Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

04.02.2015 року ПАТ звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором №69 у розмірі 413 170 грн. 77 коп. з тих підстав, що ПАТ та відповідач 13 березня 2009 року у письмовій формі уклали кредитний договір. Відповідно до умов договору ПАТ зобов'язався та надав відповідачу кредит у розмірі 450\~000 грн. на десять років, тобто на строк до 12 березня 2019 року на споживчі цілі, під 23 % річних, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановленому договором та додатками до нього. Відповідач у встановлені договором строки обовязки по сплаті заборгованості по даному договору не виконав, у звязку з чим ПАТ звернувся з вказаним позовом до суду. Зіславшись на систематичне порушення позичальником основного зобов»язання та утворення у зв»язку з цим заборгованості по кредиту на загальну суму 413 170 грн. 77 коп., з яких 187500 грн. заборгованість основного боргу, 113\~846 грн. 10 коп. прострочена заборгованість по основному боргу, 70 960 грн. 31 коп. прострочена заборгованість за відсотками, 37 820 грн. 84 коп. сума пені та 3043 грн. 52 коп. - сума несплачених комісійних, ПАТ просив суму заборгованості стягнути достроково у повному обсязі та покласти на відповідача судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Підстав для застосування судом строків позовної давності та зменшення суми заборгованості не вбачає. Представник відповідача позовні вимоги визнав частково та просив суд зменшити суму заборгованості через безпідставне стягнення комісійних виплат, що є порушенням ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так як положення договору щодо стягнення комісійних виплат є нікчемними та не підлягають застосуванню. Окрім того, просив суд врахувати сплачену позичальником суму у розмірі 10660 грн. 84 коп. від 03.06.2011 року, які на його думку не враховані позивачем. Також вважає, що нарахована пеня знаходиться поза межами строку позовної давності. Заслухав пояснення представників сторін, дослідив письмові докази, суд вважає вимоги, які викладені в заяві, такими, що підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 13 березня 2009 року ПАТ, який є правонаступником ВАТ «Державний ощадний банк», та [PERSON] у простій письмовій формі уклали договір №69 та додатки до договору з графіком погашення кредиту та відсотків за ним, що є невід»ємною частиною договору, які сторони підписали. Відповідно до умов договору ПАТ зобов'язався та надав відповідачу кредит у розмірі 450\~000 грн. на десять років, тобто на строк до 12 березня 2019 року на споживчі цілі, під 23 % річних , комісійні у розмірі 0, 05 % від суми фактичної заборгованості (п. 1.14). Виконання цього договору забезпечено , в тому числі, пенею в розмірі 0,06 % від суми несплаченого платежу за кожний день прострочення. Відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановленому договором та додатками до нього . [PERSON] суму кредиту у розмірі 450 000 грн. отримав в установі банку, що підтверджується заявою на видачу готівки № 3161 від 13 березня 2009 року, та у встановлені кредитним договором до 13 числа місяця, наступного за звітним, платежі у сумі 3750 грн. та проценти, відповідно до графіку погашення ( п.1.5), не вносив, обовязки по сплаті заборгованості по кредитному договору належним чином не виконав. Незважаючи на взятті на себе обов»язки по кредитному договору, позичальник порушив умови його виконання та з грудня 2009 року чергові платежі сплачував нерегулярно, а з грудня 2013 року припинив сплачувати платежі по тілу кредиту та комісійні ( останній платіж проведено 29 листопада 2013 року), з 31 січня 2014 року платежі по відсотках, які до цього сплачував теж в порушення графіку, що вбачається з розрахунку та графіку погашення заборгованості. Судом встановлено, що сума у розмірі 10660 грн. 84 коп. від 03.06.2011 року, ПАТ була повністю зарахована, що вбачається з розгорнутого розрахунку заборгованості по кредиту. Станом на 04.03.2014 року, згідно розрахунку ПАТ, який відповідач належними та допустимими доказами не спростував, заборгованість за договором становить 413 170 грн. 77 коп., з яких 187500 грн. заборгованість основного боргу, 113\~846 грн. 10 коп. прострочена заборгованість по основному боргу, 70 960 грн. 31 коп. прострочена заборгованість за відсотками, 37 820 грн. 84 коп. сума пені та 3043 грн. 52 коп. - сума несплачених комісійних. Доказів, які б спростовували наданий позивачем розрахунок та доводили б повне виконання боржником кредитних зобов'язань, відповідач суду не надав. Всі платежі, які оплачував позичальник по кредиту в подальшому не в повному обсязі, банком зараховувались на погашення прострочених процентів за користування кредитом, комісійні винагороди, пеня, так як таке прострочення мало місце, що передбачено п.1.7 Договору щодо черговості грошових зобов»язань. Встановив вказану заборгованість по кредиту, відповідно до розгорнутого розрахунку заборгованості за кредитом та нарахованої пені на прострочену заборгованість по основному боргу та по відсотках, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності, так як пред»явлена позивачем у межах трьохрічного строку позовної давності, який судом рахується відповідно до п.7.8 кредитного договору, в якому сторони позовну давність щодо пені збільшили до трьох років, що відповідає положенням ст. 259 ЦК України. Суд приходить до висновку, що всі оплати які були здійснені по кредиту позичальником та зараховані на погашення пені, свідчать про ту обставину, що позичальник внесенням чергового платежу переривав строк позовної давності (розрахунок пені). Також було встановлено, що ПАТ до звернення з вказаним позовом до суду, направляв вимоги позичальнику про усунення порушень по кредитному договору, які позичальник отримував ( вимога від 29.08.2012 р., від 16.09.2013 р. ), після чого останній сплачував деякі платежі по кредиту. Згідно з вимогами п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. За правилам ч.1 ст. 1049 і ст. 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві кредит у строк та в порядку, що встановлені договором. У разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами та згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до п.3.ч.1. ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Враховуючи встановлення судом, що відповідачем взятті на себе зобов»язання не виконані, чим були порушені умови кредитного договору № 69 від 13 березня 2009 року(п.п.1.1, 1.2, 1.5, 4.2.2, 5.2), у позивача виникло право щодо стягнення суми заборгованості з позичальника у примусовому порядку достроково ( п. 3.4 Договору). Аргументи представника позивача щодо порушення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не можна визнати обгрунтованими, так як порушень прав споживача при укладенні цього договору судом не встановлено. Вказаний договір або окремі його положення ніким не оспорювались та не визнавались судом недійсними, а тому підлягають виконанню його сторонами. Нікчемність умов договору про надання споживчого кредиту , яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, судом не встановлена. На підставі вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати, що складаються з суми судового збору, сплачених позивачем під час пред»явлення позову на суму 3654 грн. підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved