Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

04.11.2020 року представник позивача звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом в інтересах [PERSON] та просить стягнути з відповідача борг за договором позики відповідно до розписки від 25.07.2020 року в розмірі 2800 Євро та понесені позивачем судові витрати. Посилається на те, що 25.07.2020 року позивач надав відповідачу позику в розмірі 2800 Євро, які останній зобов`язувався повернути в строк до 30.08.2020 року. Відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, кошти у визначений строк не повернув, на неодноразові вимоги повернути надані йому кошти не реагує та ухиляється від повернення боргу. 05.11.2020 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області в порядку забезпечення позову накладено арешт на належне відповідачу [PERSON] майно, в межах ціни заявлених позовних вимог - 93 235, 52 грн. На підставі п.1 ч.1 ст. 31 ЦПК України ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.12.2020 року справу надіслано для розгляду за територіальною підсудністю до Воловецького районного суду Закарпатської області. Ухвалою судді Воловецького районного суду Закарпатської області від 09.04.2021 року справу прийнято до свого провадження суддею Павлюк С.С. та призначено до розгляду в спрощеному провадженні. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, пояснення надав аналогічні викладеним у ньому, та просив такий задовольнити. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що його змусили написати розписку про отримання коштів, які насправді отримала його колишня дружина. Разом з тим, додатково зазначив, що не має змоги повернути позивачу позичені кошти через відсутність таких. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як вбачається з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю юридичною природою договір позики є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З копії розписки від 25.07.2020 року вбачається, що відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму в розмірі 2800 Євро та зобов`язувався повернути їх не пізніше 30.08.2020 року. Відповідно до правової позицій Верховного Суду України викладеної Постанові від 13 грудня 2017 року по справі №309/3458/14-ц, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми (постанови ВСУ від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс 13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 у справі №6-50цс16). У зазначений строк [PERSON] взятих на себе зобов`язань не виконав, грошові кошти не повернув. Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. З правових позицій Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що викладені в Постанові Пленуму Суду № 5 від 30.03.2012, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Відповідно до ч.2 ст.360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Суд не вбачає підстав відступати від вищевикладеної правової позиції. Отже, розписка надана суду позивачем, зазначена сума позики - 2800 Євро, розписка є дійсною і не оспорювалася в судовому порядку. При цьому, доказів на спростування добровільності вказаної вище розписки, позивачем не представлено й судом не здобуто. Оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 2800 Євро за зазначеною розпискою, підлягають задоволенню, оскільки розмір боргу підтверджується виданою позивачем розпискою, визначений розпискою строк для повернення позики закінчився, а наявність в позивача боргової розписки свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань. В судовому засіданні судом встановлено, що відповідач не повернув позивачу грошові кошти в розмірі 2800 Євро у визначений строк, а тому слід стягнути вказані кошти з відповідача в судовому порядку. Щодо вимоги позивача про покладення на відповідача витрат на правову допомогу в сумі 10 000 грн слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу (ст. 137 ЦПК України). З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених судових витрати на професійну правову допомогу по даній справі, представником позивача долучено ордер на надання правової допомоги від 02.11.2020 року, договір про надання правової допомоги від 25.09.2020 року, акт прийому-передачі наданих послуг з правової допомоги від 26.05.2021 року та квитанцію про розрахунок готівкою №29 від 25.05.2021 року на суму 10 000 гривень. Враховуючи, що представник позивача надав суду підтвердження витрат з надання адвокатських послуг, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, окрім судового збору, витрати пов`язані із наданням правової допомоги. Крім цього, з огляду на постанову ВС/КАС у справі №280/2635/20 від 21.01.2021 докази сплати адвокату гонорару для його відшкодування не потрібні. Таким чином, із врахуванням вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути витрати на професійну правову допомогу в сумі 10 000 грн. та судовий збір в розмірі 1352 грн. 80 коп. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про задоволення позову. З наведених міркувань та

Outcome: approved