Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

03 липня 2018 року [PERSON] звернулась до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є наймачем квартири [ADDRESS], в якій разом із нею як член її сім'ї значиться зареєстрованою її онучка - відповідачка [PERSON], яка в дійсності, у вказаному житловому приміщенні не проживає з 2015 року, та її речі в квартирі відсутні. За наведених обставин, враховуючи, що відповідачка не проживає у вказаному житловому приміщенні вже більш як шість місяців, добровільно знятися з реєстрації бажання не виявляє, а її реєстрація в квартирі змушує позивачку нести зайві витрати з оплати комунальних послуг по утриманню квартири, вона вимушена була звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] Позивачка [PERSON], та її представник [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 25 червня 2018 року (а.с. 8), будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явились. Представником позивачки подано до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити (а.с. 11). Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачки про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки та виклики за останньою відомою адресою місця її реєстрації, однак, будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, в жодне із призначених судових засідань вона так і не з'явилась. У зв'язку із цим, про місце, дату та час розгляду справи відповідачку було повідомлено через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Втім, [PERSON] не використала наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з'явилась у судове засідання без повідомлення причин своєї неявки, не подала відзив, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у її відсутності від неї до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, оскільки відповідачка, будучи повідомленою належним чином про дату, час і місце судового засідання повторно не з'явилась у судове засідання без повідомлення причин неявки, не подала відзив у встановлений судом строк без поважних причин, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди позивачки, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів із постановленням заочного рішення. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. Як встановлено у судовому засіданні з досліджених письмових доказів, позивачка [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS]. Згідно із довідкою про склад сім'ї виданою ТОВ «Ліра ЛТД» м. Слов'янська, № 625 від 26 червня 2018 року, в квартирі [ADDRESS], окрім позивачки значиться зареєстрованою також її онучка - [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Згідно із актом складеним комісією комітету мікрорайону «Лісний» м. Слов'янська, № 194 від 26 червня 2018 року, в квартирі [ADDRESS], [PERSON], [INFO], фактично не проживає з квітня 2015 року, та її речі в квартирі відсутні, що підтвердили сусіди (а.с. 7). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідачка у судове засідання не з'явилась, не скористалась своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надала належних доказів, які спростовують доводи позивачки. Оскільки, в судовому засіданні було встановлено, що відповідачка [PERSON], як член сім'ї позивачки, яка є наймачем спірного житлового приміщення, не проживає у вказаній квартирі з 2015 року, тобто понад шість місяців, з урахуванням того, що її реєстрація в квартирі змушує позивачку нести зайві витрати з оплати комунальних послуг по утриманню цього житлового приміщення, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] та визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] Розв'язуючи питання в частині розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», що передбачає пільги щодо сплати судового збору, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Таким чином, враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору оскільки є інвалідом ІІ групи (а.с. 4), з відповідачки в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved