Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

04.11.2016 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 04.01.2010 року в сумі 29486 грн 27 коп.; одночасно просив розглянути справу за відсутності його представника. У судовому засіданні відповідач визнала лише заборгованість по сплаті тіла кредиту, при цьому просила застосувати до спірних правовідносин позовну давність і відмовити в задоволенні позову з цих підстав. Вона пояснила, що її сімя перебуває в скрутному фінансовому становищі, а тому не має можливості погасити заборгованість, яку розрахував позивач. Представник позивача не зявився, про час і місце розгляду справи сповіщався належним чином. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. 04.01.2010 року за заявою відповідача позивач надав їй кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Посилаючись на порушення відповідачем умов кредитного договору, визначених Умовами та Правилами надання банківських послуг, позивач стверджує, що станом на 23.10.2016 року відповідач має заборгованість в сумі 29486 грн 27 коп., зокрема: заборгованість по тілу кредиту 2423 грн 50 коп., заборгованість по сплаті процентів 22182 грн 47 коп., пеня та комісія 3000 грн, штраф 1880 грн 30 коп. Втім, суд не погоджується з правовою позицією позивача і наданим ним розрахунком виходячи з наступного. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України (далі Кодекс) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних правовідносин. Згідно із частиною першою статті 1054 Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу положень статті 1055 Кодексу кредитний договір укладається у письмовій формі; кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. За приписом частини першої статті 640 Кодексу договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як випливає з матеріалів справи (а. с. 13), сторони уклали договір кредиту у формі підписання відповідачем односторонньої заяви про надання їй кредиту в сумі 500 грн, зі сплатою за користування кредитними коштами 30% річних. Зміст заяви не містить умов про можливість одностороннього збільшення позивачем ліміту кредитування та процентної ставки за користування кредитними коштами, а також про можливість нарахування позивачем пені, комісії та штрафів. Вказані положення містяться в Умовах і правилах надання банківських послуг, які позивач приєднав до справи і вважає невідємною частиною укладеного з відповідачем кредитного договору (а. с. 15-38, далі Правила). Проте вказані Правила не підписані відповідачем як стороною кредитного договору; крім того, Правила затверджені наказом позивача від 06.03.2010 року (а. с. 15), тобто вже після укладення сторонами кредитного договору, а тому не можуть поширюватися на договірні правовідносини, що виникли між сторонами. За таких обставин, суд доходить висновку, що сторони не досягли угоди з приводу можливості збільшення позивачем ліміту кредитування та відсоткової ставки за користування кредитними коштами, а також з приводу можливості нарахування комісії та неустойки, в разі порушення відповідачем умов кредитного договору. Виходячи з цього, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача комісії, пені та штрафу, а всього в сумі 4880 грн 30 коп. Суд констатує, що відповідач фактично отримала у позивача кредит в сумі 500 грн, при цьому як убачається з розрахунку заборгованості, за весь за час користування кредитом вона сплатила 8428 грн. Здійснюючи розрахунок заборгованості позивач з 01.09.2014 року безпідставно збільшив відсоткову ставку з 30% до 34.8% річних, а з 01.04.2015 року до 43.2% річних, тому як це не передбачено умовами підписаного відповідачем кредитного договору. Крім того, починаючи з березня 2010 року позивач безпідставно нараховував відповідачу пеню та комісію і спрямовував сплачені відповідачем кошти не на погашення процентів і тіла кредиту, а на погашення пені та комісії, сума якої в декілька разів перевищує суму основного боргу. Враховуючи те, що сума заборгованості нарахована позивачем за допомогою спеціальної компютерної програми, яка, як зазначено вище, безпідставно враховує збільшений ліміт кредиту, підвищену відсоткову ставку кредиту, а також комісію і пеню, суд самостійно позбавлений можливості здійснити перерахунок суми боргу та визначити чи мала б відповідач заборгованість у тому випадку, якщо б позивач не збільшив без відповідної правової підстави ліміт кредитування і відсоткову ставку за кредитом та не нараховував би пеню і комісію. Виходячи з цього, суд вважає, що позивач належним чином не обґрунтував предявлений позов і не надав достатні докази на підтвердження його правомірності, а тому не знаходить підстав для його задоволення.

Outcome: dismissed