Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

02 грудня 2015 року позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON] акціонерного товариства Банк Форум в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації про визнання недійсними кредитного договору та договору поруки. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі зазначають, що 16 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Форум» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 46/07/14-N, на виконання умов якого для придбання квартири був наданий кредит у сумі 26\~000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 07 квітня 2022 року. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між відповідачем та [PERSON] був укладений договір поруки. Позивачі вважають, що укладення та виконання кредитного договору відбувалося з порушенням вимог чинного законодавства, умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу недобросовісності. Позивачі зазначають, що правочин був вчинений відповідачем щодо позивача із застосуванням обману. За таких обставин позивачі вважають, що кредитним договір підлягає визнанню недійсним, а недійсність кредитного договору спричиняє недійсність договору поруки. У судовому засіданні позивач 1, який також є представником позивача 2, підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог, пояснила, що позивачами при зверненні до суду з вказаним позовом був порушений строк позовної давності, позивачем не доведені наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків, вважає, що спірні договори відповідають вимогам чинного законодавства, права позивачів при укладенні кредитного договору та договору поруки порушені не були, тому просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 16 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Форум», Банком, та [PERSON], Позичальником, був укладений кредитний договір № 46/07/14-N, відповідно до п. 1.1 якого [PERSON] надає Позичальнику кредит у сумі 26\~000,00 доларів США для придбання квартири (а.с. 7-9). Відповідно до п. 1.2 укладеного договору кредитні кошти надаються строком по 15 квітня 2022 року. П. 1.3 даного договору передбачає, що за користування кредитними коштами встановлюється плата у розмірі 13 процентів річних (а.с. 7). 16 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Форум», Банком, [PERSON], Боржником, та [PERSON], Поручителем, укладений договір поруки № 18. [PERSON] не заперечувала проти того, щоб її чоловік [PERSON] виступав поручителем і відповідав перед кредитором грошовими коштами та всім майном, що знаходиться в спільній сумісній власності, про що міститься відмітка у договорі поруки (а.с. 32). Позивач 2 змінила прізвище на [PERSON] після реєстрації шлюбу (а.с. 33-34). 30 січня 2014 року між [PERSON] акціонерним комерційним товариством «Форум», Банком, та [PERSON], Позичальником, був укладений додатковий договір № 1 до кредитного договору № 46/07/14-N від 16.04.2007 року (а.с. 31). Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 Цивільного кодексу України, передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: - зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; - правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних дітей. Тобто дана стаття встановлює умови чинності правочинів. У разі недотримання вказаних умов правочин є недійсним. Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, істотне значення мають природа правочину, права та обов'язки сторін, властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. П. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року встановлює, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції в розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про одержання субсидії, на які споживач право, або від кого може отримати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст.ст.15,23 цього Закону (ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Персональні дані, одержані від споживача або іншої особи у зв'язку з укладенням та виконанням договору про надання споживчого кредиту, можуть використовуватися виключно для оцінки фінансового стану споживача та його спроможності виконати зобов'язання за таким договором. Не є порушенням положень абзацу другого цієї частини повідомлення кредитодавцем відомостей про споживача Бюро кредитних історій, яке займається збиранням, обробленням, зберіганням, захистом і використанням інформації відповідно до законодавства про формування і ведення кредитних історій. Фінансові установи несуть відповідальність за порушення прав споживачів у сфері захисту персональних даних згідно із законом (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно із ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ч. 1). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Позивачі вказують, що [PERSON] перед укладенням кредитного договору не повідомив Позичальника у письмовій формі про кредитні умови, посилається на ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживача», якою передбачено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Взаємні права та обов'язки сторін детально визначені у підписаному сторонами кредитному договорі № 46/07/14-N від 16.04.2007 року, в якому позивач особисто підписала кожну сторінку договору. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст.1054 Цивільного кодексу України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачено. Зміст оспорюваного договору також свідчить про те, що при підписанні договору позивач отримала вичерпну інформацію про умови кредитування, у тому числі про всі без виключення платежі, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту, а також орієнтовану сукупність вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (а.с. 7-9). Кредитний договір № 46/07/14-N від 16.04.2007 року також містить суму кредиту, розмір процентної ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів. А згідно ст.ст. 1046-1048, 1054 Цивільного кодексу України саме ці умови є істотними для договору даного виду. Підписавши кредитний договір, позичальник [PERSON] погодилася з усіма умовами даного договору і прийняла на себе зобов'язання щодо його виконання. При укладенні договору позивачу були відомі усі умови договору та не існувало жодних умов, які б примусили позичальника прийняти їх на вкрай невигідних умовах. В день підписання оспорюваного договору позивач отримала його примірник, що давало їй додаткову можливість детально вивчити умови договору та протягом 14 днів з дня отримання кредиту відмовитись від даної послуги, проте вона погодилась з умовами договору та використала отримані кредитні кошти на свій розсуд. Таким чином, наведене свідчить про те, що [PERSON] при оформленні договору виконав у повній мірі вимоги ст.ст. 203, 207, 638, 640, 647, 1046-1048, 1054, 1055 Цивільного кодексу України, які передбачають вимоги для чинності правочину, умови укладання договору та письмову форму укладення кредитного договору. А відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 Цивільного кодексу України нікчемним є лише кредитний договір, який укладений з недодержанням письмової форми. [PERSON] виконав і умови щодо надання інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист споживачів», про що свідчить підпис позичальника на останній сторінці договору. Вирішуючи позовні вимоги позивача про визнання кредитного договору недійсним, суд виходить з того, що судом встановлено та зі змісту кредитного договору № 46/07/14-N від 16.04.2007 року вбачається, що умови укладеного кредитного договору не суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та іншим нормам законодавства України. Перед укладенням кредитного договору позивачу були відомі умови отримання кредиту, сума кредиту, яку вона має отримати, термін його отримання, плату за його користування, умови щодо забезпечення та повернення кредиту. Кредитний договір містить усі суттєві умови кредитного договору, сторонами узгоджені усі ці умови договору, кредитний договір підписаний Позичальником особисто та в добровільному порядку. Підписуючи кредитний договір, позивач діяла як особа, яка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, мала вільне волевиявлення, вона діяла у відповідності до внутрішньої волі і повністю погодилася з його умовами як у момент підписання, так у подальшому, протягом девяти років, не висловлюючи своєї незгоди з умовами договору. На момент укладення договору позивач не вважала оспорювані положення кредитного договору неправомірними та незаконними, такими, що порушують її права, а якщо б вважала, то могла б від підписання договору відмовитися або здійснити інші заходи, направлені на недопущення порушення власних прав та інтересів, у тому числі протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору без пояснення причин. Проте цього не було зроблено. Фактів застосування до позивачів обману, вчинення під впливом помилки судом не встановлено. Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 Цивільного кодексу України, однієї з засад цивільного законодавства є свобода договору, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З матеріалів справи судом встановлено, що договір між сторонами підписаний повноважними особами, він містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами шляхом звернення позичальника з пропозицією щодо укладання договору та погодження відповідачем на укладення такого договору. [PERSON] чином, судом встановлено, що оспорюваний кредитний договір № 46/07/14-N від 16.04.2007 року не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особи, які вчинили даний правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочин вчинений у формі, встановленій законом; він спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При його укладанні та підписанні дотримані норми чинного законодавства і вчинення порушень не встановлено. У договорі зазначені усі суттєві умови договору. Банк передав Позичальнику грошові кошти (кредит), останній їх прийняв. Аналізуючи усі зібрані у справі докази, враховуючи, крім вказаного вище, також те, що спірний правочин діє, Банком фактично виконаний; його неправомірність прямо не випливає із закону і не встановлена судом; суд вважає, що вимоги позивача про визнання кредитного договору № 46/07/14-N від 16.04.2007 року не підлягають задоволенню. Оскільки позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним не підлягають задоволенню, тому не підлягають задоволенню і похідні від них вимоги про визнання договору поруки № 18 від 16.04.2007 року недійсним. Дані вимоги зазначені позивачем як наслідок визнання договору недійсним, вони не ґрунтуються на законі, безпідставні, тому у їх задоволені необхідно відмовити. Суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, враховуючи, крім вказаного вище, також те, що спірний правочин діє, відповідачем фактично виконаний, його неправомірність прямо не випливає із закону і не встановлена судом, суд вважає, що у задоволенні вимог позивачів [PERSON], [PERSON] до відповідача [PERSON] акціонерного товариства Банк Форум в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації про визнання недійсними кредитного договору та договору поруки слід відмовити у повному обсязі. На підставі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, у разі відмови позивачеві у позові судові витрати позивачу не відшкодовуються відповідачем. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 3, 6, 12, 203, 204, 215, 225, 229, 230, 629 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed