Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

03.02.2016 року представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що вироком Мостиського районного суду Львівської області від 11.02.2014 року [PERSON] визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.191 КК України, та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 850 гривень в дохід держави з позбавленням права обіймати посади, повязані з розпорядженням товарно-матеріальних цінностей на 1 рік. Зазначає, що відповідачку засуджено за те, що вона, працюючи завідуючою магазином «Продукти» Чернівського СТ та являючись матеріально відповідальною особою, протягом 2013року протиправно, безоплатно вилучала та витрачала товарно-матеріальні цінності, а саме продукти харчування, які знаходилися у її правомірному володінні і таким чином привласнила та розтратила товарно-матеріальні цінності на загальну суму 31609,62 гривень. Вказує, що протягом 2014 року відповідачкою [PERSON] заборгованість була погашена на суму 8222,66 гривні і на даний час становить 23386,96 гривні, а з врахуванням інфляції 15716,03 гривень - становить 39102,09 гривень. З огляду на наведене, просить суд стягнути з відповідачки [PERSON] на користь Чернівського споживчого товариства 39102,09 гривень. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов визнала частково, а саме погоджується на стягнення з неї залишку заборгованості на суму 23386,96 гривень, однак заперечує щодо вимог про стягнення з неї нарахованих інфляційних витрат на суму 15716,03 гривень. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON], працюючи продавцем в Чернівському споживчому товаристві, у звязку з чим нею було укладено договір про повну матеріальну відповідальність від 03.01.2009року, на підставі розпорядження голови СТ №7А від 05.04.2001року була переведена на посаду завідуючої магазином «Продукти» Чернівського СТ, що знаходиться в с.Черневе Мостиського району Львівської області. Так, працюючи на вказаній посаді та являючись матеріально-відповідальною особою, протягом 2013 року протиправно, безоплатно, вилучала та витрачала товарно-матеріальні цінності, а саме продукти харчування, які знаходились у її правомірному володінні із наміром у подальшому обернути їх на свою користь та користь третіх осіб, внаслідок чого привласнила та розтратила згідно акту ревізії №26 від 10.06.2014року, товарно-матеріальні цінності Чернівського СТ на загальну суму 31609,62 гривень. Вказані обставини встановлені вироком Мостиського районного суду Львівської області від 11.07.2014 року у справі №448/930/14-к, що набрав законної сили, яким [PERSON] визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.191 КК України, та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі 850 гривень в дохід держави з позбавленням права обіймати посади, повязані з розпорядженням товарно-матеріальними цінностями на 1 рік. Як вбачається із матеріалів справи та визнається сторонами, вищевказана заборгованість [PERSON] перед Чернівським споживчим товариством на суму 31609,62 гривні була частково погашена відповідачкою [PERSON] в добровільному порядку на суму 8222,66 гривень. Решта суми заборгованості у розмірі 23386,96 гривень по час розгляду справи в суді відповідачкою не відшкодована. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно ч.1,2 ст.22.ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені в ч. 1 ст. 1166 ЦК України, де вказано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Враховуючи вищенаведене, з огляду на те, що відповідачка [PERSON] внаслідок вчинення нею злочину, передбаченого ч.1 ст.191 КК України, спричинила позивачу Чернівському СТ майнову шкоду, що встановлено вироком Мостиського районного суду Львівської області від 11.07.2014 року, суд вважає необхідним стягнути вищевказану суму заборгованості розмірі 23386,96 гривень з відповідачки на користь позивача, а тому позовні вимоги в цій частині є підставними та підлягають до задоволення. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачки [PERSON] на користь позивача нарахованих інфляційних втрат на суму 15716,03 гривень, то суд вважає, що в задоволенні таких слід відмовити, оскільки положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, а у даному випадку спірні правовідносини, які виникли між сторонами, ґрунтуються на положеннях про відшкодування шкоди та не належать до грошових зобовязань, тому інфляційні втрати позивачу не нараховуються. Оскільки позивача при поданні позовної заяви звільнено від сплати судового збору на підставі п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то такий у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України слід стягнути з відповідачки в дохід держави пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме на суму 824,04 гривень (23386,96х100%/39102,09=59,80%; 1378х59,80%=824,04). Решта суми судового збору слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial