Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

03.11.2015 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]; стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], щомісячно з урахуванням індексації, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку в місяць до їх повноліття. На обґрунтування своїх вимог послалась на те, що 03.09.1994 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. Від шлюбу сторони мають двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. 01.10.2010 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідач не бере участі у вихованні дітей, не піклується про фізичний та духовний їх розвиток, не спілкується з ними, не дбає про їх нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Відповідач не позбавлений інформації щодо місця перебування дітей, йому ніколи не створювались перешкоди у спілкуванні з ними. При розлученні з відповідачем була усна домовленість про щомісячну сплату аліментів, однак відповідач лише у грудні 2010 року надав кошти в сумі 400 грн., іншої матеріальної допомоги на утримання дітей не надає по даний час. Діти проживають з нею та перебувають на її утриманні. Позивач у судовому засіданні позов підтримала пославшись на обставини, викладені у позовній заяві, та додатково пояснила, що дітей проти батька ніхто не налаштовував, відповідач не бачив сина 7 років, на засіданні комісії навіть не підійшов до сина, за три місяці ні разу до дітей не приходив, останній самоусунувся від виховання та утримання дітей. Просила позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав лише в частині стягнення аліментів. Пояснив, що він намагався бачитись із дітьми, однак його ігнорували, одного разу чекав дочку біля школи, але вона від нього втекла. Діти налаштовані проти нього, позивач забороняє бачитись з дітьми, дочка попросила, щоб він не телефонував до неї. Зазначив, що він не працює, не має регулярного доходу, тому коштів на утримання дітей не надавав. Просив у задоволенні позову в частині позбавлення його батьківських прав відмовити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є вчителем дітей сторін, з 2008 року вона спілкується з їх родиною, батька дітей ніколи не бачила, діти розповідали, що батько з ними не живе і не цікавиться ними, мама приділяє дітям багато уваги. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є хресною мамою сина сторін, часто приходить до дітей, відповідача останній раз бачила 8 років тому. Виховувати дітей позивачу допомагає її мати. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є дочкою сторін. Навчається у педагогічному коледжі, вихованням її та брата займається мама, бабуся та її родичі, про їх здоров'я та відпочинок завжди дбає мама. Останній раз бачила батька у школі у 2010 році, тоді вона злякалась його і повернулась у клас. Коли вчителька заспокоїла її, вона вийшла. Одного разу батько приходив до них вночі, вона бачила, як батько тримає її маму за обличчя, притиснувши до стіни. Молодший брат в той час спав. Пригадує, як батько спеціально розбив її улюблене горнятко. У 2011 році вона попросила батька про допомогу, він сказав, що не має грошей. Зазначила, що до батька не має ніяких почуттів, бачитись з ним не хоче, мама не чинить їй перешкод у спілкуванні з батьком. Вона пропонувала батькові помиритись з мамою, але він відмовився. У 2011 році попросила батька, щоб він не телефонував їй напідпитку. Представник органа опіки та піклування - Виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області в судове засідання не з'явилася, подала витяг з рішення Виконавчого комітету Червоноградської міської ради від 25.02.2016 року № 52, у якому зазначено, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], та малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, з'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на таке. Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.09.1994 року. Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 01.10.2010 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. Від подружнього життя у сторін є двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] відповідно. Згідно відповіді Червоноградського МУЮ відділу ДВС від 19.05.2015 року № 09-10/9391, станом на 19.05.2015 року у ВДВС Червоноградського МУЮ відсутні відкриті виконавчі провадження про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей [PERSON] та [PERSON]. Згідно довідки КП «Комінтех» № 7378 від 03.09.2015 року, зокрема, позивач та її діти зареєстровані за адресою: [ADDRESS] Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За правилами ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Як зазначив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - постанова ПВСУ від 30.03.2007 року № 3), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осі, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей (п. 15 цієї постанови). Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками (абз. другий п. 16 постанови ПВСУ від 30.03.2007 року № 3). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (з наступними змінами та доповненнями) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідач не бере участі у вихованні дітей, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, не спілкується з ними, тобто не дбає про їх нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Під час судового розгляду встановлено, що відповідач має бажання бачитись та спілкуватись зі своїми дітьми, не бачився з ними, оскільки, зокрема, дочка не має бажання з ним зустрічатись, вважає, що йому чиняться перешкоди у спілкуванні з дітьми з боку позивача, погодився сплачувати аліменти на утримання дітей. Виходячи з того, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини (ст. 166 СК України), а також те, що позбавлення батьківський прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків суд, враховуючи встановлені обставини, характер поведінки позивача та відповідача, поведінку їхньої дочки, бажання відповідача приймати участь у вихованні дітей, вважає за необхідне у задоволенні позову в цій частині відмовити. При цьому суд вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити своє ставлення до виховання дітей. На думку суду, таке вирішення спору надасть можливість відповідачеві усунути його негативні наслідки у взаємовідносинах із дітьми та буде дійсно сприяти захисту інтересів дітей. Суд критично оцінює поданий органом опіки та піклування витяг з рішення Виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області від 25.02.2016 року № 52 «Про затвердження висновків комісії з питань захисту прав дитини», згідно з п. 8 якого позбавлення батьківських прав відповідача відносно неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], та малолітнього сина [PERSON], [INFO], є доцільним, оскільки у ньому зазначено лише те, що це рішення прийняте за результатами розгляду висновків комісії з питань захисту прав дитини. Водночас у матеріалах справи відсутні дані про те, чи викликалися (повідомлялися) сторони у справі на засідання комісії з питань захисту прав дитини для розгляду питання про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, якщо так, то хто з них взяв участь у цьому засіданні, та які пояснення ними були надані. Якщо хтось зі сторін не з'явився, то які причини їх неявки. Ці обставини, як і пояснення представника органа опіки та піклування на обґрунтування зазначеного висновку, не вдалося з'ясувати під час судового розгляду у зв'язку з нез'явленням останньої на судове засідання та поданням нею заяви про розгляд справи за її відсутності, а жодна зі сторін не просила суд витребувати відповідні документи для їх дослідження судом. Отже, висновок органа опіки та піклування, згідно з яким визнано доцільним позбавлення відповідача батьківських прав, суд вважає необґрунтованим та не бере до уваги. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами 1, 2 ст. 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Ураховуючи вищенаведені обставини справи у їх сукупності: визнання відповідачем позову в частині сплати аліментів, суд дійшов висновку про необхідність присудження стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітку (доходу) відповідача. Отже, позов задовольняється частково.

Outcome: partial