Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

02.09.2020 [PERSON] звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, у якій просить суд розірвати шлюб, укладений 01.03.2014 між нею та [PERSON] . Після розірвання шлюбу, залишити їй прізвище - « [PERSON] », а також стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати зі сплати судового збору у сумі 840,80 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01 березня 2014 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, який зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Решетилівського районного управління юстиції у Полтавській області, про що зроблено актовий запис за № 23. Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину - дочку [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що протягом останніх місяців стосунки з чоловіком розладились, зникло взаєморозуміння та взаємоповага, стали частими сварки. На даний час проживають окремо, спільного господарства не ведуть, шлюбні стосунки не підтримують. Вважає, що сім`я фактично припинила своє існування. За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, 02.09.2020 справу передано на розгляд головуючому судді Романенко О.О. Ухвалою від 02 жовтня 2020 року, після уточнення позовних вимог, відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи у спрощеного позовному провадженні з викликом сторін, призначено проведення першого судового засідання Ухвалою суду від 03.10.2020 частково задоволено клопотання [PERSON] про надання строку на примирення, подружжю надано строк для примирення терміном три місяці, провадження у справі зупинено. Відповідно до ухвали суду від 01.02.2020 провадження у справі поновлено, призначено проведення судового засідання. У встановлений судом строк, відповідач правом на надання відзиву не скористався. У судове засідання позивачка не з`явилась, належним чином була повідомлена про час, дату та місце його проведення. До суду подала заяву, у якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила розгляд справ проводити за її відсутності (а.с.42). Відповідач у судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. 02 березня 2021 року від відповідача надійшла заява, в якій він просить розглядати справу за його відсутності. Вказує, що позовні вимоги визнає повністю та не заперечує проти їх задоволення (а.с.43). Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України справу розглянуто за відсутності сторін, які надіслали на адресу суду заяви з проханням справу розглянути за їх відсутності. Судовий розгляд справи здійснювався на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом судом справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України - у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 01.03.2014 перебувають у зареєстрованому шлюбі, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Решетилівського районного управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №23, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданим 01.03.2014 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Решетилівського районного управління юстиції у Полтавській області (а.с.6). Від даного шлюбу мають спільну доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 13.01.2015, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Решетилівського районного управління юстиції у Полтавській області (а.с.12). Подружні стосунки та спільне проживання сторони фактично припинили з травня 2020 року та з цього часу не ведуть спільного господарства. Спір між сторонами виник із сімейних правовідносин та його вирішення регулюється нормами сімейного законодавства. Згідно з положеннями ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Частиною 2 статті 104 СК України визначено, що підставою припинення шлюбу є його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч. 2 ст. 112 СК України). Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. Якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. За клопотанням відповідача, ухвалою суду від 30.10.2020 подружжю [PERSON] та [PERSON] надано строк на примирення тривалістю три місяці, провадження у справі зупинено (а.с.35-36). У зв`язку зі спливом наданого судом терміну на примирення, ухвалою від 01.02.2021 провадження у справі поновлено (а.с.37) Після закінчення трьохмісячного строку для примирення, позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти цього, що свідчить про недосягнення сторонами примирення, тобто не бажають продовжувати подружні стосунки, мають чітку та однозначну позицію з цього питання. А тому, вжиті судом заходи для примирення подружжя і збереження сім`ї не дали позитивного результату. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права або інтереси інших осіб, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, тобто є передбачені ст. 112 СК України підстави для розірвання шлюбу. Таким чином, визнання позову відповідачем слід прийняти. Оскільки сторони наполягають на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати, так як сім`я розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (ч. 3 ст. 115 СК України). Скориставшись правом на вибір прізвища після розірвання шлюбу, яке встановлене ст. 113 СК України, позивачка вирішила залишити прізвище - « [PERSON] ». Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений нормами ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди, відмови від позову, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку суд у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику (заявнику) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги. Враховуючи те, що визнання позову відповідачем відбулося після початку розгляду справи по суті, суд не може застосувати норму ч.2 ст.142 ЦПК України, тому судові витрати, понесені позивачкою по сплаті судового збору за подання позову до суду в розмірі 840,80 грн. (а.с.1), відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на її користь у повному обсязі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved