Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

03 листопада 2014 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] про визначення порядку користування будинком. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначили, що відповідач приходиться їм рідним братом. [INFO] помер їхній батько [PERSON]. Спадщину після його смерті в рівних частках прийняли позивачі та відповідач. 24 жовтня 2013 року позивачі отримали у 8 ДДНК свідоцтва про право на спадщину за законом кожний на 1/3 частину домоволодіння [ADDRESS]. Відповідач свідоцтво на свою 1/3 частину спірного домоволодіння не отримував. Домоволодіння в цілому складається з: житлового цегляного будинку А загальною площею 72,0 кв.м., житловою площею 34,9 кв.м. та господарсько-побутових будівель: убиральні Б- цегляної, сараю В - цегляного, гаражу Г - шлакоблочного, сараю Д - шлакоблочного, хвіртки № 1 - металевої, воріт № 2 - металевих, паркану № 3- дерев'яного штахетника. Житловий будинок складається з приміщень: 1-1 - внутрішнього коридору площею 3,5 кв.м., 1-2 - кухні площею 8,7 кв.м., 1-3 - кімнати площею 9,1 кв.м., 1-4 кімнати площею 12,9 кв.м., 1-5 - кімнати площею 12,9 кв.м., 1-6 - передпокою площею 9,2 кв.м., 1-7 ванної площею 4,5 кв.м., 1-сіней площею 9,3 кв.м., 11-тамбуру площею 1,9 кв.м. З відповідачем у них склались вкрай неприязні стосунки. Відповідач не впускав їх в спірне домоволодіння, так як проживає в ньому зі своєї сім'єю. Рішенням суду 23 грудня 2013 року позивачі вселені в спірне домоволодіння. Так як разом з відповідачем користуватись житловим будинком не можливо, позивачі хотіли поділити його в натурі, для чого також звертались до суду з відповідним позовом. Але, поділити будинок на 1/3 та 2/3 частки неможливо, то рішенням суду від 25 вересня 2014 року в задоволенні позову про поділ домоволодіння в натурі було відмовлено. Враховуючи викладені обставини позивачі вважають, що необхідно визначити порядок користування будинком. Їхня частка в праві власності складає 2/3 частини житлового будинку. Тому, на їхню частку припадає 23,3 кв.м. Позивачі просять визначити порядок користування домоволодіння [ADDRESS] наступним чином: позивачам виділити в користування житлові кімнати 1-3 площею 9,1 кв.м. та 1-4 площею 12.9 кв.м., а відповідачу житлову кімнату 1-5 площею 12-9 кв.м.,. інші приміщення, а також всі надвірні будівлі та споруди залишити в спільному користуванні співвласників, та судові витрати стягнути з відповідача. В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні вимоги не визнали та просили відмовити в позові посилаючись на обставини викладені в запереченні проти позову (а.с. 37-38). Вислухавши доводи та пояснення учасників процесу, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивачів задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 24 жовтня 2013 року та 31 січня 2014 року спадкоємцями майна [PERSON], яке складається з: житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] є його сини: [PERSON], [PERSON] та донька [PERSON] по 1/3 частці від спадщини. Свідоцтво про право на спадщину отримали [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та зареєстрували відповідно до витягів (а.с. 4-5, 6-7, 45). Відповідно до копії технічного паспорту будинок складається з: 1-1 - внутрішнього коридору площею 3,5 кв.м., 1-2 - кухні площею 8,7 кв.м., 1-3 - кімнати площею 9,1 кв.м., 1-4 кімнати площею 12,9 кв.м., 1-5 - кімнати площею 12,9 кв.м., 1-6 - передпокою площею 9,2 кв.м., 1-7 ванної площею 4,5 кв.м., I-сіней площею 9,3 кв.м., II - тамбуру площею 1,9 кв.м. (а.с. 8-10). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2013 року [PERSON] та [PERSON] вселені у житловий будинок [ADDRESS]. Дане рішення ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2014 року залишено без змін (а.с. 11, 12-14). 25 вересня 2014 року рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про поділ в натурі домоволодіння відмовлено (а.с. 15, 69-70). Згідно розпорядження № 459-р від 07 жовтня 2013 року та ситуаційної схеми розміщення житловому будинку, господарським будівлям і спорудам присвоєно адресу - [ADDRESS], що також підтверджується довідкою про склад сім'ї (а.с. 18, 40). З довідок, виданих [PERSON] вбачається, що він зареєстрований та проживає з його дружиною - [PERSON], 1969 року народження та сином - [PERSON], 2009 року народження по [ADDRESS] (а.с. 27-28, 40, 65). Начальником Самарського РВ 20 червня 2013 року згідно листа було повідомлено, що заява ЖЕО №3222 від 31 травня 2013 року розглянута, в результаті чого факти викладені в заяві щодо погроз [PERSON] частково знайшли своє підтвердження. З [PERSON] було проведено бесіду профілактичного характеру та винесено офіційне попередження (а.с. 29). [INFO] народився [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження виданого Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 548, батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 42). Як встановлено з виписних епікризів [PERSON] проходив лікування з діагнозом: неврозоподібний синдром резидуально-органічного характеру (а.с. 26, 41). Начальником Самарського РВ 12 травня 2014 року було повідомлено [PERSON], що заява ЖЕО № 2772 від 30 квітня 2014 року розглянута, в результаті чого факти викладені в заяві щодо [PERSON] та [PERSON] частково знайшли своє підтвердження. З [PERSON] та [PERSON] було проведено бесіду профілактичного характеру та винесено офіційне попередження (а.с. 44). Відповідно до довідки від 11 грудня 2014 року № 610 та акту обстеження, виданих головою територіальної ради, донька [PERSON] та син [PERSON] доглядали свого батька до смерті і поховали його за свій рахунок (а.с. 54, 55). З довідки виданої Територіальною радою самоорганізації житлового масиву Чаплі № 154 вбачається, що [PERSON] дійсно проживає з сім'єю, яка складається з: [PERSON], 1960 року народження - чоловік, [PERSON], 1989 року народження - донька та [PERSON], 2000 року народження - донька за адресою: [ADDRESS] (а.с. 58). Згідно свідоцтва про право власності на житло від 12 травня 1997 року квартира за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] (а.с. 59). З технічного паспорту на квартиру за адресою: [ADDRESS] вбачається, що квартира складається з 2 кімнат житловою площею 27,9 кв.м. (а.с. 60-61). Довідкою виданою КП «ЖГСР» ДМР № 2777 від 12 грудня 2014 року підтверджено, що [PERSON], 1969 року народження, [PERSON], 1972 року народження та [PERSON], 1945 року народження дійсно зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 62). Відповідно до довідки про склад сім'ї та місце реєстрації № 15439 від 16 грудня 2014 року [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS], що також підтверджується ордером на жиле приміщення від 18 липня 2000 року № 36 серії П 99 та витягом про реєстрацію власності на нерухоме майно та свідоцтвом про право власності на житло від 13 березня 2003 року. Загальна площа квартири 39,6 кв.м. (а.с. 63, 64, 73, 74). 12 серпня 2014 року кримінальне провадження за фактом грубого порушення громадського порядку, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України за заявою [PERSON] на дії [PERSON] закрито за відсутністю в діянні складу злочину (а.с. 66). 31 січня 2000 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано про що відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ленінської районної ради м. Дніпропетровська зроблено актовий запис № 45 (а.с. 67). Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2014 року за [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] на 1/6 частину земельної ділянки площею 4,74 га у межах згідно з планом. Під час розгляду даної цивільної справи судом було встановлено, що [PERSON] спадщину після смерті батька прийняв фактично, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (а.с. 68). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 грудня 2010 року спадкоємцями майна після померлої [PERSON], яке складається з: земельної ділянки площею 4,740 га у межах згідно з планом, розташованої на території Любимівської сільської ради є її син, [PERSON], 1964 року народження, чоловік [PERSON], 1931 року народження. Свідоцтво про право на спадщину на ? частку у спадщині або ? частину земельної ділянки видане [PERSON], що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 71, 72). 24 травня 2008 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області зроблено актовий запис № 216 (а.с. 75). З копії висновку судової будівельно-технічної експертизи № 871/872-14 від 07 липня 2014 року вбачається, що поділити (виділити в натурі) домоволодіння (житловий будинок) за адресою [ADDRESS] в натурі у відповідності до розміру частки кожного із сторін, а саме: 1/3 та 2/3 - неможливо (а.с. 86-89). Вказані вище спірні правовідносини регулюються ЦК України та ЖК УРСР. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Як визначено ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Як роз'яснено в Постанові Пленуму ВСУ № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Однак, як встановлено судом, між співвласниками склалися неприязні стосунки, жодних домовленостей про спільне користування домоволодінням не досягнуто та жоден з позивачів в позовних вимогах не вимагає від інших співвласників матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Статтею 47 ЖК УРСР встановлено, що норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Зважаючи на те, що згідно з пунктом 3.9 Інструкції «Про проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна» визначення розміру часток у єдиному комплексі провадиться з урахуванням вартості всіх будинків, будівель і споруд, що розташовані за однією адресою та перебувають у власності всіх співвласників, то, відповідно, і поділ, і визначення порядку користування таким комплексом, яким є домоволодіння в цілому, провадиться з урахуванням всіх будівель і споруд, а не тільки житлового будинку, як його складової частини. З аналізу вищевказаних норм та роз`яснень постанови Пленуму ВСУ слідує, що встановлення порядку користування житловим будинком можливо лише за умови визначення такого порядку щодо усього будинку з господарськими будівлями і спорудами в цілому, а також між усіма співвласниками одночасно. Як встановлено судом, спірний житловий будинок складається з приміщень: 1-1 - внутрішнього коридору площею 3,5 кв.м., 1-2 - кухні площею 8,7 кв.м., 1-3 - кімнати площею 9,1 кв.м., 1-4 кімнати площею 12,9 кв.м., 1-5 - кімнати площею 12,9 кв.м., 1-6 - передпокою площею 9,2 кв.м., 1-7 ванної площею 4,5 кв.м., 1-сіней площею 9,3 кв.м., 11-тамбуру площею 1,9 кв.м., позивачі в своєму позові просять виділити в користування відповідачу житлову кімнату 1-5 площею 12,9 кв.м., а за собою залишити житлові кімнати 1-3 та 1-4, при цьому не визначивши порядку користування цими двома кімнатами між ними. Крім того, кімната 1-5, яку пропонують виділити у користування відповідачу є прохідною до кімнати 1-4, отже, задоволення позову в даній редакції буде порушувати права і інтереси відповідача та членів його сім`ї, які проживають спільно з ним в спірному домоволодінні. Твердження позивачів щодо можливого перепланування проходів виділяємих в користування кімнат не підтверджено належними та допустимим доказами, наприклад висновком будівельно-технічної експертизи щодо можливості визначення порядку користування житловим будинком. Таким чином суд приходить до висновку, що встановити між співвласниками порядок користування трьома кімнатами, без погіршення житлових умов будь-кого зі сторін не можливо. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивачі в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, мали право скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів або призначення експертиз, однак вони таким правом не скористалися. Судом неодноразово роз'яснювалось сторонам положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61, 137 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Перевіривши та з'ясувавши всі обставини справи та оцінюючи усі наявні докази по справі, досліджені в судовому засіданні в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивачів. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування будинком необхідно відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог судом має бути відмовлено, судові витрати понесені позивачами не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed