Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

04.01.2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом, вимоги якого в подальшому було зменшено, та просив визнати договір купівлі-продажу від 18.09.2015 року реєстровий №1487, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] укладений між [PERSON] та [PERSON], діючої від імені [PERSON] недійсним. Свої вимоги мотивував тим, що він є заінтересованою особою щодо оскарження договору купівлі-продажу від 18.09.2015р. реєстровий №1487, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] з причин того, що повернення права власності на квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS] відповідачеві надасть можливість йому виконати рішення суду від 30.09.2015р. по справі №509/710/15-ц щодо стягнення з [PERSON] боргу у сумі 2368025 грн., що еквівалентно 110 000 (сто десять тисяч) доларів США за курсом НБУ. Також зазначає, що зазначений правочин має бути визнаний нікчемним з причин того, що при укладені його [PERSON], яка діяла від імені [PERSON], достеменно знала про наявність на зазначеному майні обтяження у вигляді арешту на 1/2 зазначеного майна, що виключало будь-яку можливість його відчуження і робило майно обмеженим у цивільному обороті. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] її представник [PERSON], представник відповідача [PERSON] [PERSON] та третя особа [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, вказуючи на його необґрунтованість та правомірність своїх дій. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності Серії САА № 440004, виданого 12 липня 2004 року виконавчим комітетом Одеської міської ради, відповідачу [PERSON] на праві власності належала квартира № 253 у будинку № 140/1 по Люстдорфській дорозі в місті Одесі, яка в цілому складається з трьох житлових кімнат,житловою площею 51,8 кв.м.,загальною площею 126,9 кв.м. Вищевказана квартира була придбана відповідачем [PERSON] під час шлюбу з [PERSON], а у відповідності до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області перебувала цивільна справа № 509/710/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу та звернення стягнення на майно. Під час розгляду даної справи, ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року було вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на: квартиру № 253 у будинку № 140/1 яка розташована по вул. Люстдорфська дорога у м. Одеса; квартиру № 55 у будинку 33-б, по пр.-т. Шевченко у м. Одеса; ? частину земельної ділянки Масив № 22 в смт. Таїрове, Овідіопольський район, Одеської області; 1/3 частину земельної ділянки Масив № 22 в смт. Таїрове, Овідіопольський район, Одеської області, що належать [PERSON]. Забезпечення позову\~це заходи цивільного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом. Згідно статті 15 даного Закону передбачений загальний порядок здійснення державної реєстрації обмежень речових прав на нерухоме майно. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Розгляд заяви про державну реєстрацію обтяжень і прийняття рішення про таку реєстрацію, відмову у державній реєстрації обтяжень або її зупинення проводиться в день надходження заяви та документів, необхідних для державної реєстрації обтяжень. Стаття 19 зазначеного Закону встановлює підстави для державної реєстрації прав та їх обтяжень. Так в п.2 встановлено , що державна реєстрація обтяжень здійснюється зокрема і на підставі рішень судів, що набрали законної сили; ухвали слідчого судді, суду, постанови державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 72782200 від 10.11.2016 року вбачається, що 23 лютого 2015 року державним реєстратором Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області [PERSON], було внесено запис про обтяження № 8823027, а саме арешт квартири [ADDRESS], що було здійснено на підставі ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області від 23.02.2015 року № 509/710/15-ц. Проте, не погоджуючись з вищевказаною ухвалою суду, представник [PERSON], яка не була залучена до участі у справі, [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якої просила ухвалу суду в частині накладення арешту на квартиру № 253 у будинку № 140/1 яка розташована по вул. Люстдорфська дорога у м. Одеса скасувати та постановити нову якою у задоволенні заяви в цій частині відмовити. Ухвалою Колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області від 09 вересня 2015 року апеляційну скаргу [PERSON], представника [PERSON] було задоволено частково. Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 лютого 2015 року в частині накладення арешту на квартиру [ADDRESS] скасовано, ухвалено нову якою накладено арешт на ? частину квартири [ADDRESS]. В іншій частині залишено без змін. Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги, що представник заявника [PERSON] була присутня в суді апеляційної інстанції, що підтверджується журналом судового засідання, та достеменно знала про наслідки розгляду її апеляційної скарги та накладення арешту на 1/2 частину спірної квартири. Натомість, 18 вересня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON], від імені якого на підставі довіреності посвідченої 05 лютого 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] діяла [PERSON], передав у власність (продав), а [PERSON] прийняла у власність (купила) квартиру № 253 у будинку № 140/1 по Люстдорфській дорозі в місті Одесі, яка в цілому складається з трьох житлових кімнат,житловою площею 51,8 кв.м.,загальною площею 126,9 кв.м. Слід зазначити, що даний договір було укладено між сторонами за згодою колишньої дружини продавця [PERSON] та чоловіка покупця [PERSON]. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Відповідно до\~ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] відчужили належне їм на праві власності нерухоме майно після винесення апеляційним судом Одеської області ухвали про арешт ? частини спірної квартири отже, могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України № 1952-ІУ від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо. В ухвалі від 17 липня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (справа № 6-21250св13) дійшов висновку про те, що забезпечення судом позову у виді накладення арешту на об'єкт нерухомого майна означає, що цей об'єкт набуває правового режиму обмеженого в цивільному обороті. В тому разі, коли під час дії заборони відбувається відчуження такого майна особою, обізнаною про накладення арешту на майно, відповідний правочин може визнаватися недійсним і є таким, що порушує публічний порядок. При цьому не має правового значення і не може бути перешкодою для визнання договору недійсним той факт, що ухвала суду про накладення арешту не була зареєстрована відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з ухвалою від 25 грудня 2013 року (справа № 6-37238св13) Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив із того, що договори купівлі-продажу квартири, укладені під час строку дії ухвали суду про заборону відчуження квартири, є такими, що не відповідають вимогам закону, і можуть визнаватися недійсними. При цьому вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Також Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 7 листопада 2012 року розглянув справу № 6-107 цс 12, предметом якої був спір про\~визнання договору недійсним за позовом особи, яка не була стороною цього договору. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого у разі, якщо позивач, не будучи стороною оспорюваного ним договору, домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом цього договору, то виходячи з правової природи спірних правовідносин між сторонами існують речово-правові відносини, і належним способом захисту в такому разі є один із способів, передбачених\~главою 29 ЦК України: віндикація (ст.ст.\~387,\~388 ЦК України) - якщо річ перебуває у володінні відповідача; визнання права власності (ст. 392 ЦК України) - якщо річ не вибула з володіння позивача, однак його право на неї не визнається відповідачем. Таким чином суд вважає, що у даному випадку [PERSON] є належним позивачем у даній справі, оскільки вчинений правочин порушує його законні права та інтереси. Відповідно до ч. 1\~ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог\~ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Разом з тим звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить визнати недійсним весь договір купівлі-продажу, вказуючи на те, що квартира спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та частки не виділені. Однак, суд не погоджується з такими твердженнями позивача, оскільки він не довів той факт, що [PERSON] отримані 30 серпня 2013 року в нього грошові кошти в борг використав на потреби сімї, оскільки як вбачається з матеріалів справи шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 18 серпня 2011 року, про що свідчить копія Свідоцтва про розірвання шлюбу Серії 1-ЖД № 104308. Більш того, вказана обставина не була встановлена й в рішенні Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 вересня 2015 року, по справі № 509/710/15-ц. З урахуванням вказаного, та накладення арешту лише на 1/2 частину квартири, що належить [PERSON], суд вважає, що в даному випадку порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання частково недійсним договору купівлі-продажу від 18.09.2015 року реєстровий № 1487, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] укладений між [PERSON] та [PERSON], діючої від імені [PERSON], а саме в ? частці квартири, яка належала [PERSON]. Заперечуючи проти задоволення позову відповідачі посилались на те, що права позивача даним договором не порушені, так як є інше нерухоме майно, за рахунок якого позивач може задовольнити свої вимоги. Проте, суд відхиляє вказані доводи відповідачів, оскільки інше нерухоме майно, яке належить на праві власності відповідачу [PERSON] перебуває під обтяженням у інших осіб, які мають першочергове право на звернення стягнення на вказане майно. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Також слід зазначити, що записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. При вирішенні спору суд враховує положення\~ст. 1 ЦПК України\~завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 213 ЦПК України\~встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124,\~129 Конституції України,\~ст.1 ЦПК України\~задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ч.1\~ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 1653, 63 гривень. Проте, вирішуючи питання про стягнення судових витрат суд виходить не з фактично сплаченої суми, а з суми судового збору яка передбачена законом. На стадії відкриття провадження позивач зменшив розмір вимог та ставить вимогу немайнового характеру, за яку ЗУ «Про судовий збір» передбачена сплата судового збору у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 640 гривень, вказана сума судового збору і підлягає стягненню з відповідачів на корить позивача. Зважаючи на викладене,

Outcome: partial