Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-06 00:00:00

03 січня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, в якій просить визнати за позивачем право на земельну частку (пай), розміром 5,57 умовних кадастрових гектар із земель Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, згідно державного акту на право колективної власності на землю № 4. Позовна заява мотивована тим, що починаючи з 12.12.1988 по 09.03.1994 позивач працювала фельдшером у колгоспі «Межиріч» і була членом цього колгоспу. Рішення Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області № 14-ХХІ від 24.12.1993 колгоспу «Межиріч» було передано у колективну власність 10253 га земель та 20.01.1994 видано Державний акт на право колективної власності на землю. Відповідно до рішення Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області № 11 від 24.03.2002 Державний акт на право колективної власності на землю № 4 виданий колгоспу «Межиріч» вважається з 18.01.1997 виданим КСП «Межиріч», у зв`язку з перетворенням колгоспу у КСП. Коли в 1997 році почалась процедура паювання земель вона спілкувалась з керівництвом КСП «Межиріч» і їй повідомили, що вона не має права на земельну (частку) пай. В 2018 році за рекомендацією колишніх колег вона звернулась до відділу держгеокадастру з метою встановлення наявності її у списках - додатку до державного акту на право колективною власності, та з`ясувала, що вона є в списку під № 570, але допущена помилка в написанні її по батькові. Рішенням суду від 18.10.2018 встановлено факт невідповідності запису її по батькові, та вважається вірним запис її прізвища ім`я та по батькові в списку « [PERSON] ». Відповідно до уточненої позовної заяви зазначила, до вона неодноразово зверталась до відповідача з приводу отримання сертифікату на земельну частку (пай), але їй відмовляли. Просить поновити їй строк позовної давності, так як вона пропустила його з вини відповідача, та зазначає, що поважними причинами пропущення строк позовної давності було те, що з 2001 року в неї дуже хворіла донька та чоловік, який помер в 2012 році, та вона не обізнана в діючому законодавстві. 14.01.2019 ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області відкрито спрощене позовне провадження у вищевказаній цивільній справі та призначено судове засідання. 01.02.2019 представник відповідача надіслав відповідно до якого в позові просить відмовити, так як відсутні земельні ділянки, просить справу розглядати без їх участі. 29.05.2019 за клопотанням представника позивача витребувано докази по справі. Ухвалою від 19.10.2019 до участі справі залучено співвідповідачів Павлоградську районну Державну адміністрацію, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, СВК «Межиріч». 13.11.2019 позивачем подано уточнену позовну заяву. 03.12.2019 Павлоградська районна Державна адміністрація подала заяву відповідно до якої просять справу розглядати без їх участі, у вирішенні справи покладаються на розсуд суду. 13.02.2020 Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області надало відзив, відповідно до якого справу просять розглядати без їх участі, в позові відмовити, вважають, що їх повноваження не стосуються предмету спору. В судове засідання учасники справи не з`явилися. Позивач, представник позивача про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивача надала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено наступне. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 1 та 3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до положень статей 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Відповідно до частини дев`ятої статті 5 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право. Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. На підставі вищезазначених норм закону особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» розтлумачено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Відповідно до записів трудової книжки на ім`я російською мовою « [PERSON] , 1946 г.р.», 12.12.1988 була прийнята на роботу ветфельдшером в колгосп ім. ХХІІ з`їзду КПСС, який перейменовано в колгосп «Межиріч», 09.03.1994 звільнена за власним бажанням. Згідно державного акту на право колективної власності на землю серії ДП від 20.01.1994 виданого колгоспу «Межиріч» Межиріцькою сільською Радою народних депутатів Павлоградського району Дніпропетровської області, у тому, що вказаному власнику землі передається у колективну власність 10253 гектарів землі в межах згідно з планом. Землю передано у колективну власність для сільськогосподарського використання відповідно до рішення виконкому Межиріцької сільської Ради народних депутатів від 24.12.1993 року за №14-ХХІ. Згідно до списку - додатку до державного акту на право колективною власності серії ДП від 20.01.1994 № 4 [PERSON] значиться в списку під № 570. Відповідно до рішення Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області № 11 від 24.03.2002 Державний акт на право колективної власності на землю № 4 виданий колгоспу «Межиріч» вважається з 18.01.1997 виданим КСП «Межиріч», у зв`язку з перетворенням колгоспу у КСП. Рішенням Павлоградського міськрайнного суду Дніпропетровської області від 18.10.2018 встановлено факт невідповідності запису по батькові « [PERSON] » у додатку № 1 доданого до Державного акту на право колективної власності на землю виданого колгоспу «Межиріч» серії ДП від 20 січня 1994 року, який згідно рішення Межиріцької сільської ради від 24.03.2000 року № 11 вважається виданим КСП «Межиріч», а саме списку громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства за порядковим номером 570 та вважати вірним запис прізвища ім`я по батькові « [PERSON] ». Таким чином, судом встановлено, що на час отримання колгоспом Державного акту на право колективної власності на землю виданого колгоспу «Межиріч» серії ДП від 20 січня 1994 № 4, позивач перебування в членах колгоспу та включена до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю під № 570. Відповідно до рішення Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області № 11 від 24.03.2002 Державний акт на право колективної власності на землю № 4 виданий колгоспу «Межиріч» вважається з 18.01.1997 виданим КСП «Межиріч», у зв`язку з перетворенням колгоспу у КСП. Відповідно до ст. 5 ЗК України від 18 грудня 1990 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, у колективну власність могли бути передані землі колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств в тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, землі садівничих товариств за рішенням загальних зборів цих підприємств, кооперативів, товариств. До прийняття такого рішення провадиться передача земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, до відання сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. Площа земель, що передаються у колективну власність, становить різницю між загальною площею земель, що знаходяться у віданні відповідної Ради і площею земель, які залишаються у державній власності (землі запасу, лісовий фонд, водний фонд, резервний фонд тощо) і у власності громадян. Сільські і селищні Ради народних депутатів створюють на своїй території резервний фонд земель за погодженням місця розташування з землекористувачем у розмірі до 15 процентів площі усіх сільськогосподарських угідь, включаючи угіддя в межах відповідних населених пунктів. Частина земель резервного фонду, яка на час введення в дію цього Кодексу належала господарствам, залишається за ними на умовах постійного користування. Резервний фонд земель перебуває у державній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням. Верховний Суд України у пункті 24 постанови Пленуму №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі. З матеріалів справи вбачається, що паювання земель КСП «Межиріч» мало місце у 1997-2002 роках, тобто спірні правовідносини виникли у той період, коли був чинним ЦК України у редакції 1963 р. Згідно ст.71ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно ст.75ЦК України (в редакції 1963 року) позовна давність застосовується судом,арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦК України (в редакції 1963 року) закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Отже, відмова у задоволенні позову у зв`язку із спливом строку позовної давності можливо, у разі якщо позовні вимоги обґрунтовані, але позивач, як з`ясовано без поважних причин пропустив строк звернення до суду. Заявляючи клопотання про поновлення строку позовної давності, позивач зазначила, що коли в 1997 році почалась процедура паювання земель вона спілкувалась з керівництвом КСП «Межиріч» і їй повідомили, що вона не має права на земельну (частку) пай, потім вона неодноразово зверталась до Межиріцької сільської ради з приводу отримання сертифікату на земельну частку (пай), але їй відмовляли, вважає, що вона пропустила строк позовної давності з вини відповідача, та зазначає, що поважними причинами пропущення строку позовної давності було те, що з 2001 року в неї дуже хворіла донька та чоловік, який помер в 2012 році, та вона не обізнана в діючому законодавстві Таким, чином позивач зазначає, що їй було відомо про наявність у неї права ще з 1997, коли під час паювання вона зверталась до керівництва КСП, та в подальшому, коли вона зверталась до Межиріцької сільської ради та отримувала відмову з роз`ясненням про відсутність її у списках, в подальшому з 2001 року хворіла донька та чоловік, але з запитом на отримання списку - додатку до державного акту позивач звернулась лише в липні 2018 року , а з позовом до суду вона звернулась - у січні 2019 року. Відповідно до положень статті 76 ЦК УК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа довідалася або повинна була довідатися про порушення свого права. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач про порушення своїх прав дізналася ще коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників в 1997 році, що є загальновідомим фактом. Тому позивач , як член колгоспу, повинна була дізнатись та дізналась про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП «Межиріч» як правонаступнику колгоспу акта на право колективної власності на землю та початку паювання (1997 -2002 роки). Правова необізнаність позивача, або ті обставини, що на протязі певного часу хворіли близькі родичі позивача, не можна вважати поважними причинами, оскільки ці обставини суттєво їй не перешкоджали у доступі до суду протягом більше ніж 20 років. Отже, обставини, на які позивач посилалася як на поважність причин пропуску позовної давності, не є такими, що перешкоджали протягом більше ніж 20 років звернутися в установленому законом порядку за захистом своїх порушених прав. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявоюу справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню та в позові необхідно відмовити у зв`язку з закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.06.2020 № 600/528/16 та від 19.12.2019 № 629/4423/17. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed