Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

04.05.2020 року позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Державного підприємства «Одеський авіаційний завод» про визнання незаконним наказу, зміну формулювання звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати, стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку, стягнення вихідної допомоги. Вимоги позову обґрунтовані тим, що він тривалий час перебував у трудових відносинах з відповідачем, однак у зв`язку із погіршенням умов праці, щодо яких його не було повідомлено за 2 місяці, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України виявив бажання розірвати із відповідачем трудовий договір, про що подав відповідну заяву про звільнення. Однак, відповідач не здійснив належним чином оформлення трудових відносин та звільнив його відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України та не виплатив вихідну допомогу при звільненні. 07.05.2020 р. ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси прийнято справу до свого провадження, відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти розгляду справи в порядку заочного провадження не заперечує. Відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке отримане представником відповідача 21.07.2020 року, в судове засідання не з`явився, надав відзив, відповідно до якого, просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що з наказами про зміну істотних умов праці позивач був ознайомлений належним чином, підстав для звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у підприємства не було, повний розрахунок було здійснено з позивачем 01.04.2020 року після підписання ним акту передачі-приймання справ від 31.03.2020 року. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Суд встановив, що 12.04.2017 року [PERSON] було переведено на посаду керівника підрозділу підприємства, якою є посада головного конструктора дослідно-конструкторського бюро №2 Державного підприємства «Одеський авіаційний завод», що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] . Відповідно до Наказу генерального директора Державного підприємства «Одеський авіаційний завод» від 26.10.2018 року № 33/ОД про введення неповного робочого тижня у 2019 році, згідно з яким, у зв`язку із зменшенням обсягу робіт виробництва та з метою збереження особового складу підприємства, відповідно до статті 32 Кодексу законів про працю України та за погодженням профспілкового комітету, протокол від 25 жовтня 2018 року № 24 наказано: ввести неповний робочий тиждень працівникам підприємства на 2019 рік; при необхідності залучати до роботи працівників у неробочі або вихідні дні, для чого керівникам структурних підрозділів щочетверга подавати відповідні рапорти. Рішення по рапорту про необхідність залучення працівника із зарахуванням йому робочого дня приймається генеральним директором підприємства; начальнику відділу роботи з персоналом [PERSON] попередити керівний склад підприємства про зміни істотних умов праці (строк: до 30.10.2018); керівникам підрозділів довести попередження про встановлення неповного робочого тижня у 2018 році до особового складу відповідних підрозділів; головному бухгалтеру [PERSON] оплату праці проводити за фактично відпрацьований час. Доказів того, що позивача було ознайомлено з даним наказом суду відповідачем не надано. Відповідно до Акту від 25.03.2020 року вбачається, що на підставі рішення наради № 15 від 17.04.19 наказами від 19.04.2019 № 82/к/тр за клопотанням головного конструктора [PERSON] та від 24.06.2019 № 129к/тр [PERSON] було переведено тимчасово на інші посади зі збереженням середньомісячної зарплати. Про ознайомлення з п.1 наказу № 82 та відмову його підписати складено акт від 22.04.2019, проте вказаний акт на підтвердження своїх заперечень відповідачем суду не надано. Також в акті від 25.03.2020 року зазначено, що Наказом від 23.10.2019 № 121/ОД попереджалось про можливість введення неповного робочого тижня в 2020 році. Про ознайомлення з цим наказом свідчить розпис представника служби головного конструктора- начальника бюро ПіІВ ДКБ-1 [PERSON] в Відомості ознайомлень від 05.11.2019 про що він сповістив безпосередньо персонал, проте доказів того, що персонал був повідомлений суду не надано. Наказом від 05.02.2020 року № 17к/тр з кадрових питань тривалого строку зберігання у зв`язку з виробничою необхідністю особовому складу дослідно-конструкторського бюро № 2 одноденний робочий тиждень з 10 по 29 лютого 2020 року [PERSON] , головному конструктору дослідно-конструкторського бюро № 2 відпрацювати графік роботи підлеглих працівників відповідно до режиму роботи на лютий 2020 року, затвердженого наказом 4/ОД від 29.01.2020 року. Відповідно до акту від 10.02.2020 року, [PERSON] був викликаний 10.02.2020 року для ознайомлення з наказом від 05.02.2020 року № 17к/тр до відділу роботи з персоналом, ознайомився з параграфом 3 зазначеного наказу, але відмовився від підпису. Як зазначає позивач, відповідач ознайомив позивача з наказом про переведення ДКБ №2 в повному складі на одноденний робочий тиждень лише 12.03.2020 року, що тим самим погіршили ще більше умови праці і знов без попередження за два місяці, без особистої згоди персоналу і його письмовому запереченні. Враховуючи викладене, роботодавцем не було вчасно повідомлено позивача про зміну істотних умов праці, тобто за два місяці до зміни істотних умов. 17.03.2020 року у вівторок, за два тижні до звільнення, позивач написав на ім`я директора підприємства та подав до відділу кадрів підприємства заяву про розірвання трудового договору за моєю ініціативою у зв`язку з невиконанням представником власника вимог законодавства про працю на підставі ч.3 ст.38 КЗпП з виплатою вихідної допомоги у розмірі 3-х місячної середньої заробітної плати на підставі ст.44 КЗпП України. 01.04.2020 року, позивач був звільнений з займаної посади. Вихідну допомогу у розмірі 3-х місячного середнього заробітку, позивач не отримав, так як роботодавець відмовився визнати та зазначати в наказі про звільнення та відповідно у трудовій книжці факт невиконання з його боку вимог законодавства про працю, а отже в якості підстави для звільнення він зазначив ч.1 ст.38 КЗпП (а не ч.3 ст.38 КЗпП України, як я про це зазначив в заяві про звільнення), де зазначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. 01.04.2020 року позивач отримав розрахунок, але без грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки учасника бойових дій, в якій мені було відмовлено. Відповідно до ст.56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників. Положеннями КЗпП України визначаються вимоги стосовно обов`язковості дотримання строків повідомлення працівника про зміну істотних умов праці, про запровадження нових або зміну діючих умов оплати праці. Відповідно до ч.3 ст.32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Відповідно до ст.103 КЗпП України про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Верховний Суд України в п.12 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999року №13 роз`яснив, що судам слід мати на увазі, що відповідно до статей 21,22 Закону роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором. Розмір заробітної плати за працю може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати тільки в разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилась браком, та з інших передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Оскільки при зміні систем та розмірів оплати праці у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці (ч. 3 ст. 32 КЗпП), введенні нових або зміні діючих умов оплати праці у бік погіршення (ст. 103 КЗпП) роботодавець повинен повідомити про це працівника не пізніше ніж за два місяці до їх запровадження, порушення цього строку може бути підставою для задоволення вимог працівника про оплату праці згідно з попередніми умовами за період, на який було скорочено зазначений строк попередження. Підстави розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника передбачені ст.38 КЗпП України. Ч. 3 даної норми передбачає розірвання трудового договору з ініціативи працівника за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Враховуючи викладене, суд погоджується із тим, що наведене формулювання в наказі Державного підприємства «Одеський авіаційний завод» № 44к/тр від 01.04.2020 року про звільнення та у відповідному запису № 13 в трудовій книжці [PERSON] не відповідає фактичним обставинам звільнення, що відбулося 01.04.2020 року, тому суд дійшов висновку про задоволення частини вимог про визнання незаконним та скасування наказу 44к/тр від 01.04.2020 року про звільнення та зміну формулювання звільнення на ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Згідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці» на роботодавця покладається обов`язок щодо забезепечення достовірного обліку виконуваної працівником роботи. В разі заниження розміру нарахування та виплати заробітної плати у зв`язку з порушенням підприємством вимог ч.2 ст.56 КЗпП України в умовах режиму неповного робочого часу працівник має право вимагати оплати своєї праці пропорційно фактично відпрацьованому ним часу. Проте, матеріали справи свідчать про те, що відповідач вів достовірний облік виконуваної позивачем роботи, що підтверджується табелем обліку робочого часу [PERSON] , заробітна плата у період дії режиму неповного робочого дня нараховувалася та виплачувалася позивачеві пропорційно фактично відпрацьованого часу, але про впровадження нових умов праці позивача попереджувалося пізніше ніж за два місяці до їх запровадження. Тому вимога про стягнення недоотриманої зарплати у розмірі 68578,97 грн. задоволенню не підлягає, оскільки позивач у вказані дні фактично не працював, та йому не нараховувалась заробітна плата. Суд задовольняє також вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми вихідної допомоги при звільненні, виходячи з наступного. Відповідно до ст.44 КЗпП України: при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38і39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Матеріали справи свідчать про те, що відповідачем вказаних вимог закону щодо виплати позивачу вихідної допомоги при припиненні трудового договору дотримано не було. Оскільки, як вже встановлено, трудовий договір між позивачем (як працівником) та відповідачем (як власником та роботодавцем) було припинено внаслідок порушення з боку ДП «Одеський авіаційний завод» законодавства про працю, колективного чи трудового договору (за ч.3 ст. 38), то [PERSON] підлягає виплата вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. З урахування відповіді отриманого від відповідача щодо заробітної плати позивача, беручи до уваги той факт, що на момент звільнення в квітні місяці 2020 року зарплата позивача складала 901,42 коп. в день. З урахуванням того, що в квітні 2020 року було 21 робочих днів, що становить 18929,82 грн. Отже, у зв`язку з припиненням трудового договору на підставі до ч.3 ст.38 КЗпП України підлягає задоволенню вимога позивача зі стягнення на його користь 56789,46 грн сума вихідної допомоги, що нараховується та виплачується у розмірі тримісячного середнього заробітку, виходячи із розміру середньомісячного заробітку, згідно до відомостей та розрахунків, наведених позивачем. З наданими позивачем розрахунками суд погоджується. З боку відповідача ці розрахунки не заперечуються та не спростовуються. Щодо компенсації за невикористану основну та додаткову відпустку і відпустку за особливий характер праці, суд зазначає наступне. Документами, які надані відповідачем підтверджується те, що ним порушено вимоги трудового законодавства щодо повного розрахунку з позивачем в день звільнення. Приводом для такого твердження став розрахунок компенсації за невикористані відпустки, які були проведені з використанням алгоритму, наведеному в Постанові Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 /Порядок 100 / «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Основні положення Порядку 100, що стосуються обставин справи, наводяться нижче. Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.» Виходячи з наведеного середній денний заробіток за березень-квітень 2020 року складає не 495,74 грн, а 901,42 грн., як виплачено за 01.04.2020 року. Розрахунок підтверджує: ненадання відповідачем грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки в період з 11 квітня 2017 року по 01 квітня 2020 року. А саме за 21 день невикористаної щорічної основної відпустки - 18929,82 грн.. 8 днів додаткової відпустки за особливий характер праці - 721136 грн. та 14 днів за додаткової відпустку учасника бойових дій - 12619,88 грн.; недоплата Відповідачем компенсації за невикористані щорічні відпустки, а саме за 46 днів основної відпустки та 13 днів додаткової відпустки за особливий характер праці виплачено суму 29248.77 грн. замість належних 53189.78 грн. Недоплата складає суму 23935,01 грн., з якої 22535,50 грн. - недоплата за основну відпустку, а 4507,10 грн. - недоплата по додатковій відпустці за особливий характер праці. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначенні суми мають біти виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимог про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За змістом ст.116 КЗпП України виплата всіх сум, які належать працівнику при звільненні, проводиться в день звільнення, при цьому про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Матеріали справи свідчать про те, що відповідач про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, письмово позивача не повідомляв, не здійснив виплату позивачу всіх сум, що належали йому від цієї установи, в день звільнення 01.04.2020 року. Беручи до уваги наведене вище, порушення з боку відповідача полягає, зокрема, в порушенні права позивача на отримання всіх сум, що належать заявнику від цієї установи, в день звільнення згідно зі ст.47, ч.1 ст.116 КЗпП України. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір установа повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку з урахуванням компенсації за несвоєчасно проведений розрахунок. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Позивачем ставиться до вирішення питання про стягнення з відповідача грошових коштів у вигляді середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати після звільнення до дати фактичного проведення повного розрахунку включно. Здійснення розрахунку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУвід 08.02.1995року №100 (далі за текстом - Порядок). Цей нормативний акт застосовується для визначення середньої заробітної плати в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, та не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди заподіяної ушкодженням здоров`я, призначення пенсії. Відповідно до абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом 5 розділу IV порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньої (годинної) заробітної плати. Згідно п.8 цього ж розділу нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Зважаючи на зазначене, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середнього заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку обчислюється шляхом множення середньої заробітної плати на число робочих днів в період затримки. Матеріали справи містять відомості про проведений позивачем розрахунок середнього заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку (а.с. 161) та кількості робочих днів в періоді затримки у проведенні повного розрахунку станом на 28.03.2019 року, з якими суд погоджується. Заперечення з боку відповідача проти наданих позивачем розрахунків відсутні. Стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати після звільнення до дати фактичного проведення повного розрахунку є санкцією відповідальності відповідно до ст.117 КЗпП України внаслідок невиконання ним обов`язку, зазначеному в ст.116 КЗпП України. Суд відзначає, що невиконання роботодавцем вимогст.116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог заст.117 цього ж Кодексу моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, у тому числі за рішенням суду. В Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012від 22.02.2012р.по справі № 1-5/201 щодо взаємозв`язку положень ст.ст. 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України зазначено наступне: «Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку». Судом встановлено факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем в частині невиплати інших належних позивачу при звільненні сум 9недоплати грошової компенсації за невикористанні відпустки, вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку) , що підтверджується доказами наданими позивачем. Верховний Суд України в п. 20 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999року №13 роз`яснив, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівником не були виплачені йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Такі ж правові позиції наведені в постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39 цс 11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс 11. Таким чином, в умовах не здійснення проведення повного розрахунку відповідача з позивачем суд задовольняє вимогу [PERSON] зі стягнення з Державного підприємства «Одеський авіаційний завод», в межах заявлених ним позовних вимог, середнього заробітку за увесь час затримки виплати вихідної допомоги у розмірі 53183,78 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1728,90 грн.

Outcome: partial