Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

04.11.2019 року до суду звернувся позивач [PERSON] з позовом про визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням до відповідача [PERSON] 28.11.2019 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. 29.11.2019 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального провадження в підготовче судове засідання на 23.01.2020 року. 23.01.2020 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду на 23.01.2020 року Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 23.01.2020 року оголошено вступну та резолютивну частині рішення Згідно заявлених позовних вимог позивач просить усунути перешкоди у здійсненні ним права особистої приватної власності на Ѕ частку домоволодіння , розташованого за адресою: [ADDRESS] шляхом визнати відповідача втратившиою право користування даним житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: позивачеві на підставі свідоцтва про право власності, серії [NUMBER] від 08.01.2004 року, виданого Дмитрівською сільською радою Верхньодніпровського району Дніпропетровської області належить Ѕ частина домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Інша Ѕ частина зазначеного домоволодіння на підставі того ж свідоцтва про право власності належала його батькові [PERSON] , який помер. Оформлення набуття ним права власності в порядку спадкування за заповітом на Ѕ частку спірного домоволодіння триває по теперішній час. В період з 04.05.1994 року по 20.03.2018 року він перебував у шлюбі з відповідачкою. В період шлюбу з відповідачкою в них народився син - [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з ним та перебуває на його утриманні. В період перебування у шлюбу з відповідачкою, він як власник Ѕ частини вищевказаного домоволодіння зареєстрував у ньому відповідачку, як члена своєї родини. Ще в період перебування у шлюбі, в серпні 2017 року відповідачка забрала всі свої речі та виселилась з домоволодіння. З того часу до теперішнього часу відповідачка не виявила наміру і бажання вселитись у домоволодіння та не вчиняла будь-яких дій щодо вселення. Місце перебування відповідачки йому не відоме. Проте відповідачка продовжує бути зареєстрованою в належній йому частині домоволодіння не бажаючи проживати в ньому, чим створює йому перешкоди у здійсненні ним права власності на належну йому частку у домоволодінні, оскільки він змушений сплачувати додатково комунальні послуги та нести витрати по утриманню будинку самостійно, також не має можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг. Самостійно зняти відповідача з реєстраційного обліку він не має можливості, оскільки для цього потрібна особиста присутність відповідача, що й стало підставою звернення до суду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, давши пояснення фактично встановлені матеріалами справи. Також пояснив, що будинок був побудований особисто ним до реєстрації шлюбу. На даний будинок видане свідоцтво про право власності на його ім`я та на ім`я його батька. Відповідачка не є власницею зазначеного домоволодіння. Відповідачка добровільно виселилась з його домоволодіння, взявши речі, які вважала потрібними та проживає на даний час з іншими чоловіками. За весь цей час відповідачка не поверталась, не виявляла намірів поселитись в будинку, не писала та не телефонувала йому. На іншу частину домоволодіння на даний час спадщина після смерті його батька ще ніким не оформлена. Після оформлення спадщини він має намір продати будинок та купити синові квартиру, але реєстрація відповідачки в будинку створює йому в цьому перешкоди. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином через оголошення на офіційному сайті судової влади. Відзиву на позовну заяву не надав. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, заслухавши учасників розгляду справи, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між сторонами виник спір із правовідносин, що регулюють право власності , а саме користування житлом. Як встановлено в судовому засіданні позивач, [PERSON] , є власником Ѕ частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, серії [NUMBER] від 08.01.2004 року, виданого Дмитрівською сільською радою Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Інша Ѕ частина зазначеного домоволодіння підставі зазначеного вище свідоцтва про право власності належала його батькові [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та права власності на нерухоме майно. За доводами позивача його батько, власник іншої Ѕ частини житлового будинку помер. Оформлення набуття ним права власності в порядку спадкування за заповітом на Ѕ частку спірного домоволодіння триває по теперішній час. Тобто інша частина зазначеного вище домоволодіння на час розгляду справи власника не має. В зазначеному вище будинку зареєстрована відповідач [PERSON] , що підтверджується адресною довідкою. Відповідачка була зареєстрована у зазначеному будинку як член сім`ї позивача, оскільки була дружиною позивача [PERSON] . Позивач зазначає, що відповідач не проживає в належному йому будинку з серпня 2017 року. Даний факт підтверджується актами комісії Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області від 05.07.2018 року, від 23.09.2019 року, від 25.01.2018 року, в яких вказується, що [PERSON] , не проживає в будинку за адресою: [ADDRESS] із серпня 2017 року. Також даний факт підтверджується рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16.02.2018 року, ухваленому за позовом [PERSON] ,, до [PERSON] . про розірвання шлюбу, яким встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини і ведення спільного господарства з березня 2016 року. Таким чином даний факт є встановленим у відповідності до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Судом також встановлено, що відповідач не є власником зазначеного вище домоволодіння, оскільки право власності на зазначене домоволодіння виникло у позивача та його батька [PERSON] . на підставі свідоцтва про право власності, серії [NUMBER] від 08.01.2004 року, виданого Дмитрівською сільською радою Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Дане свідоцтво видане в час, коли сторони вже перебували у шлюбі і відповідач не оспорювала дане свідоцтва в частині реєстрації за нею права власності на частину домоволодіння, як на майно придбане в період шлюбу. Відповідно до ст. 405 ЦК України - Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт не проживання відповідача в будинку позивача протягом одного року, суд вважає, що позовні вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування належним позивачеві житловим приміщенням підлягають задоволенню, оскільки відповідач не надала доказів про наявність у неї права власності на зазначеноий вище будинок. Будь-яких доказів для підтвердження факту проживання в належному позивачу будинку, наміру користуватись ним, відповідач суду не надала. Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Відпровідно до ст.ст 77-78 ЦПК України -Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачем не надано доказів і того, що позивач чи інші особи створювали їй перешкоди у користуванні даним житловим приміщенням. З чого суд приходить до висновку, що відповідач не має бажання проживати у будинку позивача та користуватись ним. За даних обставин суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити та визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] . Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України - Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України - Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, судом встановлено, що реєстрація відповідача без проживання та користування у належній позивачеві частині житлового приміщення порушує право приватної власності позивача на належну йому частину житлового приміщення. Відповідно до ст. 7 ЗУ « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином рішення суду про визнання [PERSON] , такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] є підставою для зняття її з реєстраційного обліку за даною адресою і не потребує додаткового покладення відповідних обов`язків на орган, що здійснює державну реєстрацію місця проживання фізичних осіб. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, так як позовні вимоги задоволені , суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768.40 грн.

Outcome: approved