Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

04 грудня 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, який обґрунтувала тим, що 07 жовтня 2006 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини у сторін фактично припинені з березня 2017 року, оскільки між ними почали виникати сварки, вони різні за характером, а тому подальше життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки та її дітей. Позивач в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву з клопотанням розглянути справу за її відсутності, просила задовольнити позов та не заперечувала проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідач в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, відомостей про причини неявки не надав, тому суд, згідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, вирішує справу на підставі наявних у ній доказів (постановляє заочне рішення). Суд вважає, що в матеріалах справи є всі дані про права і взаємовідносини сторін і немає необхідності вислуховувати особисті пояснення сторін, які не з'явились до суду. Судом встановлено, що 07 жовтня 2006 року сторони зареєстрували шлюб в Самарському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції в Дніпропетровській області, про що в Книзі реєстрації шлюбів 07 жовтня 2006 року зроблено відповідний актовий запис № 468 (а.с.3). Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.4-5). Відповідно до частини третьої статті 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього кодексу. Згідно частини другої статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя i збереження шлюбу суперечили б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Статтею 113 Сімейного кодексу України передбачено, що особа яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи вищевикладені обставини, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні причини позову про розірвання шлюбу, фактичні взаємини позивача та відповідача, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати і бере до уваги той факт, що сторони фактично припинили подружні стосунки з березня 2017 року, оскільки між ними почали виникати сварки, внаслідок чого подальше спільне життя стало неможливим. Задовольняючи позов, суд враховує, що фактично шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведеться, позивач має категоричне небажання подальшого спільного життя з відповідачем, сторони створити міцної сім'ї за час спільного проживання не змогли, внаслідок чого шлюб фактично розпався, подальше спільне життя подружжя неможливе, а збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін та їх дітей. Після розірвання шлюбу у відповідності до вимог частини 8 статті 294 Цивільного процесуального кодексу України позивачці залишити прізвище, отримане після реєстрації шлюбу - «[PERSON]». Питання судових витрат слід вирішити на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved