Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-30 00:00:00

04 липня 2016 року позивачі звернулися до суду з позовною заявою, якою просили визнати відповідача [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №2 в будинку №35 по вул.Чичеріна у м.Дніпро та зобовязати Головне управління міграційної служби в Дніпропетровській області зняти з реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивачі вказали на те, що відповідно до договору дарування серії ВРР №174874, зареєстрованого в реєстрі за №1-689 від 24.05.2012 року вони є співвласниками, в рівних частках кожна, 52/100 частки домоволодіння №35 по вул.Чичеріна у м.Дніпро. В цьому будинку вони проживають з серпня 2002 року, також проживали та зареєстровані їх батьки: [PERSON] и [PERSON]. В листопаді 2011 року батько позивачів пішов з дому і проживає за іншою адресою, свої особисті речі забрав з собою. Посилалися на те, що всі витрати по утриманню будинку здійснюють вони та їх мати, у звязку з цим, позивачі вимушені звернутись до суду. У судовому засіданні позивачі та їх представник, кожен окремо, підтримали заявлені позовні вимоги, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві, не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений засобами масової інформації, причини неявки суду не повідомив.Зі згоди позивачів, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Представник відповідача Головного управління міграційної служби в Дніпропетровській області у судове засідання не зявився, надавши на адресу суду лист, в якому зазначив, що з Державної міграційної служби зняті повноваження щодо реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування. Вислухавши позивачів, представника позивачів, свідка, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у звязку з наступним. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є власниками в рівних частках кожна, 52/100 частки домоволодіння №35 по вул.Чичеріна у м.Дніпро, згідно договору дарування частини домоволодіння від 24 травня 2012 року (арк.с.8). Так, як вбачається з свідоцтва про шлюб серії 1-КИ №230686 від 28 липня 2012 року [PERSON], [INFO] після укладання шлюбу присвоєно прізвище «Анісімова» (арк.с.12). Відповідно до ч.1\~ст.321 ЦК України,\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1\~ст.317 ЦК України,\~власникові належать право володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до ч.1\~ ст.319 ЦК України,\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно\~ст.386 ЦК України,\~держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним прав користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається з відповіді адресно-довідкового сектору ВГІРФО ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, [PERSON], [INFO], значиться зареєстрованим за адресою:\~[INFO] (арк.с.20). Згідноактів обстеження за місцем проживання від: 14.02.2014 року, 07.04.2015 року, 16.06.2016 року, [PERSON] є зареєстрованим за адресою:\~[INFO], проте по даній адресі не проживає з листопада 2011 року (арк.с.13, 14, 15). Зазначені обставини підтвердила свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком, її показання обєктивно підтверджуються зібраними у справі доказами. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, позивачі, відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, довели за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст.57-59 ЦПК України, зазначені ними обставини того, що у квартирі [ADDRESS], відповідач не проживає, а лише зареєстрований в ній. Питання про належність та допустимість доказів по справі, вирішується тільки на підставі застосування норм матеріального права та з урахуванням поданих сторонами доказів у справі. Відповідно до ч.2 п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність прописки само по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням. Вимога позивача в частині зобовязання Головного управління міграційної служби в Дніпропетровській області зняти з реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS], задоволенню не підлягає, у звязку з наступним. Відповідно до\~ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Згідно ст.11-2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» орган реєстрації для потреб реєстрації місця проживання відповідно до цього Закону формує та веде реєстр територіальної громади. Орган реєстрації є розпорядником відповідного реєстру територіальної громади. Органи реєстрації здійснюють обмін відомостями між реєстрами різних територіальних громад для реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання особи у разі її вибуття з однієї адміністративно-територіальної одиниці та прибуття до іншої адміністративно-територіальної одиниці в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Закону України від 10.12.2015 року № 888-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг», а також\~постанови КМУ №207 від 02.03.2016 року «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації», повноваження у сфері реєстрації місця проживання та зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб делегуються органам місцевого самоврядування (виконавчому органу сільської, селищної або міської ради, сільському голові (у випадку, коли відповідно до Закону виконавчий орган сільської ради не утворено) - органу реєстрації). Отже, оскільки зняття проводиться органом реєстрації на підставі судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням на підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд вважає, що вимога позивачів про зобовязання Головного управління міграційної служби в Дніпропетровській області зняти відповідача з реєстрації є безпідставною, необґрунтованою і задоволенню не підлягає. Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial