Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-28 00:00:00

04.06.2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів Трикратівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу дійсним, поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що з 05.10.1991 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. В період шлюбу, а саме: 28.12.2000 року між [PERSON] та сільськогосподарським виробничим кооперативом ім. 22-х Червоних Партизанів було укладеного договір купівлі - продажу, відповідно до якого відповідач [PERSON] придбав жилий будинок [ADDRESS]. Обумовлений договір було зареєстровано на Вознесенській філії Універсальної біржі «Південь» за № 222. Всі істотні умови договору купівлі-продажу були виконані, а саме продавець передав покупцю майно, а покупець прийняв його та сплатив за нього певну грошову суму, обумовлену сторонами договору. В подальшому позивачка дізналася, що біржовий договір є недійсним. В той же час нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу на час розгляду справи з об'єктивних причин неможливе, а тому позивачка просила суд визнати його дійсним, що необхідно для вирішення питання про поділ даного жилого будинку, а також визнати за нею право власності на ? його частку. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним у позові. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнав частково. Не заперечував проти визнання дійсним договору купівлі - продажу жилого будинку. Проте не погодився з вимогами позивачки щодо поділу спірного будинку, посилаючись на те, що він має намір здійснити його відчуження на користь дітей. Представник відповідача - Трикратівської сільської ради - в судове засідання не з'явився, проте надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема судом встановлено, що 28.12.2000 року, відповідач [PERSON], перебуваючи в шлюбі з позивачкою [PERSON], придбав у сільськогосподарського виробничого кооператива ім. 22-х Червоних Партизанів жилий будинок [ADDRESS], зареєструвавши в цей же день договір купівлі-продажу №222 на Вознесенській філії Універсальної біржі «Південь», яка на даний час припинила свою діяльність. В подальшому позивачка дізналася, що біржовий договір є недійсним. Вказана обставина перешкоджає їй, як співвласнику, в повному обсязі реалізувати свої права щодо придбаного майна, в тому числі вирішити питання щодо його поділу. Разом з тим, на час розгляду справи нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу неможливе в зв'язку з припиненням юридичної особи продавця та тим, що покупець після укладення договору зареєстрував своє право власності щодо будинку в КП «Вознесенське МБТІ», тобто вчинив дії, що унеможливлюють вирішення питання в іншому, окрім судового, порядку. Згідно ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року, який, відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, підлягає застосуванню до даних правовідносин), договір купівлі - продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Проте, в порушення вищевказаних вимог оформлення обумовленого договору купівлі - продажу нерухомого майна в нотаріальному порядку не відбулося. Ч.2 ст.47 ЦК України, передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна з сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Рішення про визнання договору дійсним може бути прийняте судом на вимогу добросовісної сторони, яка виконала повністю або частково договір. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Враховуючи встановлені обставини, зокрема наявність у позивачки особистого інтересу у вирішенні справи, суд вважає, що відповідно до ст. 6 ЦК України 1963 року її цивільне право підлягає захисту шляхом визнання договору купівлі-продажу дійсним. Так, як зазначалося вище, спірне майно набуте одним з подружжя в 2000 році. Отже, питання щодо його правового статусу регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969 року (чинного на час придбання майна). Згідно ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - постанова Пленуму) зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст. 69, ч. 1 ст. 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом. Положення ч. 1 ст. 70 СК України, п. 30 постанови Пленуму вказують на те, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Встановлені судом обставини вказують на те, що жилий будинок [ADDRESS] є спільною сумісною власністю сторін, тому, враховуючи рівність часток подружжя, позивачка має право на ? частку цього майна, що вказує на обґрунтованість вимог [PERSON], які підлягають задоволенню. В силу ст. 88 ЦПК України між сторонами підлягають розподілу судові витрати. За такого, враховуючи характер відносин, які склалися між сторонами, обставини даної справи, часткове визнання позову відповідачем після пред'явлення позову, що не звільняє останнього від відшкодування понесених позивачкою витрат, тому з нього на користь позивачки належать до стягнення судові витрати в розмірі 418 грн. 36 коп., а також на користь держави - 34 грн. 42 коп.(недоплачений судовий збір при зверненні до суду).

Outcome: approved