Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

03.01.2020 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів, у якому просить суд припинити стягнення аліментів, які стягуються з нього на користь відповідача та стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини від всіх доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 09.12.2005 року сторони у справі зареєстрували шлюб. Від цього шлюбу народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Дитина проживала разом з позивачем та знаходилась на його утриманні з 2016 по жовтень 2019 року. На даний час відповідачка разом із сином зареєстровані у належному позивачу будинку. Із жовтня 2019 року син став проживати разом з відповідачкою і остання звернулась до суду із позовом про стягнення з позивача аліментів на утримання дитини. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05.12.2019 року з позивача стягнуто аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини від всіх доходів, починаючи з 10.10.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. При цьому, з грудня 2019 року дитина знов почала проживати з відповідачем та його матір`ю у [ADDRESS] , що підтверджується актом обстеження умов проживання від 24.12.2019 року та актом обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї власника житла від 23.12.2019 року. З 13.01.2020 року дитина буде зарахована до Ірпінської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №17. За таких умов позивач вважає, що на теперішній час відповідачем будуть безпідставно стягуватись з нього кошти на утримання дитини, оскільки син проживає разом з позивачем та не бажає проживати із своєю матір`ю. Крім того, у зв`язку із тим, що дитина проживає разом з позивачем, останній просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини від всіх видів її заробітку. Ухвалою суду від 14.01.2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Як вбачається з матеріалів справи, судова кореспонденція направлена судом на зареєстровану у встановленому законом порядку адресу проживання відповідача повернулась до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». Своїм право на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач жодних заперечень з приводу розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення не викладав. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони у справі мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 6). Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27.10.2017 року (а.с. 19). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05.12.2019 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини від всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 10.10.2019 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 20-23). За змістом акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї власника житла (заявника) від 23.12.2019 року, депутатом Ірпінської міської ради проведено обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї власника житла (заявника) гр. [PERSON] , який проживає у [ADDRESS] . При обстеженні встановлено, що житло знаходиться задовільному стані. Інші квартиронаймачі, які не прописані, але проживають за вищевказаною адресою: заявник [PERSON] та син [PERSON] , 2006 року народження. Зі слів заявника було встановлено, що заявник разом із матір`ю [PERSON] , 1947 року народження, яка є власником даного житла, та сином [PERSON] 2006 року народження, фактично проживають за вищевказаною адресою, а зареєстровані у [ADDRESS] , що і засвідчують сусіди: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] (а.с. 25). За змістом акту обстеження умов проживання від 24.12.2019 року, затвердженого начальником служби у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради, проведено обстеження умов проживання в [ADDRESS] , умови проживання задовільні, є окреме місце для сну, стіл для занять, велосипед, шкільне приладдя. Створені належні умови для розвитку та виховання дитини. За цією адресою проживають: [PERSON] , 1980 р.н., [PERSON] , 1947 р.н., та [PERSON] , 2006 р.н. (а.с. 26). Згідно довідки Ірпінської загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. №17 Ірпінської міської ради Київської області №762 від 27.12.2019 року, яка видана [PERSON] , останній дійсно буде зарахований в 8-г клас з 13.01.2020 року Ірпінської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №17 (а.с. 24). Зміст вказаних документів дає підстави суду для висновку про те, що з кінця 2019 року неповнолітній син сторін у справі [PERSON] , [INFO] , став фактично проживати зі своїм батьком у належній його матері квартирі [ADDRESS] . Мати дитини, згідно даних наведених у письмових доказів, за зазначеною адресою не проживає, отже проживає окремо від дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ст.ст. 160, 161 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини, частинами сьомою, восьмою статті 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У статті 18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язку щодо дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Отже, визначальною умовою для стягнення аліментів на утримання дитини, у разі коли батьки дитини проживають окремо, є місце проживання дитини відповідно з матір`ю чи батьком. Частиною 4 ст. 273 ЦПК України передбачено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. В даному випадку судом встановлено, що дитина з кінця грудня 2019 року стала фактично проживати зі своїм батьком, з якого рішенням суду від 05.12.2019 року стягнуто аліменти на утримання цієї дитини на користь матері [PERSON] . При цьому, мати разом з дитиною не проживає, що свідчить про відсутність на теперішній час умови, передбаченої ч. 3 ст. 181 СК України про те, що кошти на утримання дитини присуджуються на користь того з батьків із ким проживає дитина. Доказів тому, що кошти, які стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] за судовим рішенням від 5 грудня 2019 року, після зміни дитиною свого фактичного місця проживання, використовуються в інтересах дитини сторін, матеріали справи не містять. Не містять матеріали справи і доказів щодо участі матері в утриманні дитини після зміни сином місця свого проживання. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Зважаючи на те, що з кінця грудня 2019 року дитина фактично проживає разом з батьком у квартирі, яка належить на праві власності його матері, мати дитини разом із сином не проживає і відсутні докази використання коштів присуджених рішенням суду від 05.12.2019 року на користь дитини, вказані обставини, на думку суду, мають істотне значення, які у відповідності до ч. 4 ст. 273 ЦПК України, ч. 3 ст.181 СК України дають підстави для звільнення батька від сплати аліментів і для стягнення таких аліментів з матері дитини. Крім того, приймаючи рішення, суд ураховує відсутність у справі будь-яких доказів, які б свідчили про наявність спору між батьками щодо місця проживання дитини. Будь-яких даних про те, що мати не погодилась зі зміною її сином місця свого проживання разом із батьком та з цього приводу звернулась до органів опіки та піклування або до суду, матеріали справи не містять. За наведених обставин, на думку суду, звільнення батька, з яким проживає дитина, від обов`язку сплачувати аліменти на утримання цієї дитини на користь матері, яка разом з дитиною не проживає, відповідає інтересам дитини. Відсутність судового рішення про визначення місця проживання дитини не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення аліментів з матері, яка проживає окремо від дитини. За змістом ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст.ст. 81,89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Визначаючи розмір аліментів у частці від доходу матері, яка має стягуватись на утримання її неповнолітньої дитини, суд враховує працездатний вік платника аліментів, відсутність даних про його незадовільний стан здоров`я, наявність будь-яких інших утриманців. Оскільки відповідач є особою працездатного віку, тож має можливість працювати та сплачувати аліменти на утримання дитини, тому суд приходить до висновку про те, що заявлений до стягнення розмір аліментів на утримання дитини є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства України, тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Крім того, суд роз`яснює сторонам у справі, що згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved