Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

02.09.2019 р. позивач звернувся до суду з позовом до Військово-цивільної адміністрації м.Авдіївка Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Стислий виклад позиції позивача. В обґрунтування позову зазначив, що [INFO] померла її мати, після смерті якої залишилося спадкове майно у вигляді будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Вона є єдиною спадкоємицею. З 2006 р. постійно мешкала у будинку. При зверненні для реєстрації даного будинку дізналася, що за життя матері належало тільки 2/3 частки вказаного будинку. 1/3 частки будинку, а саме, квартира № 2 власника не має, оскільки ніхто претензій щодо своїх прав на зазначену частку будинку не висувалось.Просила визнати за нею, [PERSON] , право власності за набувальною давністю на 1/3 частку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а саме квартири № 2 , яка складається з коридору площею 10,5 кв.м., кухні площею 9,3 кв.м., жилої кімнати площею 12,6 кв.м., тамбуру площею 7,4 кв.м. Позивач в судове засідання не з`явилася, про день слухання справи повідомлялася належним чином. Надала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився. Про день слухання справи повідомлявся належним чином. Надав заяву, в якій просив розглянути справу у відсутності представника, ухвалити рішення на розсуд суду. Процесуальні дії у справі. За ухвалою суду від 05.09.2019 р. позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків. 21.10.2019 р. було відкрито провадження по справі. Розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження. 22.11.2019 р. закрито підготовче провадження, розпочато розгляд справи по суті. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , після її смерті залишилося спадкове майно у вигляді 2/3 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що належав померлій на підставі договору купівлі-продажу від 17.10.2002 р. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відомості щодо об`єкту за адресою: [ADDRESS] , інформація відсутня. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п.п.9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено, що при заволодінні чужим майном вона не знала і не могла знати про відсутність підстав для набуття права власності, оскільки згідно договору купівлі-продажу її померлій матері належало тільки 2/3 частин будинку. Згідно копії технічного паспорту на будинок, власником 1/3 будинку є [PERSON] . Згідно плану будинку, він має два окремих входи кВ. № 1 та кВ.№ 2 . Сполучення між квартирами всередині будинку відсутнє. А тому позивач могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Відомостей про власника 1/3 часини будинку не надано. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов не обґрунтований і задоволенню не підлягає, оскільки позивач не довела, що є добросовісним набувачем.

Outcome: dismissed