Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-30 00:00:00

02 серпня 2018 року до надійшла позовна заява [PERSON] до Четвертої Маріупольської державної нотаріальної контори про надання додаткового строку для прийняття спадщини. В подальшому, 03 січня 209 року, позивач уточнила позовні вимоги, та надала позов вже до Маріупольської міської ради, де третьою особою зазначає Четверту маріупольську державну нотаріальну контору. Уточненим позовом від 12 квітня 2019 року позивач звертається до Маріупольської міської ради та просить встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем [PERSON] на момент відкриття спадщини [INFO] за адресою - [ADDRESS] . Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що [INFO] померла її мати - [PERSON] , [INFO] . Після її смерті залишилось спадкове майно, яке складається з житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки[ADDRESS] , площею 0,0100 га. На зазначене спадкове майно її матір ще в 2007 році оформила заповіт на ім`я позивача. На момент смерті матері позивач більше шести років, з квітня 2011 року проживала постійно та доглядала за мамою, так як вона не могла рухатись із - за перелому шейки стегна. Вони разом проживали у будинку [ADDRESS] та проживає до теперішнього часу. Заповідальне майно перейшло у її володіння і вона фактично прийняла спадщину. Вона звернулась до нотаріальної контори за оформленням свого спадкового права, так як вважає себе такою, що фактично прийняла спадщину. Інших осіб, які претендували на спадщину немає. На підставі викладеного та посилаючись на діюче законодавство, позивач звертається із даним позовом до суду. До судового засідання позивач [PERSON] , її представник - адвокат Похилько О.І. не з`явились, попередньо подали заяву про розгляд справи за їх відсутність, тому суд відповідно до вимог ст. 223 ЦПК Українипровів судовий розгляд за їх відсутності. Представник Маріупольської міської ради - Кузь К.О., а в подальшому Каргін Є.С. , діючі на підставі довіреностей, до суду також не з`явились, подавши при цьому клопотання про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги [PERSON] визнали та не заперечували проти задоволення позову, вказавши, що із матеріалів справи очевидно доводиться факт проживання [PERSON] у вказаному будинку з 2011 року спільно з [PERSON] Представник третьої особи - Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори ГТУЮ в Донецькій області до судового засідання не з`явився, надавши клопотання про розгляд справи у відсутність представника нотаріальної контори. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 серпня 2018 року відкрито провадження в указаній справі, розгляд її вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначені у справі підготовчі судові засідання, роз`яснено учасниками справи їх право та строки для подачі відзиву на позов, відповіді на відзив та письмових заперечень, а також порядок подачі доказів. Ухвалою суду від 07 травня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, а також матеріали спадкової справи після смерті [PERSON] , витребувані судом з метою встановлення кола спадкоємців та відповідно можливих відповідачів у справі, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлені наступні фактичні обставини справи та відповідно до них правовідносини. Відповідно до свідоцтва про смерть від [INFO] серії [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] , про що вчинений актовий запис № 572. Як вбачається з довідки про склад сім`ї, виданої 25 березня 2019 року Комітетом самоорганізації населення «Ляпіно», а також з Акту № 14 про фактичне місце проживання, засвідчений сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , 1950 року народження, яка зареєстрована за адресою [ADDRESS] , фактично мешкає за адресою - [ADDRESS] , з 2011 року по теперішній час. Згідно із заповітом, посвідченим 03 грудня 2007 року державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори Г.В.Одерій, [PERSON] заповіла [PERSON] , все належне їй майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалось. Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 03 грудня 2007 року № 11992904, спадкова справа після смерті [PERSON] заведена держаним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори, інші спадкоємці не зверталися із заявами. Постановою державного нотаріуса Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори Г.В.Одерій від 19 червня 2018 року № 897/02-31 відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, а саме - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом до майна померлої [INFO] [PERSON] , яке складається з будинку [ADDRESS] та земельної ділянки №[ADDRESS] , загальною площею 0,01000 га, що розташована по [ADDRESS] . Правовою підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом зазначено, що [PERSON] пропустила строк для прийняття спадщини. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Представлені суду докази відповідають замісту статей 77 - 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. У суду відсутні мотив, які є підставою для відхилення цих доказів. Враховуючи наведене, досліджуючи представлені суду докази, суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог, а саме, що позивач проживав однією сім`єю із спадкодавцем [PERSON] і на час відкриття спадщини сплинуло більше п`яти років, протягом яких [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю. Спір між сторонами стосується факту проживання [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] однією сім`ю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, наслідком чого є виникнення цивільного права на спадкування за заповітом. Щодо правових підстав для вирішення заявленого спору у позовному провадженні. Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства (стаття 1 ЦПК України). Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Крім того, у статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя. Доступом до правосуддя за стандартами ЄСПЛ є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. В іншому випадку, у разі відмови у доступі до правосуддя у порядку позовного провадження, таке є наслідком порушення ст. 6 Конвенції. Так, Європейський суд з прав людини у справі «Бурдов проти Росії (рішення від 07 травня 2002 року) зазначив, що пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права («право на суд»), одних із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. У той же час, дискреційні повноваження суду визнаються Європейським судом з прав людини, який у п. 77 рішення в справі «Довженко проти України» від 12 квітня 2012 року зазначив про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду, принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду. Основними серед дискреційних повноважень є розуміння сутності верховенства права усіма суб`єктами здійснення судочинства, як суддями, так і громадянами, а також належне правове регулювання сфери правозастосування, що передбачає наявність механізмів захисту прав і свобод людини та громадянина. Отже, питання встановлення факту родинних відносин відноситься до дискреційних повноважень суду і позивач позбавлений у цьому випадку права та можливості вирішити питання, від якого може залежати виникнення, зміна або припинення його особистих чи майнових прав в інший спосіб. Враховуючи вищезазначені вимоги закону, практику Європейського суду з прав людини, суд вважає, що у даному конкретному випадку заявлений спір підлягає вирішенню судом на підставі принципу верховенства права, у порядку позовного провадження, де сторонам забезпечено як право на доступ до правосуддя, так і змагальний процес, наслідком чого є представлення собою права на порушення позовного провадження судом з питань цивільно-правового характеру та вирішення цього спору по суті. Оскільки нормами матеріального та процесуального законодавства визначений інший порядок вирішення спору про встановлення факту родинних відносин, однак заявнику обмежений доступ до правосуддя з наведених вище підстав без вирішення порушеного питання по суті, то такий спір відповідно до основних засад цивільного судочинства підлягає вирішенню судом у порядку позовного провадження з дотриманням процедури, визначеної відповідним процесуальним законом. Щодо заявлених вимог по суті. Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218, 1220, 1221, 1222 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Так, судом установлено, що після смерті [PERSON] з 2011 року по день смерті [INFO] [PERSON] проживала з нею однією сім`єю, здійснювала за нею догляд, вони пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, що свідчить про їх спільну домовленість про порядок користування житловим приміщенням. Також, приписами частини 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Після дослідження представлених суду доказів, представники відповідача позовні вимоги визнали та не заперечували проти задоволення позову, що за своїм змістом є самостійною підставою для задоволення позову. Отже, крім доведеності позовних вимог, такі визнані відповідачем, і таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За наведених обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] у заявлений спосіб.

Outcome: approved