Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

04.08.2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Орган опіки і піклування Слов`янської міської ради, в яком просить визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] , такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що позивач є власником житлового будинку за вищезазначеною адресою. В цьому будинку зареєстровані його дружина [PERSON] , син [PERSON] та [PERSON] . Враховуючі те, що останні не проживають з січня 2015 року в будинку [ADDRESS] , не відмінили свою реєстрацію у зазначеному житловому будинку, з посиланням на статті 321, 383, 391, 408 Цивільного кодексу України, позивач вважає, що відповідачі порушують його право власності, оскільки він не має можливості розпорядитися своїм майном (будинком). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час і місце судового розгляду повідомлені належним чином. Судом були також зроблені оголошення на офіційному веб-сайті Слов`янського міськрайонного суду Донецької області про виклик до судового засідання відповідачів. Своїм правом надати суду заяву про розгляд справи за їх відсутності не скористалися та не повідомили суд про причини неявки у засідання. Відзив на позовну заяву не подавали. Таким чином, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за наявності одночасного існування умов, визначених ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] та земельна ділянка за цією адресою площею 0,0820 га, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 07.05.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Паращук О.А., договором купівлі-продажу змеленої ділянки від 07.05.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Паращук О.А. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 6-8). Згідно довідки № 76127-21-01 від 31.07.2020 року Центру надання адміністративних послуг м. Слов`янська, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 16). Як вбачається з копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Слов`янським МВ УМВС України в Донецькій області від 26 лютого 2001 року, який належить [PERSON] , у примітках щодо сімейного стану записано, що 11.08.2001 року зареєстровано шлюб з гр. [PERSON] (звор. стор. а.с. 5). Як зазначає позивач, [PERSON] є його дружиною, [PERSON] - сином. Зазначені обставини в силу приписів ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. З акту Комітету мікрорайону Черевківка № 171 від 14.07.2020 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] за адресою [ADDRESS] не проживають з січня 2015 року (а.с. 17). У висновку органу опіки та піклування Слов`янської міської ради № 28/03-1743 від 31.08.2020 року зазначено, що оскільки малолітня дитина [PERSON] , [INFO] є дитиною позивача, з посиланням на норми Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування Слов`янської міської ради вважає недоцільним визнавати [PERSON] таким, що втратив користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] (а.с. 35). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У сенсі ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає можливість дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За змістом ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Згідно із вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави позбавлення члена сім`ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ч. 2 ст. 405 ЦК України, відповідно до якої, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. Відповідно до приписів ст. ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають в будинку, який належить позивачу на праві власності, з січня 2015 року, тобто понад один рік, без поважних причин. В той же час, відповідачами [PERSON] та [PERSON] будь-яких заперечень та доказів стосовно наявності договірних відносин між позивачем та відповідачами щодо залишення за ними права користування будинком у випадку їх відсутності понад встановлений законом час до суду не надано. З огляду на викладене, реєстрація відповідачів [PERSON] та [PERSON] у спірному житловому будинку створює перешкоди в реалізації позивачем своїх прав як власника майна, а тому суд вважає за можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] та визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] , що належить позивачу [PERSON] на праві власності. Вирішуючи питання про визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням, суд виходить з наступного. Згідно ч. 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Частиною 2 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. В постанові Верховного суду від 25.08.2020 року по справі № 206/3425/18 зазначено, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. З огляду на зазначене, факт непроживання сина позивача у спірному житловому будинку з січня 2015 року не може бути підставою для зняття його з реєстрації, а право користування жилим приміщенням за малолітнім [PERSON] надасть йому у майбутньому визначити своє місце проживання самостійно відповідно до положень частини 2 статті 29 ЦК України. Таким чином, позовні вимоги в частині визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 840,80 грн. (а.с. 3). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, тому з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути понесені витрати по сплаті судового збору пропорційно частині задоволених позовних вимог у сумі 560,53 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial