Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

04.08.2020 позивач [PERSON] звернувся до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою, в якій просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позовна заява обґрунтована тим, що позивач є власником будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.05.2012, посвідченого державним нотаріусом Першої артемівської державної нотаріальної контори Букрєй Г.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 62/2012, та договору дарування 2/3 частини житлового будинку від 27.12.2012, посвідченого приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області Бойко Я.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 2763. В належному позивачу будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , однак за вказаною адресою не проживає з серпня 2019 року, в оплаті комунальних послуг він участі не приймає, його місцезнаходження наразі невідомо. Позивач вказує, що він є пенсіонером за віком, та через реєстрацію в належному йому будинку відповідача, немає можливості сплачувати всі комунальні платежі. Вказані обставини негативно впливає на його майновий стан, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися з вказаним позовом до суду. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11.08.2020 по вказаній справі було відкрито провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву, однак у строк, встановлений судом, відзиву на позовну заяву відповідачем подано не було. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, разом з тим, 18.09.2020 надав заяву про розгляд справи без його участі. Зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Від нього не надійшло клопотання про відкладення слухання справи. Також відповідач не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує спір за наявними матеріалами справи, відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого представник позивача не заперечує. На підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.05.2012, посвідченого державним нотаріусом Першої артемівської державної нотаріальної контори Букрєй Г.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 62/2012, та договору дарування 2/3 частини житлового будинку від 27.12.2012, посвідченого приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області Бойко Я.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 2763 (а.с.6,7). Відповідно до довідки № 576, складеної 18.05.2020 головою квартального комітету № 3, за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 2 особи: власник [PERSON] , 1950 року народження, та його онук - [PERSON] , 2000 року народження. Однак, за вказаною адресою власник будинку проживає один, його онук [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з серпня 2019 року (а.с.11). Факт реєстрації відповідача за вищевказаною адресою підтверджується також витягом з домової книги для прописки громадян (а.с.9-10) та інформацією Бахмутської міської ради № 4117 від 06.08.2020, наданої на запит суду 07.08.2020 (а.с.15). Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Та обставина, що [PERSON] не знятий з реєстрації із даного житлового приміщення, перешкоджає позивачу, як власнику будинку, володіти, користуватися та розпоряджатися приміщенням в повному обсязі, що є порушенням його права власності. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст.156 Житлового кодексу Української РСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Частиною 2 ст.405 Цивільного кодексу України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Нарахування позивачу комунальних платежів з урахуванням реєстрації у спірному жилому приміщенні відповідача суд розцінює як порушення прав позивача, таке порушення підлягає захисту. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які він посилався як на підставі своїх вимог. Судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у спірному будинку з серпня 2019 року, ним не користується, витрати пов`язані з оплатою комунальних послуг не сплачує, а тому суд визнає [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved