Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

03 серпня 2018 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх вимог, представник позивача у позовній заяві посилався на те, що 21 травня 2008 року між АТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] було укладено кредитний договір № DNZ0AE000092554, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 13209,61 доларів США на строк до 17 травня 2013 року. У звязку з неналежним виконанням позичальником зобовязань за кредитним договором станом на 19 квітня 2018 року існує заборгованість у розмірі 96858,74 доларів США, яка складається з: 13238,19 доларів США заборгованість за кредитом; 5333,92 доларів США заборгованість за відсотками; 1244,38 доларів США заборгованість по комісії; 77042,25 доларів США - пеня. Оскільки законодавством не передбачено вимагати повернення усієї суми заборгованості, банк на власний розсуд вирішив звернутися до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитом. З урахуванням викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 13238,19 доларів США, що еквівалентно 346046,29 грн. (а.с.1-2). Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» надав до суду заяву, у якому позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором (а.с.41). Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. 16 жовтня 2018 року, а також 23 жовтня 2018 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, а також заява про застосування позовної давності, у яких відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення позивачем строку позовної давності. Так, відповідач зазначив, що банк скористався правом, передбаченим ст. 1050 ЦК України, та 13 грудня 2010 року направив на адресу відповідача вимогу про повернення у повному обсязі суми кредиту. Таким чином перебіг строку позовної давності розпочався через тиждень після отримання відповідачем вимоги про повернення суми кредиту, тобто з 28 грудня 2010 року і сплинув 28 грудня 2013 року (а.с.30, 33-35,38-39). Перевіривши надані докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків . Судом встановлено, що 21 травня 2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитно-заставний договір № DNZ0AE000092554, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 13209,61 доларів США зі сплатою 17,04 % річних із щомісячною сплатою заборгованості та відсотків за кредитом на строк до 17 травня 2013 року (а.с.6-14). Неналежне виконання позичальником умов кредитно-заставного договору щодо своєчасного повернення суми кредитних коштів не спростовано. За умовами кредитно-заставного договору щомісячний платіж означає суму коштів у розмірі, визначеному статтею 17.8 договору, яку позичальник сплачує банку щомісяця з метою погашення заборгованості. Пунктом 17.8 визначений щомісячний платіж у розмірі 360,44 доларів США для погашення заборгованості за кредитом, винагородою та процентами за користування ним. Відповідно до пункту 14.11. договору сторони встановили строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у 5 років (а.с.13). У зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] зобов'язань за кредитно-заставним договором, за розрахунком банку станом на 19 квітня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 96858,74 доларів США, з яких: 13238,19 доларів США заборгованість за кредитом; 5333,92 доларів США заборгованість за відсотками; 1244,38 доларів США заборгованість за комісією; 77042,25 доларів США пеня (а.с.3-4). Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частини перша та друга статті 14 ЦК України). Згідно із ст.\~1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Сторони кредитного договору узгодили строки повернення кредиту та сплати процентів за його користування шляхом внесення щомісячних платежів з 14 по 18 число кожного місяця, у сумі 360,44 доларів США, що складається із заборгованості по кредиту, відсотків, винагороди, а також право кредитора вимагати дострокового повернення кредиту, процентів за його користування та інших сум у разі порушення умов договору. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612\~ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до ст. 212, 611, 651\~ЦК України щодо зобовязань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену у повідомленні дату. На цю дату позичальник зобовязується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування. Позивач листом від 13 вересня 2010 року за № [NUMBER] надіслав відповідачу повідомлення з вимогою повернути суму кредиту в повному обсязі, нараховані проценти, комісії та штрафні санкції в тижневий термін з дати одержання цього повідомлення та попереджено відповідача про намір звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу або будь-яким іншим чином передбаченим договором або законом (а.с.36). Отже, ПАТ КБ «Приватбанк» використало право вимоги дострокового повернення всієї суми кредиту шляхом направлення вимоги, яка згідно із відзивом відповідача отримана ним 21 грудня 2010 року. У рішенні Конституційного\~Суду України\~від 09\~липня 2002\~року №\~15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050\~ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред'явлення досудової вимоги, так і шляхом звернення до суду. Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом, ПАТ КБ «Приватбанк» відповідно до частини другої статті 1050\~ЦК України змінило строк виконання основного зобов'язання з 17 травня 2013 року на 28 грудня 2010 року, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з 28 грудня 2010 року. Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16, пред'явлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання та зумовлює перебіг позовної давності. У відповідності до статті 256\~ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У статті 257\~ЦК України зазначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина першастатті 261 ЦК України). Згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 267\~ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судового рішення. Щодо посилань позивача на те, що строк позовної давності нерозривно пов'язаний із датою останнього платежу в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, то із наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, неможливо встановити, коли відповідачем був здійснений останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Із матеріалів справи вбачається, що із цим позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором позивач звернувся до суду 03 серпня 2018 року. Зазначені вище обставини свідчать про те, що позивач, направивши на адресу відповідача вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитом, змінив строк виконання зобовязання з 17 травня 2013 року на 28 грудня 2010 року, при цьому із позовом звернувся до суду лише 03 серпня 2015 року, тобто поза межами строку позовної давності визначеному сторонами у договорі у 5 років, про застосування якої заявлено відповідачем під час розгляду справи, що є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed