Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-21 00:00:00

04.07.2016 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому, з урахуванням заяви від 25.07.2016 року, просить скасувати наказ Відокремленого підрозділу «Червоноградське управління виробничо-технологічного зв'язку» Державного підприємства «Львіввугілля» № 34-к від 13.06.2016 року, поновити її на роботі електромонтера станційного устаткування телефонного зв'язку V розряду Відокремленого підрозділу «Червоноградське управління виробничо-технологічного зв'язку» Державного підприємства «Львіввугілля», стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.06.2016 року до дня поновлення на роботі та 5000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. На обґрунтування позову послалася на те, що з 01.06.2000 року працювала електромонтером станційного устаткування телефонного зв'язку на шахтах ЗУВХК IV розряду у відповідача, де їй 01.09.2011 року присвоєно V розряд. Вказує, що безперервний стаж її роботи становить більше 29 років. 13.06.2016 року була звільнена з роботи у зв'язку зі скороченням чисельності працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним. Стверджує, що порівняно з іншими електромонтерами, які залишилися працювати на підприємстві, має більш високу кваліфікацію та продуктивність праці. З врахуванням того, що її було незаконно звільнено вважає, що відповідач повинен сплатити їй середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу. Також стверджує, що зазначені вище дії відповідача є порушенням її законних прав на працю, які завдали моральних страждань, що виразилися у втраті душевного спокою, перебуванні в стані постійної розгубленості та страху через втрату засобів для нормального існування та впевненості у майбутньому. Внаслідок втрати роботи вказує були порушені її життєві зв'язки, залишилась на самоті та змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Також стверджує, що внаслідок її незаконного звільнення значно погіршився стан здоров'я. Представник відповідача подав до суду заперечення на позовну заяву, у якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову. Заперечення обґрунтоване тим, що зважаючи на значний спад обсягів послуг зв'язку у лютому-березні 2016 року на суму 58 тис. грн., що становило 1/4 середньомісячних доходів підрозділу управлінням було прийнято рішення видати наказ «Про мінімізацію витрат ВП «ЧУВТЗ» ДП «Львіввугілля» від 11.03.2016 року № 14-у. 15.03.2016 року Протоколу засідання робочої групи по розробці заходів з мінімізації витрат підприємства були розроблені та затверджені заходи з розрахунком економічного ефекту. 22.03.2016 року ДП «Львіввугілля» видало розпорядження № 11, яким зобов'язало директорів шахт для організації і контролю селекторного зв'язку та передачі телеграм за допомогою факсимільного зв'язку на шахтах, призначити відповідальних працівників зв'язку шахт. Функціональні обов'язки з обслуговування селекторного зв'язку та передачі телеграм за допомогою телеграфного зв'язку виконували працівники управління. Відповідно до вищезазначеного було видано наказ «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників» від 11.04.2016 року № 20-у. На момент проведення процедури скорочення в управлінні працювало 23 електромонтери станційного устаткування телефонного зв'язку. Під час засідання комісії з питань скорочення чисельності переважне право залишення на роботі надалося іншим електромонтерам. Вказує, що позивач під час трудової діяльності обслуговувала лише телеграфну лінію, а саме: виконувала функції по передачі та прийому телеграм. Остання є інвалідом III групи загального захворювання, відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААВ № 900510 від 27.01.2016 року висновком про умови та характер праці їй протипоказана важка фізична робота з тривалим перебуванням на ногах, ходою. Комісією було враховано тривале перебування позивача на лікарняних листах в 2015 році - 73 к.д., в 2016 році - 68 к.д. Тому комісія вирішила, що остання немає переважного права залишення на роботі. Також зазначає, що остання була попереджена про майбутнє вивільнення не пізніше, ніж за 2 місяці. На момент попередження про скорочення в управлінні вакантних професій та посад не було. В день звільнення позивачу була оформлена трудова книжка і видана копія наказу. Заперечує стосовно заподіяння відповідачем позивачу моральної шкоди. У судовому засіданні позивач позов підтримала з підстав, зазначених у ньому. Пояснила, що завжди справлялася зі своєю роботою, жодних претензій до неї не було. Також ствердила, що жодного засідання профспілкового комітету ВП «ЧУВТЗ «ДП «Львіввугілля» у неділю 12.06.2016 року не було і про таке засідання її не повідомляли. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала з підстав, вказаних у запереченні на позовну заяву, тому просить відмовити позивачу у задоволенні позову. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що була створена комісія, яка розглядала скорочення осіб у Відокремленому підрозділі «Червоноградське управління виробничо-технологічного зв'язку» Державного підприємства «Львіввугілля». У список цих осіб попала й позивач. Свідок [PERSON] пояснила суду, що була викликана на засідання профспілкового комітету ВП «ЧУВТЗ «ДП «Львіввугілля», де нею була висловлена власна думка стосовно скорочення осіб на підприємстві. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є головою профспілкового комітету ВП «ЧУВТЗ «ДП «Львіввугілля», а також працює у відділі кадрів. Стверджує, що позивач часто відмовлялася їздити на шахту для виконання своїх функціональних обов'язків. Засідання профспілкового комітету було 13 червня 2016 року, а не 12, це механічна помилка. Засідання відбулося о 08.00 год. Про проведення такого засідання було розміщено оголошення на підприємстві. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, покази свідків, з'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на таке. Як установлено судом та сторонами не оспорюється, позивач з 01.06.2000 року працювала електромонтером станційного устаткування телефонного зв'язку на шахтах ЗУВХК IV розряду у відповідача. 01.09.2011 року останній присвоєно V розряд електромонтера станційного устаткування телефонного зв'язку Червоноградського цеху зв'язку. Наведене підтверджується копіями трудової книжки позивача та наказу від 01.09.2011 року № 42-к, наявних у матеріалах справи. Зважаючи на спад обсягів послуг зв'язку у лютому-березні 2016 року на суму 58 тис. грн. управлінням було прийнято рішення видати наказ «Про мінімізацію витрат ВП «ЧУВТЗ» ДП «Львіввугілля» від 11.03.2016 року № 14-у. 15.03.2016 року на підставі Протоколу засідання робочої групи по розробці заходів з мінімізації витрат підприємства були розроблені та затверджені заходи з розрахунком економічного ефекту. 22.03.2016 року ДП «Львіввугілля» видало розпорядження № 11, яким зобов'язало директорів шахт для організації і контролю селекторного зв'язку та передачі телеграм за допомогою факсимільного зв'язку на шахтах, призначити відповідальних працівників зв'язку шахт. Функціональні обов'язки з обслуговування селекторного зв'язку та передачі телеграм за допомогою телеграфного зв'язку виконували працівники управління. Відповідно до вищезазначеного було видано наказ «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників» від 11.04.2016 року № 20-у. На момент проведення процедури скорочення в управлінні працювало 23 електромонтери станційного устаткування телефонного зв'язку. Згідно з протоколом засідання профспілкового комітету ВП «ЧУВТЗ «ДП «Львіввугілля» від 12.06.2016 року надано згоду на вивільнення, зокрема, [PERSON] - електромонтера станційного устаткування телефонного зв'язку. Позивач була попереджена про майбутнє вивільнення 11.04.2016р. Відповідно до копії наказу № 34-к про припинення трудового договору від 13.06.2016 року ВП «ЧУВТЗ «ДП «Львіввугілля», наявної у матеріалах справи, [PERSON] звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (у зв'язку зі скороченням чисельності) з посади електромонтера станційного устаткування телефонного зв'язку V розряду. Позивач, не погоджуючись зі своїм звільненням, вважаючи таке незаконним, звернулась до суду із цим позовом. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в абз. 1 п. 19 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 (далі - постанова ПВСУ від 06.11.1992 року № 9) розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджував ся він за 2 місяці про наступне вивільнення. Так, як видно з копії трудової книжки позивача ДВАТ «Червоноградське підприємство виробничо-технологічного зв'язку» ДХК «Львіввугілля» реорганізовано в структурну одиницю Червоноградське управління виробничо-технологічного зв'язку Державного підприємства «Львіввугілля» на підставі наказу МПЕ України від 24.12.2002 року № 751. Крім цього, відповідно до акту ВП «ЧУВТЗ «ДП «Львіввугілля» від 03.06.2016 року у зв'язку із скороченням з 13.06.2016 року посади електромонтера станційного устаткування телефонного зв'язку [PERSON] було запропоновано вакансії робочих місць по відокремлених підрозділах ДП «Львіввугілля» згідно листа ДП «Львіввугілля» від 02.06.2016 року № 11/1018: мийник посуду, офіціант, підсобний робітник їдальні, прибиральник приміщень, санітарка лікувального комплексу, покоївка, прибиральник службових приміщень ВП «ЧУВТЗ» ДП «Львіввугілля». Від переведення на запропоновані робочі місця [PERSON] відмовилася. Інших вільних робочих місць, які б можна було запропонувати [PERSON] на підприємстві на той час не було. Водночас, згідно з абз.1 п.3 абз.2 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. На переконання суду, позивач є працівником з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці по відношенню до інших осіб, яким присвоєно лише IV розряд та, які не підпали під скорочення, так як згідно з характеристикою, виданою 06.06.2016 року начальником Червоноградського цеху зв'язку [PERSON] завдання, які були покладені на неї виконувала вчасно і добросовісно, останній було присвоєно V розряд електромонтера станційного устаткування телефонного зв'язку Червоноградського цеху зв'язку, претензій по роботі до неї не було. З урахуванням наведеного вище, суд вважає, що відповідач при звільненні позивача [PERSON] протиправно не прийняв до уваги положення абз.1 п.3 абз.2 ст.42 КЗпП України, не надавши останній переважне право залишення на роботі, а тому суд дійшов висновку про незаконність звільнення останньої, тобто оспорюваний наказ підлягає скасуванню з поновленням позивача на роботіз дня її звільнення - 13.06.2016 року. Крім цього, суд вважає за необхідне зазначити та наголосити на тому, що з урахуванням встановлених усіх обставин справи, зокрема, щодо проведення засідання профспілкового комітету ВП «ЧУВТЗ «ДП «Львіввугілля», у суду у процесі розгляду даної справи, з'явилися сумніви щодо проведення в принципі такого засідання, оскільки протокол засідання профспілкового комітету ВП «ЧУВТЗ «ДП «Львіввугілля» датований 12.06.2016 року, що припадає на неділю, в подальшому свідок [PERSON] пояснила суду, що таке є механічною помилкою, а дане засідання проводилося о 08:00 год. 13.06.2016 року в день звільнення, однак як стверджує позивач, на дане засідання її не викликали, взагалі засідання не було. Наведене не знайшло свого підтвердження й у судовому засіданні, оскільки жодних доказів такого представником відповідача подано не було. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно з п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії. Згідно з абз. третім п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до абз. першого п. 8 зазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з довідкою Відокремленого підрозділу «Червоноградське управління виробничо-технологічного зв'язку» Державного підприємства «Львіввугілля» від 08.08.2016 року № 345 середня заробітна плата позивача за квітень-травень 2016 року становить 5 646,07 грн. Загальна кількість робочих днів позивача у квітні, травні 2016 року склала 40, тобто розмір середньоденної заробітної плати склав 141,15 грн. Кількість робочих днів, що підлягають оплаті за час вимушеного прогулу з 14.06.2016 року по 22.08.2016 року, становить 48 робочих днів, а тому сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить: 141,15х48=6775,28 грн., яку необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. Щодо позову у частині стягнення 5 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Суд погоджується з позивачем у тому, що незаконне позбавлення її конституційного права на працю негативно вплинуло на стан її здоров'я, що змусило її звертатися зі скаргами до лікарів 14.06.2016 року - наступний день після звільнення (копія виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, наявна у матеріалах справи). Тому суд дійшов висновку про доведення фату спричинення позивачеві моральної шкоди унаслідок незаконного звільнення. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, судом ураховано глибину, тривалість, характер моральних страждань позивача, настання у зв'язку з цим негативних змін у її житті, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Водночас суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Тому суд переконаний, що сума компенсації спричиненої позивачеві моральної шкоди складає 1000,00 грн., які підлягають стягненню на її користь з відповідача. Щодо вимоги про стягнення 5 000,00 грн., то суд вважає, що така належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві шкоди. Отже, позовні вимоги задовольняються частково в межах, визначених вище. Суд допускає негайне виконання рішення у частині вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць (п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України). Судовий збір підлягає стягненню лише з відповідача згідно з ч. 2 ст. 88 ЦПК України, з урахуванням роз'яснень п. 13 постанови № 10 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», що складає 2 204,80 грн.

Outcome: partial