Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

04 жовтня 2021 року до Вовчанського районного суду Харківської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позовна заява обґрунтована тим, що на підставі договору купівлі продажу житлового будинку, посвідченого 14.09.2010 приватним нотаріусом Вовчанського районного нотаріального округу Харківської області за реєстровим номером 1233, [PERSON] належить на праві приватної власності будинок [ADDRESS] . На момент оформлення договору купівлі продажу у спірному будинку були зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] , які виїхали до Росії та фактично не проживають у спірному приміщенні більше 11 років, з вересня 2010. Відповідачі [PERSON] ,\~ [PERSON] будинком не користуються, в добровільному порядку виписатися не бажають, комунальні платежі не сплачують, що затрудняє позивачу, як власнику, виконувати обов`язки, передбачені ст.64 ЖК України, пов`язані з утриманням, оплатою житлового приміщення та комунальних послуг. Ухвалою Вовчанського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2021 року відкрито загальне позовне провадження, справа призначена до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 04.11.2021 підготовче провадження у вищевказаній цивільній справі закрито, справа призначена до судового розгляду. В судовому\~засіданні позивач\~підтримав позовні\~вимоги в\~повному обсязі,\~просив суд\~визнати [PERSON] ,\~ [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] ,\~ [PERSON] в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про час та дату розгляду справи своєчасно та належним чином, своїм правом на подання відзиву на позов та доказів, на підтвердження заперечень проти позову, не скористалися, про причини своєї неявки суд не сповістили. Статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України визначені наслідки неявки учасника справі у судове засідання. Зокрема, згідно з частиною 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Відповідно до частини 2 статті 191 Цивільного процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. При цьому, відповідно до частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд розглядає справу за відсутності відповідача. При цьому, судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі. Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету. При одночасному існуванні умов, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Дослідивши матеріали справи,\~ вислухавши позивача, свідків, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі продажу житлового будинку, посвідченого 14.09.2010 приватним нотаріусом Вовчанського районного нотаріального округу Харківської області за реєстровим номером 1233, [PERSON] належить на праві приватної власності будинок на [ADDRESS] (а.с.5). Згідно довідки про склад сім`ї від 09.09.2021 № 197 у будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.8). Допитані в\~судовому засіданні\~свідкі [PERSON] \~та [PERSON] ,\~які є\~сусідами позивача,\~ пояснили\~суду,\~що відповідачі\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~ більше\~11\~років,\~з 2010\~року не\~мешкають в\~спірному будинку,\~ особистих речей в будинку не має, відомо, що вони виїхали до родичів в Росію. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України, частини першої\~статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1\~ст.29 ЦК\~місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.4\~ст.41 Конституції України\~право приватної власності є непорушним. Статтею 47 Конституції Україникожному гарантовано право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1\~ст.317 ЦК України\~передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За правилами ч.1, 2\~ст.319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч.1\~ст.321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати\~\~будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі\~\~цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ч.2\~ст.3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Отже, суд приходить до висновку, що відповідач в розумінні\~ст. 3 СК України\~не є членом сімї позивача. Стаття 150 ЖК України\~передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] є зареєстрованими у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , проте не проживають там, договорів про користування спірним житловим будинком з позивачем [PERSON] не укладали, не є членами сім`ї позивача, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство, та на даний час вони не мають законних підстав для користування нерухомим майном позивача. Таким чином, наявні підстави для визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування вищевказаним житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного і

Outcome: approved