Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

02 жовтня 2015 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська звернулась із заявою [PERSON] про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, заінтересовані особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального кругу Гуніна Ірина Олександрівна, реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с. 3-7). В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 13 квітня 2000 року укладено договір дарування квартири [ADDRESS], який посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Гуніною І.О. та зареєстрованим за №2466, відповідно до умов якого [PERSON] подарував [PERSON], [INFO], вищевказану квартиру. На момент укладення даного договору [PERSON] діяла як законний представник на той час неповнолітньої [PERSON] На теперішній час у заявниці виникла необхідність продати квартиру [ADDRESS], задля чого вона звернулась до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції для реєстрації права власності на дану квартиру, де їй було відмовлено у реєстрації права власності на квартиру, у зв'язку із розбіжністю в написанні прізвищ сторін договору, які не співпадають з їхніми паспортними даними та РНОКПП на теперішній час. У зв'язку із вищевикладеними обставинами, заявниця вимушена була звернутися до суду із даною заявою, в якій просить суд, встановити факт належності «[PERSON] (в той час неповнолітньої), нравовстановлюючого документу - Договору Дарування квартири [ADDRESS] яка складається з коридору, ванної, вбиральні, кухні, кладових, чотирьох жилих кімнат жилою площею 47,9 кв.м., який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського ського нотаріального округу Гуніною Іриною Олександрівною 13 квітня 2000 року, та зареєстровано нотаріусом в реєстрі за № 2466, який було зроблено від імені Дарителя «[PERSON] на користь - неповнолітнього Обдарованого «[PERSON], та законним представником неповнолітнього Обдарованого була зазначена «[PERSON], тобто, що 13 квітня 2000 року саме «[PERSON] згідно з Договором Дарування квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною Іриною Олександрівною 13 квітня 2000 року, та зареєстровано нотаріусом в реєстрі за № 2466, саме мені, «[PERSON] (в той час неповнолітньої), законним представником якої в той час була саме «[PERSON], подарував квартиру [ADDRESS] яка складається з коридору, ванної, вбиральні, кухні, кладових, чотирьох жилих кімнат жилою площею 47,9 кв.м. Заявниця в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. До суду надала письмову заяву, в якій просив справу розглядати без своєї присутності. Просила позов задовольнити у повному обсязі (а.с.23). Заінтересована особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального кругу Гуніна Ірина Олександрівна в особі свого законного представника, в судове засідання не з'явилась. Про день, час та розгляд справи повідомлялась належним чином. До суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Заінтересована особа - реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції в особі свого законного представника в судове засідання не з'явилась. Про день, час та розгляд справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки свого представника не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без участі свого представника не надсилала. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Підставою звернення заявниці до суду на захист своїх прав є встановлення юридичного факту належності заявниці договору дарування нерухомості, у зв'язку із тим, що зазначені у документах, власні прізвища заявника та інших сторін договору не збігаються із даними у паспортних документах. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Кодексу про шлюб і сім'ю України, Сімейного кодексу України в редакції 2003 року, практику Верховного Суду України. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у справі, з`ясувавши обставини у справі та перевіривши їх доказами, вважає, що заявлені вимоги не належать задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 квітня 2000 року між [PERSON] та [PERSON], діючої як законний представник неповнолітньої доньки - [PERSON], [INFO], укладено договір дарування квартири [ADDRESS], який посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Гуніною І.О. та зареєстрованим за №2466 (а.с.8). Згідно паспорта громадянки України серії [NUMBER], виданого Ленінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 06.11.2001 року, прізвище, ім'я та по-батькові заявниці зазначено як [PERSON] (а.с.10). У довідці про присвоєння ідентифікаційного номера ДПА в Ленінському районі виданої 15.09.2000 року вказано, що «[PERSON]» одержала ідентифікаційний номер [NUMBER] (з.а.с.10). Згідно паспорта, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера та пенсійного посвідчення прізвище, ім'я та по-батькові [PERSON] зазначені як «[PERSON]» (а.с.16,17,18). А також, як вбачається із копії паспорта та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера власні імена [PERSON] зазначені як «[PERSON]» (а.с.19). Відповідно до ст..28 ЦК України, ім'я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. Разом з тим, на підставі п.6 ч.1 ст. 273 ЦПК України, розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, при розгляді справи про встановлення відповідно до п.6 ст. 256 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Суд зауважує, що не зважаючи на покладений обов'язок доказування, покладений на заявницю, відповідно до ст..60 ЦПК України, нею взагалі не надано доказів у підтвердження того, що організація, яка видала документ, а саме: договір дарування від 13.04.2000 року, не має можливості внести до нього відповідні виправлення, не надано доказів у підтвердження того, що розбіжності у прізвищах сторін договору зазначених у договору та паспортних документах, перешкоджають здійсненню нею реєстрації права власності на вказану у договорі квартиру в органах реєстраційної служби. Відповідно до ст.. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ст.. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що вимоги заяви є недоведеними, в повній мірі необґрунтованими, у зв'язку з чим не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed