Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

04.02.2015 року позивач за первісним позовом звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення боргу за договором позики, який мотивував тим, що між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] укладено договір позики від 01.10.2011 року, згідно якого позикодавець передала відповідачам грошові кошти у сумі 500\~000 доларів США, строком на 1 рік, а відповідачі в свою чергу зобовязались повернути вказані кошти у наведений вище строк. На підтвердження укладення договору позики Відповідачами було видано розписку про отримання вказаних коштів. Відповідачі свої зобовязання за договором позики не виконали, до цього часу борг не повернули, чим порушили права позивача по справі, як правонаступника кредитора. 17.04.2015 року позивач звернувся до суду ще з одним позовом до відповідачів про стягнення боргу за договором позики, який мотивовано тим, що між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] укладено ще один договір позики від 11.09.2011 року, згідно якого позикодавець передала відповідачам грошові кошти у сумі 300\~000 доларів США, строком на 1 рік та 6 місяців, а відповідачі в свою чергу зобовязались повернути вказані кошти у наведений вище строк. На підтвердження укладення договору позики Відповідачами було видано розписку про отримання вказаних коштів. Відповідачі свої зобовязання за договором позики не виконали, до цього часу борг не повернули, чим порушили права позивача, як правонаступника кредитора. Позикодавець [PERSON] (мати позивача) померла 10.02.2012 року в Австрії, що підтверджується витягом з запису про смерть № 260/2012 від 13.02.2012 року та повідомленням про смерть від 11.02.2012 року № 6121/КВ/500-388. На підставі заповіту, посвідченого 30.05.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2676, єдиним спадкоємцем майна, прав та обовязків [PERSON] є її син [PERSON] Даний факт також підтверджується довідкою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] від 03.02.2015 року вих. № 17/а 16. Посилаючись на ч. 1 ст. 1218 ЦК України, ст.ст. 512, 516 та інші норми ЦК України [PERSON] з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 30.04.2014 року (яку прийнято судом) просив стягнути на його користь солідарно з [PERSON] та [PERSON] за двома договорами позики суму боргу в розмірі 16\~957\~172, 8 грн. (гривневий еквівалент загальної суми боргу). 09.04.2015 року [PERSON] через свого представника, засобами поштового звязку, звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору позики недійсним, який мотивував тим, що він, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], з [PERSON] був знайомий через її сина позивача за первісним позовом [PERSON] В доданій до первісної позовної заяви копії розписки зазначено, що він та [PERSON] позичили у [PERSON] гроші в сумі 500\~000 доларів США, терміном на 1 (один) рік. Розписка виконана дуже схожим почерком на почерк його дружини, однак про факт отримання коштів в такій значній сумі йому нічого невідомо. В його присутності ніяких коштів дружині і, в тому числі йому, [PERSON] не передавала. Знаючи спосіб життя [PERSON], стверджує, що таких коштів у неї не було, також вказує на те, що від його імені в розписці, підпис вчинено іншою особою, а не ним, а тому вказує на те, що своєї письмової згоди на отримання позики він не давав. Крім того, позичати такі кошти на потреби сім»ї необхідності не було, а тому на потреби сім»ї такі кошти не витрачались. Також йому відомо, що у його дружини був договір на ведення спільної господарської діяльності з [PERSON], якщо нею такі кошти і позичалися, то на бізнесові потреби. Отже позивач за первісним позовом повинен довести своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього необхідно встановити наявність між позивачем і відповідачами правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Вважає розписку від імені його дружини [PERSON] про отримання коштів у сумі 500\~000 доларів США у [PERSON] недійсною, а тому просив винести рішення, яким договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] визнати недійсним. Ухвалою суду від 10.04.2015 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору позики недійсним, прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 01.10.2011 року в сумі 500\~000 доларів США (а.с. 60 т. 1). Ухвалою суду від 21.05.2015 року обєднано в одне провадження позовні вимоги [PERSON], до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 01.10.2011 року в розмірі 500\~000 доларів США та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання цього договору позики недійсним (справа № 127/2020/15 ц) та позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 11.09.2011 року в сумі 300\~000 доларів США (а.с. 86 87). В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] [PERSON], позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити з тих же підстав, що наведено у позовних заявах, просив також стягнути на користь позивача судові витрати. В судове засідання відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] повторно не зявились, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили. Враховуючи зазначені обставини, зважаючи на позицію представника позивача висловлену в судовому засіданні, який не заперечував проти розгляду справи в порядку заочного провадження та ухвалення заочного рішення, судом ухвалено провести заочний розгляд справи за наявними у ній доказами, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки відповідачів було належним чином повідомлено про день, час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності та взаємозвязку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики підлягають до задоволення, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору позики недійсним не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов'язань, правонаступництва, та спадкового права. 11.09.2011 року між [PERSON] як позикодавцем з однієї сторони та відповідачами [PERSON] та [PERSON], як позичальниками з іншої сторони, укладено договір позики, про що свідчить розписка, згідно якої відповідачі отримали грошові кошти в сумі 300\~000 доларів США, зі строком повернення через 1 (один) рік та 6 (шість) місяців (а.с. 102 т. 1 - оригінал). 01.10.2011 року між [PERSON] як позикодавцем з однієї сторони та відповідачами [PERSON] та [PERSON], як позичальниками з іншої сторони, укладено ще один договір позики, про що свідчить розписка, згідно якої відповідачі отримали у позикодавця грошові кошти в сумі 500\~000 доларів США, зі строком повернення через 1 (один) рік (а.с. 76 т. 1 - оригінал). 10.02.2012 року позикодавець [PERSON] (мати позивача) померла в Австрії, про що свідчить витяг з запису про смерть № 260/2012 від 13.02.2012 року та повідомлення про смерть від 11.02.2012 року № 6121/КВ/500/388 (а.с. 8 15 т. 1). Згідно свідоцтва про народження [PERSON] від [INFO], серії ІІ АМ № 476058, його батьками записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.16 т. 1). З заповіту, посвідченого 30.05.2010 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2676, вбачається, що єдиним спадкоємцем майна, прав та обовязків [PERSON] є її син [PERSON], що додатково підтверджується довідкою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] від 03.02.2015 року вих. 17/а 16 (а.с. 6, 16 т. 1). З розписки від 11.09.2011 року слідує, що строк виконання грошового зобовязання за договором позики з повернення коштів настав 12.03.2013 року, в свою чергу з розписки від 01.10.2011 року вбачається, що строк виконання грошового зобовязання за цим договором позики настав 2.10.2012 року. Ст. 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1219 ЦК України вимоги майнового характеру, зокрема але не обмежуючись, вимоги з повернення коштів за договором позики, не входять до переліку прав та обовязків особи, які не входять до складу спадщини, а тому можуть спадкуватись на загальних підставах, оскільки не є такими, що нерозривно повязані з особою кредитора (ст. 608 ЦК України). Як вбачається з п. 2 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва. Заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України). Як вбачається з розписок, в них не передбачено отримання згоди боржників на заміну кредитора у зобовязанні, а тому [PERSON], в порядку спадкування за заповітом набув прав кредитора, зокрема й права вимагати повернення грошових коштів за укладеними спадкодавцем договорами позики. Згідно ст. 540 ЦК України, якщо у зобовязанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обовязок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Враховуючи те, що обидва договори позики від 11.09.2011 року та від 01.10.2011 року підписані відповідачами по справі [PERSON] та [PERSON], тому в силу ст.ст. 541, 543 ЦК України новий кредитор у зобовязанні має право вимагати виконання зобовязань, що виникли з договорів позики з відповідачів в солідарному порядку. Станом на час розгляду справи у суді відповідачі не виконали обовязок з повернення коштів правонаступнику кредитора, що виник з договорів позики що укладені зі спадкодавцем позивача (первинним кредитором), а відповідач [PERSON], згідно доводів його зустрічної позовної заяви взагалі заперечує наявність боргу. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч.1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13). Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Вирішуючи справи вказаної категорії суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем за договором позики правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов (правовий висновок Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року справа № 6 79 цс 14). У відповідності до приписів ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Дослідивши оригінали розписок, суд приходить до висновку, що дійсно між [PERSON] та відповідачами по справі укладено два договори позики, що підтверджується відповідними розписками від 11.09.2011 року та від 01.10.2011 року, згідно яких відповідачі отримали від [PERSON] грошові кошти в загальній сумі 800\~000 доларів США (300\~000 + 500\~000), на визначений договорами (відповідний) строк. Виходячи з дійсного змісту та достовірності досліджених розписок, суд приходить до висновку що факт укладення договорів позики знайшов своє підтвердження, оскільки зафіксований в розписках текст (зміст) відповідає правовій природі договору позики. Як вбачається зі змісту описаних вище розписок від 11.09.2011 року та від 01.10.2011 року, спадкодавець позивача та відповідачі, при укладенні договору позики, визначили строк повернення коштів відповідачами, разом з тим по настанню відповідно 12.03.2013 року, 2.10.2012 року відповідачі правонаступнику кредитора кошти не повернули, а відповідач [PERSON] взагалі заперечує наявність боргу, попри те, що представником позивача за первісним позовом суду представлено два оригінали описаних вище розписок. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві (в даному випадку правонаступнику кредитора) позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Вказані обставини приводять суд до висновку, що боржниками (відповідачами по справі [PERSON] та [PERSON]В.) по настанню строку виконання зобовязання не виконано обовязок з повернення коштів правонаступнику кредитора (оскільки в силу закону відбулась заміна кредитора у зобовязанні), що приводить суд до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими а тому підлягають до задоволення, а як наслідок з [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню солідарно відповідна сума боргу за договорами позики на користь позивача. Згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно правовим актом. У цьому звязку суд вважає, що оскільки станом на день постановлення рішення офіційний курс Долара США до Гривні виріс та станом на 22.07.2015 року становить 2201, 49 грн. за 100 Доларів США (еквівалент суми боргу в розмірі 800\~000 доларів США станом на цей день становить 17611920 грн., що відповідно є значно більшим ніж розмір позовних вимог, заявлений в розмірі 16\~957\~172, 80 грн.), тому суд на підставі ст. 11 ЦПК вирішує справу у межах позовних вимог та вважає, що підлягає до стягнення заявлена позивачем сума позовних вимог в розмірі 16\~957\~172, 80 грн. Вирішуючи зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору позики недійсним суд зважає на наступне. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У цьому звязку суд не приймає до уваги твердження відповідача [PERSON], що наведено в його зустрічній позовній заяві з приводу того, що у його дружини «був договір на ведення спільної господарської діяльності з [PERSON], та якщо нею такі кошти і позичалися то на бізнесові потреби», оскільки він, як відповідач по справі зобовязаний довести такі свої заперечення проти позову належними та допустимими доказами, разом з тим до його зустрічного позову не долучено жодного доказу, що міг би бути досліджений судом та якому могла б бути надана оцінка для встановлення або спростування вказаних [PERSON] обставин, попри те, що справа перебувала в провадженні суду з 4.02.2015 року по 21.07.2015 року. Так само не приймаються до уваги доводи [PERSON] наведені в його зустрічній позовній заяві з приводу того, що «від його імені в розписці, наданій як доказ, за первісним позовом [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, підпис вчинено іншою особою, а не ним», оскільки ухвалою суду від 12.06.2015 року за клопотанням представника позивача [PERSON] по справі призначалась судова почеркознавча експертиза, на вирішення якої ставились питання: Чи виконано рукописний текст оригіналів боргових розписок від 11 вересня 2011 року на суму 300000 (триста тисяч) доларів США та від 01 жовтня 2011 року на суму 500000 (пятсот тисяч) доларів США [PERSON], чи іншою особою; чи виконано рукописний текст оригіналів боргових розписок від 11 вересня 2011 року на суму 300000 (триста тисяч) доларів США та від 01 жовтня 2011 року на суму 500000 (пятсот тисяч) доларів США [PERSON], чи іншою особою; чи виконано підпис від імені [PERSON] в оригіналах боргових розписок від 11 вересня 2011 року на суму 300000 (триста тисяч) доларів США та від 01 жовтня 2011 року на суму 500000 (пятсот тисяч) доларів США самою [PERSON] чи іншою особою; чи виконано підпис від імені [PERSON] в оригіналах боргових розписок від 11 вересня 2011 року на суму 300000 (триста тисяч) доларів США та від 01 жовтня 2011 року на суму 500000 (пятсот тисяч) доларів США самим [PERSON] чи іншою особою. Враховуючи те, що станом на 12.06.2015 року відповідачі по справі у судові засідання не зявлялись уже впяте, судом зобовязано відповідачів [PERSON] та [PERSON] зявитись до Вінницького міського суду Вінницької області на 22 червня 2015 року о 17 год. 30 хв. для вчинення окремої процесуальної дії відібрання експериментальних зразків підписів та рукописних текстів відповідачів для подальшого подання їх експертам з метою проведення судової почеркознавчої експертизи. Також судом на виконання ч. 1 ст. 146 ЦПК України відповідачам розяснено, що у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт для зясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. На призначену судом дату 22.06.2015 року на 17 год. 30 хв. відповідачі по справі до суду не зявились, а тому суд за клопотанням представника позивача ухвалою суду від 03.07.2015 року відновив провадження по справі. На виконання вимог ч. 1 ст. 146 ЦПК України суд визнає, що відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] умисно ухилились від участі в експертизі, та враховуючи те, яке для них ця експертиза має значення визнає факт підписання [PERSON] та [PERSON] розписок від 11.09.2011 року та 01.10.2011 року, які свідчать про укладення в тому числі і з їхньої сторони договорів позики. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не доведено жодної з наведеної в законі підстави, яка б зумовлювала визнання договору позики недійсним. Не може суд покласти в основу рішення також доводи [PERSON] з приводу ненадання ним згоди на укладення договору позики його дружиною [PERSON], з посиланням на ст. ст. 65, 73 СК України, оскільки за результатами досліджених в судовому засіданні інших доказів та зроблених судом висновків суд прийшов до переконання, що він особисто підписав спірні розписки. Враховуючи те, що саме на описаних вище доводах ґрунтувалась позиція зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], про визнання договору позики від 01.10.2011 року недійсним, суд вважає, що в задоволенні зустрічного позову слід відмовити, за недоведеністю. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи те, що позов на користь [PERSON] задовольняється повністю, з відповідачів на його користь солідарно слід стягнути судові витрати у виді судового збору у розмірі 7308 грн. (обидві позовні заяви [PERSON] оплачені максимальним судовим збором). На підставі викладеного,

Outcome: approved