Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

03.09.2020 року позивач звернулась до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до відповідача, в якому просила визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням в будинку за адресою: [ADDRESS] , зі зняттям з реєстрації вказаного місця проживання без пред`явлення паспорту громадянина України. В обґрунтування позову посилається на те, що відповідачі у 1996 році виїхали до країни Польщі та є резидентами цієї країни, де проживають і по теперішній час, забезпечені там житлом. Поряд з цим, за адресою своєї реєстрації: [ADDRESS] , відповідачі не проживають вже понад 24 роки, не ведуть разом з позивачем спільне господарство, не утримують квартиру, не сплачують комунальні платежі, тобто втрачено інтерес до житла. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.09.2020 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Гуденко О.А. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Гуденко О.А. від 08.09.2020 року вищезазначений позов прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Позивач надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. 04.11.2020 року до канцелярії суду надійшла заява від відповідача [PERSON] , в якій зазначає, що з 1996 року він разом зі своєю жінкою та сином переїхали до країни Польщі, вони не є користувачами квартири [ADDRESS] , з 1996 року, не сплачують за житло комунальні послуги, не здійснюють ремонт, тобто не утримують мано належним чином. Позовні вимоги визнає, проти задоволення позову не заперечує. 04.11.2020 року до канцелярії суду надійшла заява від відповідача [PERSON] , де вона зазначає, що позовні вимоги [PERSON] вона визнає, проти задоволення позову не заперечує. 04.11.2020 року до канцелярії суду надійшла заява від відповідача [PERSON] , в якій вона не заперечує проти задоволення позову та позовні вимоги [PERSON] визнає. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. З копії Свідоцтва про право власності на житло від 30.01.1997 року вбачається, що квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , помер [INFO] , що підтверджується копією [PERSON] про смерть серії [NUMBER] , виданого 09.06.2020 року Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Згідно копії Довідки, виданої ТОВ «Центральний 1» в серпні 2020 року за вихідним № 524, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , 1949 року народження; [PERSON] , 1973 року народження, що є донькою позивача; [PERSON] , 1995 року народження, що є онуком позивача; [PERSON] , 1967 року народження, що є зятем позивача. Поряд з цим, з копії акту від 25.08.2020 року, складеного в присутності свідків, посвідченого ТОВ «Центральний 1», [PERSON] зареєстрований, проте фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] з 1996 року. Аналогічними актами посвідчено факт не проживання [PERSON] та [PERSON] за вищезазначеною адресою з 1996 року. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до правової позиції Верховного Суду України в справі №688/63/15-ц, у справі №6-709цс16 положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин в будь-який час. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. На підставі викладеного, враховуючи визнання позову відповідачами, суд дійшов до висновку, що є підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved