Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-07 00:00:00

03 червня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування, треті особи: Решетилівська державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Решетилівського районного управління юстиції у Полтавській області, Головне управління Держземагенства у Полтавській області в особі відділу Держземагенства у Решетилівському районі Полтавської області, посилаючись на наступне. 09 лютого 2013 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого він передав відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 153200 грн. 00 коп. які останній зобов'язався повернути у строк до 01 вересня 2013 року. Відповідач [PERSON] позичені кошти не повернув, у зв'язку з чим він 08 листопада 2013 року звернувся до Решетилівського районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. У подальшому з'ясувалося, що після спливу терміну повернення йому грошових коштів за договором позики від 09 лютого 2013 року, не маючи наміру їх повертати, з метою приховати майно від звернення на нього стягнення, [PERSON] подарував своїй матері [PERSON] житловий будинок за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,0785 га за адресою [ADDRESS]. На думку позивача, сторони спірних договорів дарування діяли без наміру створення цивільно-правових наслідків, а уклали їх з метою приховати майно від звернення на нього стягнення за зобов'язанням перед позивачем [PERSON] Оскільки відповідачі уклали між собою фіктивні правочини, позивач просить визнати недійсними договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений 25 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений в реєстрі №1-1347 державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори Кириченко Т.М., зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 6223698 від 25 вересня 2013 року та договір дарування земельної ділянки площею 0,0785 га в межах згідно з планом в Державному акті, кадастровий номер [NUMBER], що розташована в [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений в реєстрі №1-1348 державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори Кириченко Т.М., зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 6223833 від 25 вересня 2013 року; скасувати державну реєстрацію права власності на вказані житловий будинок та земельну ділянку, а також стягнути сплачені позивачем судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], а також їх представники [PERSON] та [PERSON] заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що будинок та земельна ділянка дійсно були подаровані [PERSON] його матері [PERSON] у зв'язку з тим, що він збирався виїхати до Російської Федерації на пошуки роботи та постійного місця проживання. Третя особа державний нотаріус Решетилівської державної нотаріальної контори Кириченко Т.М. заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що [PERSON] має право дарувати своїй матері [PERSON] будь-яке майно. Представник третьої особи - Реєстраційної служби Решетилівського районного управління юстиції у Полтавській області у судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву про розгляд справи без його участі, у вирішенні справи покладається на розсуд суду /т.1 а.с.226/. Представник третьої особи - Головного управління Держземагенства у Полтавській області в особі відділу Держземагенства у Решетилівському районі Полтавської області у судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву про розгляд справи без його участі /т.1 а.с.241/. Вислухавши пояснення позивача [PERSON] та його представника [PERSON], відповідачів [PERSON] та [PERSON], їх представників [PERSON] та [PERSON], представника третьої особи - державного нотаріуса Решетилівської державної нотаріальної контори Кириченко Т.М., вивчивши матеріали справи та дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 09 лютого 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено письмовий договір позики, за умовами якого позикодавець - [PERSON] надає позичальнику [PERSON] позику у розмірі 1 532 000 (один мільйон п'ятсот тридцять дві тисячі) грн. 00 коп. у строк до 01 вересня 2013 року /т.1 а.с.7/. Факт одержання коштів [PERSON] за договором позики від 09 лютого 2013 року у сумі 1 532 000 (один мільйон п'ятсот тридцять дві тисячі) грн. 00 коп. підтверджується розпискою від 09 лютого 2013 року, яка є невід'ємною частиною договору /т. 1 а.с.8/. Після 01 вересня 2013 року [PERSON] почав вимагати у [PERSON] повернення позичених коштів, однак останній їх так і не повернув. Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 23 лютого 2015 року / т.2 а.с.26-28/, залишеним у силі ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 29 квітня 2015 року /т.1 а.с.215-216/, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму боргу за договором позики від 09 лютого 2013 року у розмірі 1 532 000 (один мільйон п'ятсот тридцять дві тисячі) грн. 00 коп. та вирішено питання про судовий збір. 25 вересня 2013 року між [PERSON], та його матір'ю [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], від 25 вересня 2013 року, посвідчений в реєстрі за №1-1347 державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори Кириченко Т.М. зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 6223698 від 25 вересня 2013 року та договір дарування земельної ділянки площею 0,0785 га в межах згідно з планом в Державному акті, кадастровий номер [NUMBER], що розташована в [ADDRESS], посвідчений в реєстрі за №1-1348 державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори Кириченко Т.М. зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 6223833 від 25 вересня 2013 року /т.1 а.с.11-16/. Також судом встановлено та не заперечується відповідачами, що [PERSON], увесь цей час продовжує проживати разом зі своєю родиною у подарованому будинку за адресою [ADDRESS], що також підтверджується адресною довідкою Решетилівського районного сектору Державної міграційної служби в Полтавській області від 24 жовтня 2014 року № 41/1471 /т. а.с.124/. В свою чергу його мати [PERSON] продовжує проживати у своєму будинку за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до довідки, наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 30 червня 2015 року б/н, [PERSON], [INFO], дійсно перетинав кордон з Російською Федерацією 29 грудня 2013 року та повернувся до України 16 січня 2014 року /т. 2 а.с.16/. Однак, на думку суду, той факт, що відповідач [PERSON] відвідував Російську Федерацію під час новорічних свят 2013 року ніяк не підтверджує того, що будинок ним подаровано його матері у зв'язку з його від'їздам для проживання та роботи до Російської Федерації, як стверджують відповідачі. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] протягом місяця з моменту закінчення договору позики не маючи наміру повертати кошти, знаючи заздалегідь, що договір не буде виконаний, подарував свій будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, своїй матері [PERSON] та продовжив проживати у ньому разом із своєю родиною. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Отже, виходячи з положення ст.. 234 ЦК України, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. В п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем на підтвердження позовних вимог надано належні та допустимі докази, які судом при вирішені даного спору прийняті до уваги. Виходячи з наведеного вище, суд прийшов до висновку, що протягом місяця з моменту настання строку для повернення позичених за договором позики коштів [PERSON], після того, як позивач почав вимагати повернення позичених коштів, відповідач [PERSON] діючи умисно, «про людське око» уклав фіктивні правочини з [PERSON] Даний факт свідчить про те, що договори дарування житлового будинку та земельної ділянки укладений з метою приховання майна від звернення на його стягнення за зобов'язаннями, а отже є фіктивними, що є підставою для визнання їх недійсними. Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, у тому числи витрати на правову допомогу. Згідно з ч.1 та ч.2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. У відповідності до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд приходить до висновку, що витрати на правову допомогу мають бути відшкодовані в повному обсязі, оскільки їх заявлений розмір перебуває в межах граничних розмірів компенсації, їх розмір доведено належними письмовими доказами, а саме угодою про представництво інтересів у цивільній справі № 15 від 31 травня 2014 року та квитанцією № 18 від 31 травня 2014 року /а.с.19-20/. З урахуванням наведеного, сума сплаченого судового збору також підлягає відшкодуванню.

Outcome: approved