Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

02.11.2017 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якій позивачка просила суд винести рішення, яким: - розірвати шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що був укладений 14 червня 2013 року, та зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції у Київській області, за відповідним актовим записом № 60; - після розірвання шлюбу [PERSON] залишити дошлюбне прізвище - «[PERSON]»; - судові витрати покласти на відповідача - [PERSON]. Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] в мотивувальній частині позовної заяви обґрунтовує наступними обставинами. 14 червня 2013 року між нею, - [PERSON], та [PERSON] було укладено шлюб, у зв'язку з чим Відділом державної реєстрації аклів цивільного слану реєстраційної служби Кагарлицького районного міравліппя юстиції у Київській облаєм бую видано свідоцтво про шлюб, та зроблепо відповідний актовий запис за № 60. Від спільного шлюбу вона та відповідач мають малолітню дитину, дочку, - [PERSON], [INFO]. Подружнє життя між ними не склалося, оскільки як з'ясувалося, характери подружжя є зовсім річними, її погляді та погляди відповідача на подружнє життя не співпадають, з зв'язку з чим виникають постійні конфлікт та сварки, вона та Відповідач не можуть знайти порозуміння, що вплинуло не тільки на їхні взаємовідносини, а й також на моральний та психологічний стан кожного з них. Відповідач веде аморальний спосіб життя та постійно зраджує її. Враховуючи вищезазначені обставини, їхнє спільне проживання з [PERSON] є не можливим, шлюбні відносини між ними фактично припинені, і шлюб носить суто формальний харакіер. Спільний бюджет та спільне гоосподарство вона з Відповідачем вже тривалий час не ведуть, оскільки з 01 травня 2017 року вони з Відповідачем разом не проживають. Тому подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини вона не вбачає. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 12.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу. визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім»ї державою, полягає, чокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з подружжя чи інтересам їх дітей. Зазначає, що на сьогоднішній день збереження шлюбу між мнею та Відповідачем є неможливим, оскільки вона ні за яких умов не буде проживати однією сім»єю з Відповідачем. ІІодальше спільне життя з Відповідачем і збереження з ним шлюбу буде суперечити її інтересам, оскільки проживання в спільному шлюбі є безперспективним з точки зору їхніх подальших шлюбних сіосміків. Отже, збереження шлюбу між Позивачем га Відповідачем є неможливим, і у разі надання судом строку для примирення, шлюб все одно не буде збережено. Примирення між нею та відповідачем не можливе, тому вона, як позивач заперечує щодо надання строку для примирення і наполягає на розірванні шлюбу. Згідно ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подрхжжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього кодексу. Згідно ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексх України почов про розірвання шлюбу може пред'явлено одним із подружжя. Після розірвання шлюбу вона бажає відновнити своє дошлюбне припише «[PERSON]». Виходячи з вищезазначених обставин та норм. Сімейного кодексу України вона, як Ііочивач, має право з власної ініціативи звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу, а у суду є всі підстави для прийняття рішення про розірвання шлюбу. Відповідно до п. 5 ІІостанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», позов про розірвання шлюбу з особою, яка не має в Україні місця проживання або місце проживання якої невідоме, може пред'являтися ча місцемзнаходження майна відповідача, або за останнім відомим місцем його проживання чи перебування (ч. 10 ст. 110 ЦПК )( 1618-15 ), а у випадку, коли з почивачем проживають його малолітні або неповполітні діти або якщо він не може за станом чдоров'я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача, - за місцем проживання почивача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за місцем проживання будь- кого з них (ч. 2 ст. 110 ЦПК). Оскільки, вона та Відповідач зареєстровані та проживають в Кагарлицькому районі, та в місті Кагарлик Київської області, вона звертається з даним позовом до Кагарлицького районного суду Київської області. 02.11.2017 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі ч. 3 ст. 11 - 1 ЦПК України для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В. 03.11.2017 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 122, 127 ЦПК України було винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до слухання на 21.11.2017 року. В судове засідання, яке відбулося 21.11.2017 року, позивачка [PERSON] не з»явилася, проте, на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла письмова заява позивачки, в якій вона просить суд слухати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, за домовленістю з відповідачем малолітня дитина буде проживати з нею, майнових претензій немає. В судове засідання, яке відбулося 21.11.2017 року, відповідач [PERSON] не з»явився, проте, на адресу Кагарлицького районного суду надійшла письмова заява, в якій відповідач просить суд слухати справу без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Процесуальні наслідки визнання позову йому зрозумілі. За домовленістю з позивачкою малолітня дитина буде проживати з нею, майнових претензій немає. Вивчивши матеріали справи, суд вважає на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України розглянути справу без участі осіб, які беруть участь у справі та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів, та позовні вимоги задовольнити, шляхом винесення рішення, обґрунтовуючи своє рішення наступним. Підсудність. Відповідно до ст. 109 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування. Відповідно до ч. 2 ст. 110 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред»являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров»я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь - кого з них. Згідно паспорту позивачка [PERSON] з 30.09.2011 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з матеріалів справи, на утриманні позивачки, та, відповідно, спільно з нею проживає малолітня дитина, - [PERSON], [INFO]. Згідно паспорт відповідач [PERSON] з 29.05.1992 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Враховуючи фактичні обставини справи, що стосуються місця проживання сторін, місяце проживання малолітньої дитини, та вищевикладені норми процесуального права, даний спір підсудний Кагарлицькому районному суду Київської області як суду загальної юрисдикції першої інстанції на підставі як ч. 1 ст. 109, так і ч. 2 ст. 110 ЦПК України. Фактичні обставини справи, встановлені судом в судовому засіданні. 14.06.2013 року позивачка [PERSON] зареєструвала шлюб з відповідачем, - [PERSON] Даний факт підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], яке видане 14 червня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції у Київській області, в якому зазначено, що [PERSON], [INFO], уродженець с. Бурти Кагарлицького району Київської області, України, громадянин України, та [PERSON], [INFO], уродженка село Бурти Кагарлицького району Київської області, Україна, громадянка України, зареєстрували шлюб 14 червня 2013 року, про що 14 червня 2013 року склано відповідний актовий запис за № 60. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: Чоловіка - [PERSON]. Дружини - [PERSON]. Від спільного шлюбу сторони мають одну малолітню дитину, - дочку, [PERSON], 2013 року народження. Даний факт підтверджується: - свідоцтвом про народження серії [NUMBER], яке видане 08 січня 2014 року відділом деравної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції у Київській області, в якому зазначено, що [PERSON] народилася [INFO] в місті Кагарлик Київської області, Україна, про що 08 січня 2014 року складено відповідний актовий запис за № 2. В графі «батько» зазначений [PERSON], - відповідач по справі. В графі «мати» зазначена [PERSON], - позивачка по справі. Як встановлено судом під час судового засідання, позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] мають напружені, неприязні відносини тривалий час, внаслідок взагалі не підтримують шлюбно - сімейних відносин тривалий час, - близько 6 місяців, проживають на різних житлових площах, відповідно, між ними існують тривалі, усталені неприязні відносини, які склалися на грунті розбіжностей поглядів на подружнє життя, понять про спільне проживання та піклування один про одного, відповідно, спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають, відповідно, сторони шлюбно - сімейних стосунків взагалі не підтримують поза розумними строками. Окрім того, як вбачається з письмових заяв сторін, як позивачка [PERSON], так і відповідач [PERSON] категорично відмовилися на надання терміну на примирення, з огляду на тривалі неприязні відносини, які існують між ними, та істотними підставами для розірвання шлюбу. Що ж стосується застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні даного спору, то суд при винесенні рішення керувався наступним. Норми Конституції України. Згідно ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є не відчужуваними та непорушними. Згідно ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов»язки у шлюбі та сім»ї. Слід зазначити, що ч. 1 ст. 51 Конституції України закріплює принципове поло\-ження, за яким шлюб як сімейний союз жінки та чоловіка, заре\-єстрований у державному органі реєстрації актів цивільного ста\-ну, набуває юридичної сили за умови, що він грунтується на віль\-ній згоді жінки та чоловіка. Це положення повністю відтворено вч. 1 ст. 24 С К України. Слід також зазначити, що згода не може вважатися вільною, коли вона дається під впливом фізичного чи психічного насиль\-ства з боку інших осіб. Норми галузевого права, - норми СК України. Згідно абз. 3 ч. 2 ст. 1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється з метою побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки. Згідно ч. 3 ст. 2 СК України Сімейний Кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між подружжям. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов»язки. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 18 СК України суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способом захисту сімейних прав та інтересів є припинення правовідношення. Отже, припинення правовідношення, - антипод встановлення правовідношення, який має випадки, коли інтересам особи, права якої порушені значною мірою, відповідає саме припинення існуючого сімейного правовідношення. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає положенню ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Аасамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно якої чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь - яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім»ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка та дружини та збереження шлюбу буде суперечити інтересам чоловіка та дружини. Суд задовольняє позовні вимоги позивачки про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, як це зазначено в абз. 3 ч. 2 ст. 1 СК України, чого в даному шлюбі, на думку суду, немає. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Отже, шлюб може бути припинено шляхом його розірвання за життя подружжя внаслідок волевиявлення обох або одного з них у суді або в органах РАЦСу. Відповідно, згідно з законом розірвання шлюбу має місце у випадках, коли подружжя або один із них вважають, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу не можливе і бажають його розірвати. Можливість припинення шлюбу на підставі волевиявлення одного або обох подружжя є проявом принципу свободи шлюбу і рівності подружжя, відповідно, припинення шлюбу внаслідок його розірвання має суб»єктивну підставу, яку судом слід ретельно дослідити в судовому засіданні, з метою недопущення безпідставного розірвання шлюбу, застосування можливих засобів для збереження сім»ї, як основи суспільства. Для розірвання шлюбу потрібна воля подружжя або одного із них, спрямована на юридичне закріплення відсутності шлюбу між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Слід зазначити, що позов про розірвання шлюбу може бути пред»ялений одним із подружжя у будь - який час, окрім того, одностороннє подання позовної заяви про розірвання шлюбу виникає у випадках, коли один із подружжя ініціює розірвання шлюбу, а другий вважає за можливе збереження сімейних стосунків або просто ухиляється від подачі спільної заяви до суду або від розірвання шлюбу в органах ДРАЦС. Відповідно до ч. 1 ст. 112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При застосуванні положень ст. 112 СК України суд змушений надавати приорітет інтересам другого з подружжя, який наполягає на розірванні шлюбу на шкоду інтересам другого з подружжя. Так, судом встановлено, що існування даного шлюбу суперечить як інтересам позивачки, так і інтересам відповідача. Окрім того, суд вважає, що існування неприязних відносин між сторонами суперечить інтересам також неповнолітньої дитини, яка, споглядаючи на фізичний прояв неприязних відносин між батьками у вигляді сварок, може негативно віднестися в подальшому до такого інституту суспільства, як шлюб, яий є основоположним для будь - якої правової держави. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України від 23 червня 2005 р. N 2709-ІУ «Про міжнародне приватне право» та інших нормативно-празових актів, що регулюють сімейні відносини. Що стосується визначення місця проживання неповнолітньої дитини, то в даному випадку спору у сторін щодо питання немає, - місцем її проживання залишається місце проживання матері, - позивачки по справі, - [PERSON] Що стосується прізвища, то суд керувався положенням ст. 113 СК України. Так, дійсно, згідно ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв»язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, позивачка [PERSON] в прохальній частині позовної заяви зазначила, що після розірвання шлюбу бажає мати прізвище, яке мала до реєстрації шлюбу, - «[PERSON]», тому суд приймає рішення про повернення позивачці прізвища, яке вона мала до реєстрації шлюбу, а саме, - «[PERSON]», причому, суд зазначає, що вибір прізвища після розірвання шлюбу є виключним правом лише позивачки, так як під час вирішення даного питання думка відповідача при вирішенні спору судом не враховується. Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовиму записі про шлюб. Відповідно, суд з урахуванням вищевикладеного та вимог ст. 214 ЦПК України приходить до наступного висновку: - обставини, якими обґрунтовувала позовну заяву позивачка [PERSON], - мали місце; - із встановлених обставин випливають сімейні правовідносини, - особисті немайнові відносини між подружжям, які регулюються нормами СК України, що закріплено, зокрема, в ч. 1 ст. 2 СК України; - до встановлених правовідносин підлягають до застосування, зокрема, наступні норми права, - ст.ст. 21, 51 Конституції України, абз. 3 ч. 2 ст. 1, ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 3, п. 3 ч. 2 ст. 18, ч. 1 ст. 110, ст. 112, 113 Сімейного кодексу України, ч. 1 ст. 3, ст.. 4, 88, 107, 118, 119, 120, 215, 218, ч. 1 ст. 224 ЦПК України, п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»; - зважаючи на встановлені фактичні обставини справи, позов підлягає до задоволення; - судові витрати слід стягнути з відповідача [PERSON]; - підстав до допущення судового рішення до негайного виконання на підставі положень ст. 367 ЦПК України, - судом не вбачаються; - захиди забезпечення позову в даному цивільному провадженні не застосовувалися. Відповідно, даний шлюб на думку суду має лише формальний характер, при його фактичному розпаді протягом тривалого часу, зважаючи на обставини справи, примирення між стронами не можливе, продовження існування даного шлюбу суперечить як інтересам сторін, так і інтересам малолітньої дитини, а тому має бути розірваний на підставі рішення суду. Судові витрати. Питання судових витрат врегульовано ч. 1 ст. 88 ЦПК України, де, зокрема, зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно, при подачі позовної заяви позивачкою [PERSON] було сплачено судовий збір в розмірі 640 грн., що підтверджується квитанцією № 20473960 - 1 від 02 листопада 2017 року, тому з урахуванням вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України вищевказана сума сплаченого судового збору повинна бути стягнута з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved