Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

03 квітня 2014 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON], в якій останній просив суд визнати договір купівлі - продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Фактор», укладений 31 березня 2014 року між [PERSON] і [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 31 березня 2014 року за № 631 недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 31 березня 2014 року між [PERSON], який відповідно до довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] від 25 березня 2014 року за №598, діяв в інтересах позивача, та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу частки у статутному капіталі. Відповідно до п. 1 договору позивач продав, а відповідач купив частку в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор» в розмірі 100% за 100000,00 гривень. Відповідно до п. 3 договору продаж частки, яка належить продавцю на підставі Статуту ТОВ «Фактор», зареєстрованого Державним реєстратором юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Реєстраційною служби ДМУЮ Дніпропетровської області за № 12241050011005019, здійснюється за 100000,00 гривень, які передані покупцем до моменту нотаріального посвідчення цього договору. Однак, як зазначає позивач, фактично відповідачем зазначена сума не була передана його представнику до моменту нотаріального посвідчення договору, оскільки у відповідача, з його слів, були відсутні грошові кошти у достатній кількості. Між відповідачем та представником було досягнуто усної домовленості, що відповідач передасть йому 100000,00 гривень до 13.00 год. 01 квітня 2014 року. В порушення взятих на себе зобов'язань відповідач на момент звернення до суду з даним позовом не здійснив оплату за отримані корпоративні права, чим порушив законні права та інтереси позивача. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та обґрунтовуючи їх доказами наявними в матеріалах справи. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила суд відмовити в позові в повному обсязі, при цьому послалась на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу корпоративних прав ТОВ «Фактор» від 31 березня 2014 року є дійсним та фактично виконаний в частині передачі корпоративних прав та їх оплатити, оскільки 02 квітня 2014 року представник позивача [PERSON] отримав від [PERSON] 100000,00 гривень за продаж від імені [PERSON] частки у статутному капіталі ТОВ «Фактор» в розмірі 100%. Факт сплати коштів за передачу корпоративних прав підтверджується розпискою, написаною представником позивача за первісним позовом [PERSON], копія якої була надана суду та наявна в матеріалах справи. Вислухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні було встановлено, що 25 березня 2014 року [PERSON] була надана довіреність [PERSON] на представлення його інтересів перед третіми особами з правом вести від його імені справи в усіх державних органах та установах, в тому числі в органах державної реєстрації юридичних та фізичних осіб - підприємців, податковій інспекції, а також корпоративних та громадських організаціях, комунальних, господарських, нотаріальних органах та інших підприємствах, установах організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, та бути його представником при вирішенні будь-яких питань, що стосуватимуться його як засновника (учасника) товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор» відповідно до установчих документів товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор» та чинного законодавства України. Додатково, даною довіреністю [PERSON] уповноважив [PERSON], відчужувати в тому числі продавати, заставляти, обмінювати, розпоряджатися іншим способом належними довірителю корпоративними правами (часткою у статутному капіталі), які випливають з участі у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор» цінними паперами, що засвідчують участь у товаристві з обмеженою відповідальністю «Фактор», у порядку встановленому законодавством та статутом товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор», для чого надає представнику право укладати та підписувати відповідні договори, угоди та інші документи, що посвідчуються нотаріально на умовах та за ціною на їх розсуд, без будь - якого додаткового погодження з довірителем. Вищезазначена довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за № 598 (а.с. 9). Окрім того судом було встановлено, що 31 березня 2014 року між [PERSON], який діяв від імені [PERSON] (продавець), та [PERSON] (покупець) був укладений договір купівлі - продажу частки в статутному капіталі, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі №631. Відповідно до п. 1 даного договору, продавець продав, а покупець купив, частку в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор» в розмірі 100% за 100000,00 гривень. Згідно п. 2 договору визначено відомості про товариство: повне найменування: товариство з обмеженою «Фактор»; місцезнаходження: м. Дніпропетровськ, вул. Радистів, буд. 2; статутний капітал ТОВ «Фактор» становить 26500,00 гривень; розмір частки, що відчужується за цим договором складає 100 %. Відповідно до п. 3 договору вартість належної продавцю частки в статутному капіталі ТОВ «Фактор» складає суму 26500,00 гривень, що становить 100% статутного капіталу товариства. Продаж частки здійснюється за 100000,00 гривень, які передані покупцю до моменту нотаріального засвідчення цього договору (а.с. 5 - 6). Відповідно до розписки від 02 квітня 2014 року, підписаною [PERSON], останній отримав від [PERSON] 100000,00 гривень за продаж від імені [PERSON] (як представником останнього за довіреністю) 100% частки у статутному капіталі ТОВ «Фактор» (а.с 21). Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, врегульовані нормами ЦК України, а також нормами укладеного між сторонами кредитного договору. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язаний передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 209 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлений законом або домовленістю сторін. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язалась або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю (ст. 245 ЦК України). Відповідно до п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК. В судовому засіданні представник позивача зазначала, що стороною відповідача були порушені умови укладеного між сторонами договору купівлі - продажу частки в статутному капіталі та не здійснено обов'язкової умови договору в частині не сплати грошових коштів за придбання частки в статутному капіталі. В судовому засіданні, на спростування позиції сторони позивача, представником відповідача було надано суду розписка, згідно якої вбачається, що покупець передав представнику продавця за довіреністю грошові кошти у розмірі 100000,00 гривень, а отже повністю сплатив за придбану ним частку статутного капіталу ТОВ «Фактор» в розмірі 100% (а.с. 21). З викладеного вбачається, що обґрунтування позивача своїх позовних вимог в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження, продавець свої зобов'язання за укладеним договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі від 31 березня 2014 року виконав у повному обсязі, а отже у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним у цивільній справі №201/4509/14-ц. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд, на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результати розгляду, вважає за необхідне судові витрати по справі відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed