Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

02 сервня 2019 року до Богунського районного суду м. Житомира надійшли матеріали вказаної позовної заяви, в якій представник Вінницького національного медичного університету імені М.І.Пирогова просить стягнути з [PERSON] на користь позивача несплачені грошові кошти за навчання у сумі 121 765,74 грн., суму збитків від інфляції у розмірі 6 867,14 грн., три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 2 191,78 грн. та понесені судові витрати в сумі 1 962,37 грн., у зв`язку з тим, що всупереч Угоди про підготовку лікаря, що була укладена між відповідачем та Луганським державним медичним університетом 01.09.2010, [PERSON] не відпрацювала три роки за місцем направлення після закінчення університету. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 20 серпня 2014 року [PERSON] було подано заяву про переведення її з Луганського державного медичного університету до Вінницького національного медичного університету ім.М.І.Пирогова на V-й курс медичного факультету №1 за спеціальністю «Лікувальна справа». Згідно наказу від 08.09.2014 №447 [PERSON] була зарахована в групу, як така що тимчасово переведена з Луганського державного медичного університету на денну форму навчання. 27 листопада 2014 року відповідача було зараховано на постійне навчання в складі студентів ВНМУ ім. М.І.Пирогова за державним замовленням. Ухвалою судді від 28 серпня 2019 року позовну заяву Вінницького національного медичного університету імені М.І.Пирогова прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Сторони у судове засідання не з`явились. 01 липня 2020 року представник позивача надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги вона підтримує повністю і не заперечує проти заочного розгляду справи. 15 липня 2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить позов Вінницького національного медичного університету імені М.І.Пирогова залишити без задоволення, оскільки обов`язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання [PERSON] як випускника навчального закладу призводить до порушення її права на безоплатність вищої освіти в держаних і комунальних навчальних закладах та конституційного права на працю, що вільно обирається нею або на яку вона вільно погоджується. Між позивачем та відповідачем, а також між відповідачем і Луганським ДМУ не укладалась Угода про підготовку лікаря. Позивачем не надано копії даної угоди та не доведено доказами обов`язку відповідача відпрацювати 3 роки після закінчення навчання, не надано детального розрахунку суми позову і включено як розрахунковий 2009 рік, в якому відповідач навчалась в школі. Крім цього, представник відповідача посилався на те, що ВНМУ ім.Пирогова безпідставно просить стягнути з відповідача кошти на свій рахунок за період навчання в Луганським ДМУ, оскільки відповідно до чинного законодавства кошти за навчання підлягають стягненню на користь державного або місцевого бюджету, а не навчального закладу та ін. Також заначив, що внаслідок змін в законодавстві цивільна відповідальність відповідача була скасована. 13 жовтня 2020 року відповідач надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги не визнає повністю та просить відмовити в їх задоволенні. Враховуючи заяви сторін, суд розглянув справу на підставі наявних в ній матеріалів. Дослідивши матеріали справи, суд відмовляє в задоволенні позову виходячи з наступного. Встановлено, що 20 серпня 2014 року [PERSON] було подано заяву про переведення з Луганського державного медичного університету до Вінницького національного медичного університету ім.М.І.Пирогова на V-й курс медичного факультету №1 за спеціальністю «Лікувальна справа» (а.с.11). Згідно наказу від 08.09.2014 №447 [PERSON] була зарахована у групу, як така, що тимчасово переведена з Луганського державного медичного університету на денну форму навчання (а.с.12). Наказом №639 від 22.12.2014 [PERSON] зараховано на постійне навчання в склад студентів ВНМУ ім. М.І.Пирогова за державним замовленням, відповідно до її заяви від 27.11.2014 про зарахування на 5-й курс університету (а.с.13-14). Відповідно до наказу від 23.06.2016 №304, [PERSON] присвоєно кваліфікацію Лікаря і видано Диплом спеціаліста від 24.06.2016 серії С16 №038632, а також сертифікат ліцензійного іспиту в галузі знань Медицина від 31.05.2016 №2678/2016, які засвідчують, що відповідач закінчила навчання у позивача (а.с.15, 16, 17). В подальшому, відповідно до направлення на роботу №33, [PERSON] була направлена в розпорядження УОЗ Житомирської ОДА КУ «Центральна міська лікарня №2 м.Житомира» для роботи на посаді Лікар загальної практики-сімейний лікар (а.с.18). Відповідно до повідомлення Житомирської обласної психіатричної лікарні №1 УОЗ Житомирської обласної державної адміністрації від 02.03.2018 №1184, [PERSON] була звільнена із займаної посади 28.02.2018 згідно п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин (наказ №81-к від 28.02.2018) (а.с.23). Частиною 2 ст.44 та ч.2 ст.52 ЗУ «Про освіту» від 23 травня 1991 року (в редакції на час вступу відповідача до навчального закладу) визначено, що вищі навчальні заклади здійснюють свою діяльність за державним контрактом (замовленням) та угодами як основною формою регулювання відносин між навчальним закладами та підприємствами, установами, організаціями, громадянами. Випускники вищих навчальних закладів які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому КМУ. Статтею 56 ЗУ «Про вищу освіту» від 17 січня 2002 року №2984-ІІІ, який діяв станом на час вступу у навчальний заклад відповідача, та на якій міститься посилання позивача у позовній заяві, встановлено, що випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи. Випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. Якщо випускник вищого навчального закладу навчався за кошти третьої особи, його працевлаштування здійснюється відповідно до укладеної між ними угоди. Пунктом 2 Указу Президента України №77/96 від 23 січня 1996 року «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» встановлено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Порядок працевлаштування випускників, які закінчили вищі навчальні заклади за рахунок коштів відповідних юридичних та фізичних осіб, визначається угодами між ними. Як вбачається з наведеного змісту норм, що регулюють спірні правовідносини, укладення угоди між керівником (адміністрацією) вищого навчального закладу та випускником є обов`язковою умовою для виникнення обов`язку у випускника відпрацювати три роки, та обов`язку відшкодувати вартість навчання. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи … Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилався на те, що 01.09.2010 між Луганським держав Угоду про підготовку лікаря. Разом з тим, копії вказаної угоди позивачем не надано. Не заявлялось позивачем і клопотань про витребування вказаної угоди від відповідача або третьої особи. В зв`язку з чим, суд дійшов висновку про те, що позивач не довів належними да допустимими доказами обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог. Крім цього, відповідно до ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Частиною 2 ст.5 ЦК України встановлено, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Судом встановлено, що ЗУ «Про вищу освіту» від 17 січня 2002 року №2984-ІІІ та ЗУ «Про освіту» від 23 травня 1991 року втратили свою чинність 06.09.2014 із вступом у чинність ЗУ «Про вищу освіту» №1556-VII. При цьому ЗУ «Про вищу освіту» №1556-VII не містить в собі положення про обов`язковість відпрацювання випускником за державним замовленням трьох років в державному секторі народного господарства або відшкодування вартості навчання. Отже, зазначеним Законом була скасована цивільна відповідальність таких осіб, і таке скасування розповсюджується на спірні правовідносини. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку про безпідставність вимог позивача про стягнення з відповідача вартості навчання в сумі 121 765,74 грн. Як похідні, не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних від простроченої суми та судових витрат по сплаті судового збору.

Outcome: dismissed