у гуртожитку № 1 співробітниці податкової інспекції Жовтневого району [PERSON] для її сестри [PERSON] (а.с.10). 08.09.1998 року [PERSON] було видано корінець ордера № 528 на право зайняття житлової площі у гуртожитку як співробітниці, яка працює у податковій інспекції на посаді інспектора, про те, що їй надається житлова площа у гуртожитку на період її роботи в інституті; прописка постійна. Гуртожиток розташований за адресою: [ADDRESS] . Підстава для надання житлової площі у гуртожитку: сумісне рішення адміністрації інституту та профспілкового комітету від 08.09.1998 року № 45; розпорядження видане 09.09.1998 року. При цьому в ордері вказано, що до складу сім`ї входять: [PERSON] , 1969 року народження, - квартиронаймач, та [PERSON] , 1992 року народження, - син (а.с.11). На підтвердження факту реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , позивач надав суду довідку № 02/301 від 22.07.2019 року КП «Жилсервіс-5» ДМР про реєстрацію місця проживання громадян, зареєстрованих у житловому приміщенні у гуртожитку, за відомостями з якої, постійно з 22.06.1998 року за вказаною адресою була зареєстрована [PERSON] , [INFO] , - квартиронаймач, постійно з 26.09.2011 року - [PERSON] , [INFO] , - син, з [INFO] - [PERSON] , [INFO] , - донька (а.с.14). Також за відомостями з паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 22.08.2013 року, з 26.09.2011 року позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.6-7). На підтвердження факту постійного проживання у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , позивач надав суду копію акту від 12.03.2020 року, за відомостями з якого, мешканці гуртожитку квартиронаймачі [PERSON] та [PERSON] у присутності квартиронаймача: [PERSON] , склали акт про те, що останній постійно проживає у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , разом з матір`ю [PERSON] з 22.06.1998 року та по теперішній час (а.с.15). На підтвердження факту невикористання житлового чеку та того, що позивач - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , та третя особа - [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий Шосткинським МВ УМВС України в Сумській області, 26.11.1996 року, не скористались правом на приватизацію та були зареєстровані у період з 31.06.1992 року по 02.06.1998 року та у період з 24.12.1991 року по 02.06.1998 року, відповідно, за адресою: [ADDRESS] , позивач надав суду копії довідок від 03.06.2019 року № 206/01-37 та від 07.06.2019 року № 213/01-37, виданих Виконавчим комітетом Шосткинської міської ради Сумської області (а.с.12-13). 24.07.2019 року третя особа - [PERSON] , [INFO] , як уповноважений власник квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі (наймач) за адресою: [ADDRESS] , та члени сім`ї наймача: неповнолітня [PERSON] (за неї підписала мати [PERSON] , батько - [PERSON] ), [PERSON] , звернулись до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради із заявою № 221, в якій просили оформити передачу в приватну (спільну часткову) власність квартиру, кімнати у комунальній квартирі, жилого приміщення у гуртожитку, який вони займають на умовах найму. При оформленні квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати комунальній квартирі у спільну часткову власність вони просили передбачити розподіл частки власності між членами сім`ї у спільній частковій власності (а.с.8). У відповідь на вказану вище заяву відповідач направив третій особі як уповноваженому наймачу лист від 21.08.2019 року за № 3/16-3721 «Про розгляд заяви», в якому повідомив її про те, що наданий нею пакет документів має недоліки, в тому числі відсутні відомості про реєстрацію та документ, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду [PERSON] у період з 02.06.1998 року по 26.09.2011 року; підставою для відмови у наданні адміністративної послуги є оформлення документів неналежним чином (а.с.9). На підтвердження факту звернення до суду з заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: факту постійного проживання без реєстрації місця проживання [PERSON] у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , у період з 22.06.1998 року по 26.09.2011 року, позивач надав суду копії: ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська про відмову у відкритті провадження у справі від 08.05.2020 року, справа 203/1526/20, та постанови Дніпровського апеляційного суду від 23.09.2020 року, справа 203/1526/20, якою було залишено без змін ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська про відмову у відкритті провадження у справі від 08.05.2020 року (а.с.22, 23-24). Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу встановлення факту проживання та користування житловим приміщенням без реєстрації місця проживання [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , у період з 22.06.1998 року по 26.09.2011 року; визнання за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , права на приватизацію житлового приміщення: кімнати [ADDRESS] . ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами, встановленими частиною 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути , зокрема, визнання права. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням викладених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до частини 2 статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про, зокрема, встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до частини 2 статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до абзацу 3 пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Згідно зі статтею 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із положеннями частин 4, 5 статті 9 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР, в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до частини 2 статті 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть спільне господарство. Відповідно до положень частини 1 статті 106 ЖК УРСР, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Відповідно до частин 1, 2 статті 58 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Згідно з положеннями частин 1, 2 статті 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно з пунктами 69, 70, 72 розділу IV Постанови Ради Міністрів Української РСР від 11.12.1984 року № 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» (далі - Постанова № 470, в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів. Ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року № 2482-ХII (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно із статтею 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За змістом частини 3 статті 9 ЖК УРСР, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Згідно з частиною 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Частиною 1 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Відповідно до підпунктів 3.1.36.3., 3.1.36.4. пункту 3.1 розділу 3 Положення про Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, затвердженого рішенням Дніпровської міської ради від 21.12.2016 року № 33/17, до функцій Департаменту належить, зокрема, здійснення підготовки проєктів розпоряджень органу приватизації про передачу квартир (будинків) у власність громадян, підготовки проєктів рішень міської ради з питань надання дозволу на приватизацію жилих приміщень у гуртожитку, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста. Відповідно до пунктів 17, 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року № 109/17404 (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Громадянин подає до органів приватизації такі документи, в тому числі, довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі. Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Згідно з частиною 10 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частина перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР). При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою. Відповідно до положень статті 17 ЦК УРСР (чинний у період з 22.06.1998 року до 01.01.2004 року), місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів. Відповідно до положень частини 1-5 статті 29 ЦК України (чинний з 01.01.2004 року), місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна або місцезнаходження відповідної організації, яка виконує щодо неї функції опікуна. У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що позивач постійно з 22.06.1998 року по 26.09.2011 року без реєстрації місця проживання проживав разом з матір`ю - [PERSON] як її малолітній та неповнолітній син, відповідно, в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . При цьому з 26.09.2011 року [PERSON] був зареєстрований за вказаною адресою. Третя особа - [PERSON] не заперечувала цього факту та суду не було надано доказів вибуття та непроживання позивача як члена сім`ї наймача у кімнаті за спірною адресою. Крім того, суд враховує позицію відповідача з цього приводу, який не заперечував цих фактів, посилаючись при цьому лише на відсутність відповідних доказів реєстрації місця проживання позивача за адресою: [ADDRESS] , у спірний період. З огляду на викладене вище, позовна вимога про встановлення факту проживання та користування житловим приміщенням без реєстрації місця проживання [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , у період з 22.06.1998 року по 26.09.2011 року, є доведеною належними та допустимими доказами та такою, що підлягає задоволенню. З приводу позовної вимоги про визнання за позивачем права на приватизацію, суд зазначає таке. Положеннями статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Компетенція і порядок утворення органів приватизації передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Вказаними законодавчими актами визначена відповідна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється уповноваженими на те органами, оформляється свідоцтвом про право власності на житло, яке реєструється органом приватизації. Крім того, відповідно до наведених вище нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок приватизації державного житлового фонду, особа, яка бажає скористатись таким правом на приватизацію, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у разі незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді. З огляду на викладене, враховуючи, що в ході судового розгляду справи судом була встановлена відсутність між сторонами спору щодо позовної вимоги про визнання за позивачем права на приватизацію та така є передчасною, у суду відсутні правові підстави для її задоволення та визнання за позивачем права на приватизацію спірного нерухомого майна. Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статей 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, що містять інформацію щодо предмета доказування. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з роз`ясненнями, наданими в пункті 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат. З огляду на викладене вище, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] , та встановити факт проживання та користування житловим приміщенням без реєстрації місця проживання [PERSON] , [INFO] , в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , у період з 22 червня 1998 року по 26 вересня 2011 року, а у задоволенні іншої частини позовних вимог, а саме: позовної вимоги про визнання за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , права на приватизацію житлового приміщення: кімнати [ADDRESS] , - слід відмовити. Суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 908,00 грн (1816,00 грн : 2 = 908,00 грн).

Outcome: partial