Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

04.05.2016 року позивач звернувся з позовом до суду та просить стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором позики у розмірі 17000,00 грн., щомісячні проценти за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки Національного банку України у розмірі 705,09 грн., інфляційні втрати за весь час прострочення у розмірі 101,32 грн., три проценти річних від простроченої суми у розмірі 96,15 грн. та судовий збір у розмірі 551,20 грн.. Зазначав, що 22.02.2016 року відповідач позичив у нього 34000 грн., з них 17000 грн. він зобовязався повернути до 15 серпня 2016 року, а ще 17000 грн. до 15 березня 2016 року або продукцією на цю суму, про що останній написав розписку. Однак, станом на 15.03.2016 року відповідач суму позики у розмірі 17000 грн. не повернув та у будь-який інший спосіб цю суму не компенсував, наразі продовжує ухиляється від повернення суми боргу, внаслідок чого порушив взяте на себе зобовязання. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить повідомлення про одержання ним судової повістки, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини 2 цієї ж статті договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як вбачається з матеріалів справи, згідно з розпискою між сторонами 22.02.2016 року було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримав 34000 грн., зобовязавшись повернути борг в сумі 17000 грн. до 15.08.2016 року та 17000 грн. до 15.03.2016 року або продукцію на цю суму. (а.с. 9). Суд не бере до уваги суму боргу 17000 грн., який відповідач зобовязався повернути до 15.08.2016 року, оскільки строк ще не сплив. На день розгляду справи в суді відповідач своїх зобовязань не виконав, доводи позивача не спростував. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З наданого суду розрахунку вбачається, що позивач рахує період прострочення з 22.02.2016 року, що не відповідає дійсності, оскільки періодом прострочення є 15.03.2016 року по 30.04.2016 року (а.с. 3). Три проценти річних з 15.03.2016 року по 30.04.2016 року за розрахунком суду становитиме 65,49 грн., а не 96,15 грн. як зазначає позивач. Відповідно сума інфляції становить 765 грн.. Однак, до стягнення підлягає сума в межах позовних вимог 101,32 грн.. За таких обставин, з відповідача на користь позивача слід стягнути борг з урахуванням встановленого індексу інфляції та три проценти річних за період з 15.03.2016 року по 30.04.2016 р. в загальному розмірі 17166,81 грн. Що ж стосується вимоги позивача щодо стягнення щомісячних відсотків за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки Національного банку України в сумі 705,09 грн., то вона не підлягає задоволенню, оскільки умови розписки не передбачають одержання процентів. На підставі вищевикладеного, позов підлягає частковому задоволенню. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 551,20 грн.. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено що, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, сплачений позивачем судовий збір при подачі позову до суду підлягає частковому стягненню на його користь з відповідача лише в розмірі 171,42 грн..

Outcome: partial