Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

02.11.2018 року представник позивача Давидов О.А. звернувся до суду з позовом до відповідача та просить визнати [PERSON] добросовісним набувачем житлового будинку в [ADDRESS] , та земельної ділянки кадастровий номер 4623686600:02:001:1030 площею 0,0506 га; залишити вказані об`єкти нерухомості у власності позивач та зняти обмеження щодо використання його права власності, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 27 травня 2013 року, [PERSON] придбав у [PERSON] земельну ділянку площею 0,0506 га (кадастровий номер 4623686600:001:1030) та житловий будинок [ADDRESS] . Договір посвідчений нотаріально. 27 травня 2016 року [PERSON] уклав кредитний договір з ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» і передав в іпотеку вказані вище будинок та земельну ділянку, які знаходиться у спільній власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Однак придбання даних об`єктів нерухомості оскаржується ВАТ «Ві ЕсБанк» правонаступником якого являється АТ «ТАКСОМБАНК». Зокрема, рішення Пустомитівського районного суду від 20.07.2016 року задоволено заяву ПАТ «ВіЕсБанк» про перегляд судового рішення від 05.03.2013 року по цивільній справі № 1316/364/12 у зв`язку з нововиявленими обставинами. Згідно даного рішення, позовні вимоги ПАТ «Ві Ес Банк» задоволено та звернуто стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок і земельну ділянку площею 0,1012 га, кадастровий номер 4623686600:02:001:0052 та 4623686600:02:001:1030, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що [PERSON] являється добросовісним набувачем придбаного ним житлового будинку та земельної ділянки однак, вказане рішення суду позбавило його права власності на дане майно. На підставі наведеного просить позовні вимоги задоволити. Ухвалою суду від 30.11.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 07.02.2019 року залучено до участі у справі в якості відповідача Акціонерне товариство «ТАКСОМБАНК», як правонаступника Публічного акціонерного товариства «Ві Ес Банк». 01.04.2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Траст Фінанс». В судовому засіданні представник позивача, адвокат Давидов О.А. позовні вимоги підтримав з підстав викладених ним у позовній заяві, додатково зазначив, що на даний час право власності позивача не оспорюється, проте даний позов поданий з метою убезпечення останнього від можливих судових позовів з боку відповідача у майбутньому. Представник відповідача АТ «ТАКСОМБАНК» участь якого визнана обов`язковою, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання повторно не з`явився, скерував заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому засіданні. Зазначене клопотання судом відхилено, оскільки представником відповідача не надано доказів на підтвердження зазначених в клопотанні обставин, та вбачається зловживання процесуальними правами, враховуючи неодноразову неявку такого у судові засідання з аналогічних підстав. Європейський суд з прав людини у рішенні зазначив, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставини справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Треті особи - [PERSON] , представник ТОВ «Фінансова компанія «Траст Фінанс», будучи належним чином повідомленими про розгляд справи в судове засідання не з`явилися, причини неявки не повідомили. Представник третьої особи - ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», в судове засідання не з`явився, однак скерував заяву про розгляд справи у його відсутності . Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити з таких підстав. Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 2 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі продажу житлового будинку та земельної ділянки від 27 травня 2013 року, [PERSON] придбав у [PERSON] житловий будинок в [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0506 га, що розташована в [ADDRESS], яка передана для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер 4623686600:02:001:1030. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського нотаріального округу Віблим Л.З., та зареєстровано в реєстрі за № 604. 27 травня 2016 року [PERSON] за згодою дружини [PERSON] уклав з ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» кредитний договір № 1KIPG3.128501.001. З метою забезпечення виконання умов данного кредитного договору, між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та [PERSON] укладено договір іпотеки № ZXR019521.128501.002 , предметом якого є належні позивачу та зазначені вище будинок і земельна ділянка. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області 20.07.2016 року у цивільній справі № 1316/364/12, яке набрало законної сили 05.03.2020 року, заяву ПАТ «ВіЕсБанк» про перегляд судового рішення від 05.03.2013 року у зв`язку з нововиявленими обставинами по цивільній справі № 1316/364/12 за позовом ПАТ «Фольксбанк» до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, задоволено частково. Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05.03.2013 року по цивільній справі № 1316/364/12 скасовано за нововиявленими обставинами. Позовні вимоги ПАТ «ВіЕсБанк, правонаступника ПАТ Фольксбанк» задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,1012 га за кадастровим номером 4623686600:02:001:0052 та 4623686600:02:001:1030, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , способом визначеним статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та Іпотечним договором. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до ст.330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього. Згідно з ч.2 ст. 328 ЦК право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. З аналізу перелічених норм закону, вбачається, що законом не передбачено визнання особи добросовісним набувачем, а надається право особі, яка вважає себе добросовісним набувачем на судовий захист свого оспорюваного чи не визнаного права, в тому числі у випадку коли це право оспорюється колишнім власником майна, яке вибуло з його володіння поза його волею. За таких обставин, позивачем обрано не належний спосіб захисту прав, враховуючи що згідно п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що пред`явлення позову про визнання добросовісним набувачем не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Крім того, згідно ст.12 ЦК України та п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», добросовісність набувача презюмується, а отже факт добросовісності набувача не потребує додаткового встановлення судом. Оскільки право власності позивача на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку 4623686600:02:001:1030 площею 0,0506 га, визнається та не оспорюється відповідачем, у зв`язку з чим не потребує додаткового його встановлення в судовому порядку. Щодо позовних вимог в частині залишення у власності позивача вказаного вище нерухомого майна та зняття всіх обмежень щодо використання його права власності, то такі до задоволення не підлягають оскільки доводи позивача про порушення його прав є абстрактними та не підтверджені достатніми доказами. В тому числі, звернувшись до суду з вимогою зняття всіх обмежень щодо використання права власності, позивач не зазначає, які саме обмеження існують, відносно якого належного йому майна, з якого часу та за рішенням (дією) якого органу, фізичної чи посадової особи, суду такі обмеження встановлені. У частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до п.4 ст.129 Конституції України, до основних засад судочинства віднесено змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Згідно з ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. А відтак, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження в встановлених судом фактичних обставинах справи, а тому в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача повністю, тому вимога про стягнення із відповідачів судового збору задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed