Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-23 00:00:00

03 серпня 2021 року [PERSON] звернулася до Кобеляцького районного суду Полтавської області з позовом, у якому прохала: стягнути з Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на її користь заборгованість по невиплаченій заробітній платі в загальному розмірі 9000 (дев`ять тисяч) гривень; стягнути з Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на її користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні з Полтавської регіональної філії Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» по день ухвалення судового рішення; стягнути з Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на її користь судові витрати (а.с. 1-5). На обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначає, що у період з 01 липня 2020 року по 29 січня 2021 року вона перебувала у трудових відносинах з Полтавською регіональною філією Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», а саме працювала на посаді інженера 1 категорії групи № 2 відділу землевпорядних, земле оціночних, топографо-геодезичних та картографічних робіт. Під час її перебування у трудових правовідносинах відповідачем їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 9000 гривень. 29 січня 2021 року вона була звільнена із зазначеної посади відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін відповідно до наказу № 11-ОС від 28.01.2021. У день її звільнення відповідач письмово не повідомив її про нараховані суми, належні їй при звільненні, та не здійснив виплату належних їй коштів. За таких обставин, позивачка вважає, що з відповідача підлягає стягненню в судовому порядку на її користь заборгованість по невиплаченій заробітній платі у розмірі 9000 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Ухвалою суду від 11 серпня 2021 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с. 26-29). 01 вересня 2021 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов, у якому зазначено, що відповідно до довідки Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 20.08.2021 року № 70/07-№419, на даний час заборгованість із невиплаченої заробітної плати [PERSON] становить 9000 гривень, а відповідно до довідки Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 20.08.2021 № 70/07-№418 загальна заробітна плата позивача за листопад-грудень 2020 року становила 12700 гривень 00 копійок, відпрацьованих днів - 43, середньоденна заробітна плата становить 295 гривень 35 копійок. Проте відповідач вважає, що сума середньої заробітної плати, яку позивач прохає стягнути, не відповідає співмірності та пропорційності заявленої суми із реальною заборгованістю із заробітною платою та строком перебування у трудових відносинах позивача із Полтавською регіональною філією. Позивач бажає стягнути із відповідача середній заробіток, що орієнтовно може складати 45 000 гривень, що у п`ять разів перевищує суму заборгованості. Вказує, що, таким чином, позивач зловживає своїми правами на отримання середнього заробітку, а тому вимога в цій частині не підлягає задоволенню. Також вважає, що заявлена позивачем вимога про стягнення витрат на правничу допомогу є безпідставною, завищеною та орієнтовною, оскільки детального опису наданих послуг до позову не долучено. Також такі витрати не є співмірними зі складністю справи, витраченому часу та обсягу наданих адвокатом послуг. Крім того, вказує, що одночасно заявлені вимоги про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні подані без сплати судового збору суперечать вимогам законодавства щодо звільнення від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». Вважає, що з цих підстав, позов задоволенню не підлягає. Крім того, відповідачем понесені витрати на правову допомогу у сумі 2000 гривень, які прохає стягнути із позивача (а.с. 35-44). 16 вересня 2021 року до суду представником позивача подана відповідь на відзив разом із квитанцією про сплату судового збору у сумі 908 гривень 00 копійок, в якій вказано, що у відзиві відповідач повністю визнає заборгованість по заробітній платі у сумі 9000 гривень, а отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Також відповідач визнає, що середньоденна заробітна плата позивача становила 295 гривень 35 копійок та на день звільнення існувала заборгованість. Таким чином, із відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Вказує, що [PERSON] звернулася до суду з позовом більш, ніж через шість місяців, тобто сподівалася на виплату заробітної плати. Таким чином, позивач діяла добросовісно та не зловживала своїми правами. Натомість дії відповідача направлені на затягування розгляду справи та порушення прав [PERSON] . Прохав задовольнити позов у повному обсязі (а.с. 61-64). Водночас, представником позивачки подана заява про зменшення розміру позовних вимог (а.с. 66-67), відповідно до якої прохає стягнути з Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь позивачки заборгованість по невиплаченій заробітній платі в розмірі 8000 гривень, оскільки 07.09.2021 і 10.09.2021 на рахунок позивача від відповідача надійшли два платежі на суму 500 гривень кожен із зазначенням платежу «заробітна плата». Представником позивача також надано розрахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 січня 2021 року по 24 вересня 2021 року, згідно з яким розмір останнього складає 48437 гривень 40 копійок (а.с.70-71). 22 вересня 2021 року до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача адвоката Павлова Кирила Дмитровича, у яких останній прохає позов залишити без задоволення (а.с. 78-82). Зазначає, що відповідно до пунктів 3.1-3.4 розділу 3 Положення про Полтавську регіональну філію Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», затвердженого наказом № 27 від 16.03.2020 Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», філія є відокремленим підрозділом Підприємства та не має статусу юридичної особи, набуває прав та обов`язки з дня її державної реєстрації в установленому порядку, у своїй діяльності діє від імені та в інтересах Підприємства та підпорядковується Підприємству в особі директора, має окремий баланс з наступним включенням його показників до фінансової звітності Підприємства, поточні та інші рахунки в банківських установах, круглу печатку зі своїм найменуванням та найменуванням підприємства, інші печатки та штампи, здійснює бухгалтерський і податковий облік своєї діяльності в межах делегованих повноважень, а також складає та подає за належністю фінансову, податкову, статистичну та управлінську звітність. Відповідно до абзацу 9 пункту 7.8 розділу 7 Положення, директор Філії несе персональну відповідальність за несвоєчасність виплати заробітної плати працівникам Філії, а відповідно до довіреностей від 24.12.2020 та 01.03.2021, виданих Державним підприємством «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» [PERSON], останнього уповноважено нараховувати та виплачувати заробітну плату працівникам Філії. Постановою Київського районного суду м. Полтави у справі №552/990/21 [PERSON] , яка виконуючого обов`язки директора Полтавської регіональної філії Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 41 КУпАП. Представник відповідача зазначає, що позивачка перебувала у трудових відносинах саме із Філією, а не із Підприємством, а позивачем не наведено жодних аргументів та не надано достовірних доказів, які б підтверджували вину відповідача з утворення заборгованості із заробітної плати перед позивачем і, як наслідок, обов`язок виплатити середній заробіток, оскільки обов`язок своєчасної виплати заробітної плати покладався виключно на Філію та її керівництво. При цьому, на час подання пояснень, з метою погашення заборгованості, створеної [PERSON] під час виконання ним обов`язків директора Філії, поступово така заборгованість відповідачем погашається, що свідчить про його сумлінне ставлення до своїх обов`язків. Судове засідання 07 вересня 2021 року відкладене за клопотанням представника позивача у зв`язку з отриманням стороною позивача відзиву на позов лише у день цього засідання, тобто, 07 вересня 2021 року. У судове засідання 24 вересня 2021 року позивачка не з`явилася, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання. Представник позивачки у судовому засіданні заявлені зменшені позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, наведених у позові, відповіді на відзив та заяві про зменшення позовних вимог і розрахунках. Вважав вимоги, зазначені у відзиві та письмових поясненнях відповідача, безпідставними, а обставини, що у них викладені, такими, що вказують на підставовість позову. Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомляв, будь-яких інших заяв чи клопотань з приводу позовних вимог по суті чи з процесуальних питань, окрім згаданих вище, не подавав. На підставі частини 1 статті 223 ЦПК України суд розглядає справу за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що з 01 липня 2020 року по 29 січня 2021 року [PERSON] працювала інженером 1 категорії групи № 2 відділу землевпорядних, землеоціночних, топографо-геодезичних та картографічних робіт у Полтавській регіональній філії Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», тобто перебувала з відповідачем у трудових відносинах, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] , виданої 03.06.2019 (а.с. 9-10), та, відповідно до запису від 29 січня 2021 року звільнена з посади за угодою сторін відповідно до статті 36 КЗпП України на підставі наказу № 11-ОС від 28.01.2021. Відповідно до довідки № 70/07-№419 від 20.08.2021, виданої за підписом в.о. директора ДП «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», заборгованість з заробітної плати [PERSON] станом на день видачі довідки становить 9000 гривень 00 копійок (а.с.48), а відповідно до довідки № 70/07-№418 від 20.08.2021 її середньоденна заробітна плата за листопад-грудень 2020 року склала 295 гривень 35 копійок (а.с. 47). Відповідно до наказу № 20 від 19.04.2021, виданого Державним підприємством «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», Полтавську регіональну філію ДП Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» припинено шляхом ліквідації (а.с. 11). 07 вересня 2021 року відповідно до платіжного доручення № 5014 [PERSON] відповідачем виплачено 500 гривень 00 копійок із зазначенням призначення платежу «Зарплата за 04 2021 (код 43588119 - Полтавська регіональна філія ДП «ХІЗ»» (а.с. 83), а 10 вересня 2021 року відповідно до платіжного доручення № 5065 [PERSON] відповідачем виплачено 500 гривень 00 копійок із зазначенням призначення платежу «Зарплата за 04 2021 (код 43588119 - Полтавська регіональна філія ДП «ХІЗ»» (а.с. 84). Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені вст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум, належних при звільненні, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012. Враховуючи, що в день звільнення позивачу не була виплачена нарахована заробітна плата у сумі 9000 гривень, із яких 1000 гривень виплачена відповідачем позивачеві під час розгляду цієї справи в суді, суд приходить до висновку про задоволення позову частині стягнення із відповідача заборгованості по заробітній платі у обсязі 8000 гривень. Доводи відповідача, що позивачем не був сплачений судовий збір, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити судом спростовуються, оскільки за вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі судовий збір не сплачується. До того ж, разом із відповіддю на відзив позивачем подано квитанцію у сумі 908 гривень за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому позов в цій частині залишений без руху не був. При вирішенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що до суду звернулася звільнена [PERSON] з позовом про стягнення на її користь середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, право на яку передбачене ч.1 ст.117 КЗпП України, у сумі 9000 (після зменшення позовних вимог - 8000) гривень. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Суд, вирішуючи вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. Так, відповідно до ст.1 Порядку обчислення середньої заробітної плати цей порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Відповідно до ст.2 абзац 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до ст.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до вищевказаних положень суд визначає розмір середньої заробітної плати позивача за період затримки розрахунку з 29.01.2021 по 22.09.2021, тобто за 164 робочих дні. Середня заробітна плата [PERSON] за останні два повні місяці (листопад і грудень) складає 12 700 гривень, середньоденна заробітна плата складає 295 гривень 35 копійок, про що свідчить наданий відповідачем розрахунку (а.с. 47). Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки виплати належних працівникові при звільненні сум за період з 29.01.2021 по 22.09.2021 у сумі 48437 гривень 40 копійок (164 робочих дні х 295 гривень 35 копійок середньоденної заробітної плати). Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог та задоволення зменшених позовних вимог [PERSON] та стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за весь час затримки виплати, належних працівникові при звільненні сум, в розмірі 48437 гривень 40 копійок за період затримки з 29.01.2021 по 22.09.2021. При цьому, судом відхиляються твердження відповідача, що дані вимоги не відповідають співмірності та пропорційності, а тому у їх задоволенні необхідно відмовити з цих підстав, з огляду на таке. Розрахунок середнього заробітку, на думку суду, проведений вірно та не спростований відповідачем, а тому приймається як належний та допустимий доказ (а.с. 47, 70-71). Установлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 року справа №761/9584/15-ц, відійшла від правового висновку Верховного Суду України висловлену у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, щодо чинників від яких залежить право суду зменшити розмір середнього заробітку. Зокрема, застосовуючи право на зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суду необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. При цьому право на зменшення у суду є незалежно від обсягу задоволених вимог працівника. Разом з тим, відповідач не довів суду, що затримка розрахунку при звільненні сталася не з його вини, що ним вживалися дії щодо усунення порушень прав позивача, не наведені інші обставини, які б надали суду можливість зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, суд враховує, що заборгованість по заробітній платі не виплачена позивачу до цього часу, тобто тривалий час [PERSON] позбавлена належних їй від роботодавця сум та засобів для існування, а поважність причин невиплати вказаних коштів відповідачем не доведена. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Також не можуть вважатися обґрунтованими доводи відповідача щодо того, що усю відповідальність має нести колишній в.о. директора Полтавської філії Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», якого судом притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 44 КУпАП. Так, відповідно до ч.1, 3-5 ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до Єдиного державного реєстру. Відповідно до ч.1, 2 ст. 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. З аналізу цивільного законодавства вбачається, що філія здійснює частину або усі види діяльності, на які має право юридична особа. Вид діяльності, не передбачений у статуті юридичної особи, філія здійснювати не може. Під час діяльності, керівник філії виступає від імені головного підприємства, і відповідальність за всіма зобов`язаннями, що виникла у зв`язку з діяльністю філії, несе юридична особа, яка створила цю філію. Водночас, відповідальність у виді сплати суми середнього заробітку за час затримки розрахунку несе саме роботодавець (ст. 117 КЗпП), що є цивільною відповідальністю роботодавця перед працівником, тоді як відповідальність за статтею 41 КУпАП чи статтею 175 КК України несе посадова особа роботодавця як відповідальність перед суспільством, що не є тотожним ані за своїм змістом, ані за суб`єктом відповідальності. Факт покладення на [PERSON] повноважень здійснювати розрахунки жодним чином не звільняє роботодавця, яким у цьому випадку є ДП «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», від обов`язку сплатити передбачені законом кошти при звільненні працівника, а отже, і від наслідків не вчинення відповідних дій. Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За вказаних вище обставин, суд вважає, що підстави для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується с.ст.133, 137, ч.1, п.1 ч.2, 6 ст.141 ЦПК України, та приходить до висновку про стягнення із відповідача на користь позивача судового збору у сумі 908 грн. за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку (а.с.60), про стягнення із відповідача на користь держави судового збору у сумі 908 грн. за позовну вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі (позивач звільнена від сплати судового збору згідно п.1 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір»), а також витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5500 гривень, що підтверджується Актом прийому-передачі наданих правничих (юридичних) послуг № 1 від 24 вересня 2021 року та Договором № 975 від 15 червня 2021 року (а.с. 98-99). При цьому, суд враховує, що судове засідання було проведено за участю представника позивача, а останнім дійсно було складено та подано як до суду, так і на адресу відповідача ряд процесуальних документів, пов`язаних із розглядом цієї справи. З огляду на повне задоволення позовних вимог [PERSON] , вимоги представника відповідача про стягнення з позивача витрат на правову домогу в сумі 2000 гривень задоволенню не підлягають.

Outcome: approved