Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-27 00:00:00

04 вересня 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», яку в подальшому 18 лютого 2020 року уточнила та в якій просила стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату, у розмірі 10549,96 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 липня 2016 року по 01 листопада 2018 року у розмірі 42828,80 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 03 липня 1990 року вона перебуває у трудових відносинах з Державним підприємством «Донецька залізниця», про що свідчать відповідні записи в її трудовій книжці. 01 грудня 2015 року ДП «Донецька залізниця» реорганізоване у регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». У звязку із реорганізацією, на підставі наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 15 квітня 2016 року № 303 «Станція Микитівка» ДП «Донецька залізниця» реорганізована шляхом злиття у виробничий підрозділ (ВП) «Станція Микитівка» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Вона працювала у регіональній філії «Донецька залізниця» у виробничому підрозділі «Станція Микитівка» і у зв`язку з реорганізацією цього виробничого підрозділу була звільнена у зв`язку з переведенням до структурного підрозділу «Станція Попасна» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». За період з лютого 2016 року по липень 2016 року відповідач не виплатив їй нараховану заробітну плату та інші виплати. 06 червня 2017 року начальником «Станція Микитівка» ДП «Донецька залізниця» їй була надана довідка за № 11/54 від 06 червня 2017 року, відповідно до якої за період роботи з лютого 2016 року по липень 2016 року їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 10549,96 грн., з яких: за лютий 2016 року - 1733,78 грн., березень 2016 року - 1697 грн., квітень 2016 року - 1527,56 грн., травень 2016 року - 1540,29 грн., за червень 2016 року - 709,87 грн., липень 2016 року (відпускні та допомога) - 3341,76 грн. Її неодноразові звернення до відповідача щодо виплати заробітної плати проігноровані. У жовтні 2016 року відповідач повідомив їй, що в найближчий час заборгованість за лютий-червень 2016 року їй буде виплачена. Що стосується виплати заборгованості за нараховані відпустки (з 04 липня 2016 року по 25 липня 2016 року), то через відсутність програмного забезпечення вони не можуть виплатити вказану заборгованість. Оскільки відповідач свою обіцянку не виконав, тому у грудні 2017 року вона звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. 22 грудня 2017 року Артемівським міськрайонним судом Донецької області видано судовий наказ, яким стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 10549,96 грн. Однак 07 лютого 2018 року ухвалою суду судовий наказ скасовано. У зв`язку із викладеним, вважає, що відповідач повинен виплатити їй нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 10549,96 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 липня 2016 року по 01 листопада 2018 року у розмірі 42828,80 грн. Не сплачуючи йому вищевказані суми по теперішній час відповідач грубо порушує вимоги чинного трудового законодавства, що змушує його вжити заходів щодо судового захисту його порушених прав. Ухвалою суду від 10 вересня 2018 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання для розгляду справи по суті. 11 жовтня 2018 року представником відповідача ПАТ «Укрзалізниця» Соколовою В.П. та 21 липня 2020 року представником відповідача АТ «Укрзалізниця» Вербицьким І.М. подано до суду відзиви на позовну заяву, в яких зазначено, що відповідач заперечує проти позову та просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Зазначає, що вимоги позивача є необґрунтованими та суперечать чинному законодавству через відсутність вини відповідача, про що зазначила Торгово-промислова палата України у своєму науково-правовому висновку від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2. Також зазначено, що позивач вважає, що ПАТ «Укрзалізниця» є правонаступником ДП «Донецька залізниця», але це не відповідає дійсності. Просить суд звернути особливу увагу на той факт, що [PERSON] у трудових відносинах з «Донецькою дирекцією залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» не перебувала. Також зазначає, що у відповідача відсутній доступ до первинних документів, нарахування заробітної плати припинено з 16 березня 2017 року, у зв`язку із чим підтвердити інформацію щодо фактичного виконання позивачем робіт, визначених трудовим договором, а також здійснити нарахування заробітної плати та інших виплат не має можливості. Крім того, вважає, що в порушення вимог чинного законодавства позивач надав суду папери, які складені після 16 березня 2017 року невідомими особами (а.с. 24-26, 104-108). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належним чином. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача акціонерного товариства «Українська залізниця» у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце судового засідання його було повідомлено належним чином. У відзиві на позовну заяву представник відповідача АТ «Українська залізниця» Вербицький І.М. просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача, а також розглянути справу без участі представника АТ «Укрзалізниця» на підставі наявних в матеріалах справи документів. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 247 ч. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою відео- та звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що [PERSON] з 03 липня 1990 року перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Донецька залізниця», про що свідчать відповідні записи в її трудовій книжці серії [NUMBER] від 03 липня 1990 року. Також у трудовій книжці позивача зазначено, що на підставі Закону України від 23 лютого 2012 року № 4442-ІV, постанови КМУ від 25 червня 2014 року № 200, Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». На підставі наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 15 квітня 2016 року № 303, наказу № 01-ос від 06 липня 2016 року «Станція Микитівка» державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізована шляхом злиття у виробничий підрозділ «Станція Микитівка» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (а.с. 3-7). Наказом № 12-ос від 25 липня 2016 року [PERSON] звільнено з 25 липня 2016 року у зв`язку з переведенням до структурного підрозділу «Станція Попасна» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України (а.с. 6-7). На підставі наказу № 38-ос від 26 липня 2016 року, з 27 липня 2016 року [PERSON] прийнято за переведенням до структурного підрозділу «Станція Попасна» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» агентом комерційним станції Світлодарське 3 класу (а.с. 7). Таким чином, позивач перебувала у трудових правовідносинах із відповідачем. На підтвердження розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, позивачкою надано копію довідки № 11/54 від 06 червня 2017 року, в якій зазначено, що [PERSON] працювала в регіональній філії «Донецька залізниця» у виробничому підрозділі «Станція Микитівка» і у зв`язку з реорганізацією структурного підрозділу «Станція Микитівка» ДП «Донецька залізниця» вона переведена з 08 липня 2016 року на підставі наказу № 01-ос від 06 липня 2016 року. Заробітна плата не виплачена за період з лютого по липень 2016 року у розмірі 10549,96 грн. (а.с. 9). До вказаної довідки також додано копію довідки про заборгованість із виплати заробітної плати працівнику [PERSON] без номеру та дати, відповідно до якої їй нараховано заробітну плату за лютий-липень 2016 року у розмірі 10549,96 грн., в тому числі за лютий 2016 року нараховано 1733,48 грн., за березень 2016 року - 1697,00 грн., за квітень 2016 року - 1527,56 грн., за травень 2016 року - 1540,29 грн., за червень 2016 року - 709,87 грн., за липень 2016 року - 3341,76 грн. (а.с. 10). Ухвалою суду від 18 лютого 2020 року судом зобов`язано акціонерне товариство «Українська залізниця» надати у судове засідання відомості про розмір нарахованої, але не виплаченої позивачу [PERSON] заробітної плати, яка утворилася за період з лютого 2016 року по липень 2016 року, а також довідку про середній заробіток позивача [PERSON] відповідно до постанови КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року. Проте на день ухвалення судом рішення відповідачем вказані відомості суду не надані. Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», частиною 1 статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічні положення закріплені у ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Поняття доказів зазначено у частині першій статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи. За змістом статей 77, 78 ЦПК України, належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами 1, 2, 4, 6 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Позивачкою на підтвердження своїх позовних вимог надано копію довідки про заборгованість із виплати заробітної плати працівнику [PERSON] без номеру та дати, відповідно до якої їй нараховано заробітну плату за лютий-липень 2016 року у розмірі 10549,96 грн. (а.с. 10). Вказана довідка виконана на аркуші паперу формату А-4, містить підпис керівника структурного підрозділу ДП «Донецька залізниця» Вялого В.Г. та головного бухгалтера структурного підрозділу Яковлевої В.В., а також печатку «Станція Микитівка» Державного підприємства «Донецька залізниця», проте не містить номеру та дати видачі довідки, а також штампу підприємства, яке видало таку довідку. Між тим, достовірність викладеної інформації в довідці про заборгованість із виплати заробітної плати працівнику [PERSON] без номеру та дати викликає сумніви у суду, в якій зазначена наявність заборгованості за лютий-липень 2016 року у розмірі 10549,96 грн., в тому числі за лютий 2016 року нараховано 1733,48 грн., за березень 2016 року - 1697,00 грн., за квітень 2016 року - 1527,56 грн., за травень 2016 року - 1540,29 грн., за червень 2016 року - 709,87 грн., за липень 2016 року - 3341,76 грн. (а.с. 10), оскільки вказана інформація щодо заборгованості по заробітній платі спростовується інформацією із реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5 та ОК-7 відносно [PERSON] , наданою Бахмутсько-Лиманським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області на виконання ухвали суду від 18 лютого 2020 року, в якій зазначено, що страхувальником «Станція Микитівка» Державного підприємства «Донецька залізниця» [PERSON] нарахована заробітна плата за лютий 2016 року у розмірі 1733,48 грн., за березень 2016 року - 1697,00 грн., за квітень 2016 року - 1527,56 грн., за травень 2016 року - 0,00 грн., за червень 2016 року - 0,00 грн., за липень 2016 року - 0,00 грн. (а.с. 94-95). Таким чином, надана позивачкою довідка (а.с. 10) не може бути належним та допустимим доказом на підтвердження зазначеної позивачем заборгованості по заробітній платі АТ «Українська залізниця» перед позивачкою за спірний період. Тому суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних доказів в обґрунтування позовних вимог. Частиною першою статті 263 ЦПК України, визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Під час судового розгляду відповідачем не надано суду достовірних доказів щодо виплати заборгованості та відсутності заборгованості перед позивачем. З огляду на викладене, суд вважає, що доводи позивача є частково обґрунтованими щодо того, що розмір нарахованої, але не виплаченої позивачу заробітної плати за лютий 2016 року складає 1733,48 грн., за березень 2016 року - 1697,00 грн., за квітень 2016 року - 1527,56 грн., а всього за період з лютого 2016 року по квітень 2016 року у розмірі 4958,04 грн., що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу (а.с. 94-95). Відповідно до п. 11 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платники податків, зазначені у пункті 1 ч.1 статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум, зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення). Таким чином, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з лютого 2016 року по квітень 2016 року у розмірі 4958,04 грн. з подальшим утриманням податку та інших обов`язкових платежів. В задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати слід відмовити за недоведеністю вимог. При цьому, суд не бере до уваги доводи представника відповідача [PERSON] у відзиві на позовну заяву від 21 липня 2020 року щодо того, що [PERSON] у трудових відносинах з «Донецькою дирекцією залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» не перебувала, оскільки вони спростовуються вищенаведеними дослідженими у судовому засіданні доказами. Також суд вважає хибним посилання представника відповідача [PERSON] на те, що АТ «Укрзалізниця» не є правонаступником ДП «Донецька залізниця», виходячи з такого. Державну реєстрацію АТ «Укрзалізниця» здійснено 21 жовтня 2015 року. Згідно зі статутом, затвердженим постановою КМУ № 735, АТ «Укрзалізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, серед яких ДП «Донецька залізниця». Товариство набуває статусу юридичної особи з дня його державної реєстрації в установленому законом порядку. При реорганізації юридичної особи відбувається універсальне правонаступництво. При універсальному правонаступництві все майно особи як сукупність прав та обов`язків, які їй належать, переходить до правонаступника чи правонаступників, при цьому в цій сукупності переходять усі окремі права та обов`язки, які належали на момент правонаступництва правопопереднику незалежно від їх виявлення на той момент. Ухвалюючи рішення про реорганізацію, уповноважений орган юридичної особи спрямовує свою волю на передачу не окремого майна, прав або обов`язків, а усієї їх сукупності. У процедурі реорганізації підприємств залізничного транспорту у формі злиття все майно, права та обов`язки державних підприємств, які припиняються, переходять до правонаступника - АТ «Укрзалізниця». Держава не має права вилучити якусь частину майна, зокрема ту, що знаходиться на неконтрольованій території, і не передати її (частину) правонаступнику. Відповідно до частини п`ятнадцятої статті 37 Закону «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» (в редакції, що діяла станом на 21 жовтня 2015 року - дату реєстрації АТ «Укрзалізниця»), злиття вважається завершеним з моменту державної реєстрації новоутвореної юридичної особи та державної реєстрації припинення юридичних осіб, що припиняються у результаті злиття. Законом про особливості утворення Укрзалізниці, постановою КМУ № 200 передбачено наступні етапи проведення реорганізації: 1) інвентаризація майна юридичних осіб, які підлягають злиттю, та складення передавального акта, 2) затвердження статуту нової юридичної особи (АТ «Укрзалізниця»), 3) державна реєстрація АТ «Укрзалізниця»; 4) припинення державних підприємств залізничного транспорту. Передавальний акт складено 05 серпня 2015 року, державну реєстрацію АТ «Укрзалізниця» здійснено 21 жовтня 2015 року, однак припинення ДП «Донецька залізниця» не зареєстровано. Враховуючи, що відповідно до частини шостої статті 2 Закону про особливості утворення Укрзалізниці товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, правонаступництво не пов`язується з державною реєстрацією припинення підприємства залізничного транспорту, а кредиторам не надавалося право вимагати дострокового виконання вимог у порядку, передбаченому статтею 107 ЦК України, тобто всі їхні вимоги перейшли в повному обсязі до АТ «Укрзалізниця», датою виникнення універсального правонаступництва АТ «Укрзалізниця» щодо підприємств залізничної галузі, які припиняються шляхом злиття, слід вважати дату його державної реєстрації - 21 жовтня 2015 року, з якої воно є правонаступником ДП «Донецька залізниця». Такий висновок підтверджується і змістом статті 3 3акону про особливості утворення Укрзалізниці, яким установлено обмеження в діяльності Державної адміністрації залізничного транспорту України, підприємств залізничного транспорту, що реорганізовуються. Закон передбачає, що з дня прийняття рішення КМУ про утворення АТ «Укрзалізниця» і до його державної реєстрації Державна адміністрація залізничного транспорту України,підприємства залізничного транспорту, господарські товариства, 100 відсотків акцій (часток, паїв) яких належать державі та вносяться до статутного капіталу Товариства, не мають права без згоди центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту: вчиняти правочини, які можуть призвести до відчуження майна, вартість якого становить більше 5 відсотків балансової вартості активів Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту на день затвердження останнього балансового звіту; скорочувати чисельність працівників; здійснювати випуск цінних паперів, надавати позики; передавати нерухоме майно в оренду; передавати майно в заставу або безоплатне користування; придбавати акції (частки, паї) у статутному (складеному) капіталі господарських товариств. Ураховуючи, що такі обмеження встановлені саме до дати державної реєстрації АТ «Укрзалізниця», можна дійти висновку, що з дати державної реєстрації саме АТ «Укрзалізниця» має право на здійснення господарської діяльності та укладення відповідних правочинів, а не державні підприємства, які припиняються. Стаття 5 Закону про особливості утворення Укрзалізниці передбачає, що АТ «Укрзалізниця» провадить діяльність, у тому числі пов`язану з державною таємницею, до отримання необхідних ліцензій та інших документів дозвільного характеру на основі відповідних документів, отриманих підприємствами залізничного транспорту, у межах строку їх дії. Отже, уже з дня державної реєстрації АТ «Укрзалізниця» мало право здійснювати будь-які види господарської діяльності, які потребували ліцензій чи дозволів, на підставі ліцензій та інших дозвільних документів, отриманих підприємствами залізничної галузі, які знаходилися в процедурі припинення, включаючи ДП «Донецька залізниця». Отже доводи про те, що відсутність в ЄДР запису про припинення ДП «Донецька залізниця» свідчить про те, що правонаступництво не відбулося, є помилковими. Державна реєстрація рішення про припинення ДП «Донецька залізниця» була здійснена 25 листопада 2014 року. Якщо припустити, що правонаступництво настає лише з моменту державної реєстрації припинення юридичної особи, то це призведе до можливостей порушення прав кредиторів, які протягом значного періоду часу не зможуть звернутися з вимогами до новоствореної юридичної особи, яка отримає все майно правопопередника, але не буде нести відповідальність за його зобов`язаннями. Крім того, пунктами 51, 52 розділу ІІІ «Перехідні та прикінцеві положення» Закону про особливості утворення Укрзалізниці зі змінами, внесеними згідно із Законами №1787-VIIIвід 20 грудня 2016 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо підприємств залізничного транспорту, майно яких розташоване на території проведення антитерористичної операції» та № 2604-VIII від 18 жовтня 2018 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо підприємств залізничного транспорту, майно яких розміщене в районі відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, проведення антитерористичної операції», встановлено, що до проведення відповідно до законодавства інвентаризації і оцінки майна підприємств залізничного транспорту, що розміщене на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та затвердження передавального акта щодо цього майна Товариству як правонаступнику прав і обов`язків зазначених підприємств встановити мораторій на звернення стягнення на активи Товариства за зобов`язаннями таких підприємств. Мораторій на звернення стягнення на активи Товариства, встановлений згідно з пунктом 5-1 цього розділу, втрачає чинність після проведення відповідно до законодавства інвентаризації і оцінки майна підприємств залізничного транспорту, що розміщене на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та затвердження передавального акта щодо цього майна Товариству, але не пізніше ніж через шість місяців з дня припинення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях та відновлення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей. Ці норми також свідчать про перехід майна (прав та обов`язків) підприємств залізничного транспорту, розміщених на території проведення антитерористичної операції, до АТ «Укрзалізниця. Якщо вважати, що обов`язки таких підприємств не перейшли до АТ «Укрзалізниця», то введення мораторію позбавлене юридичного змісту. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що АТ «Укрзалізниця» є правонаступником ДП «Донецька залізниця» з дати державної реєстрації АТ «Укрзалізниця» - 21 жовтня 2015 року. Аналогічний висновок щодо правонаступництва викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 910/5953/17 (провадження № 12-98гс19). Отже АТ «Укрзалізниця» є належним відповідачем по справі. Щодо вимог позовної заяви про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 липня 2016 року по 01 листопада 2018 року у розмірі 42828,80 грн. суд зазначає наступне. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву вважав вимоги позивача необґрунтованими та такими, що суперечать чинному законодавству через відсутність вини відповідача, посилаючись на науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, копію якого додано до відзиву на позовну заяву (а.с. 111-115). Проте у даній справі спір виник щодо стягнення заборгованості, яка утворилася за період з лютого по липень 2016 року, тому суд не приймає як доказ наданий представником відповідача науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, оскільки в ньому зазначено, що починаючи з 17 березня 2017 року вини публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» у несвоєчасному розрахунку з робітниками немає. Згідно зі ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Як встановлено судом під час судового розгляду, позивач [PERSON] у жовтні 2016 року зверталася до відповідача із заявою про виплату заборгованості з заробітної плати. У грудні 2017 року вона звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. 22 грудня 2017 року Артемівським міськрайонним судом Донецької області видано судовий наказ про стягнення з ПАТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 10549,96 грн. Однак 07 лютого 2018 року ухвалою суду судовий наказ скасовано. Після цього позивач звернулася до суду з цим позовом 04 вересня 2018 року, тобто зі спливом більш ніж двох років після звільнення з роботи, яке мало місце 25 липня 2016 року. Відповідач заперечував проти позовних вимог у повному обсязі, а тому факт порушення цього права та сума середнього заробітку були встановлені судом лише під час судового розгляду. Як видно з матеріалів справи, позивача [PERSON] звільнено 25 липня 2016 року, тобто фактично затримка розрахунку виникла за період з 26 липня 2016 року (наступного дня після звільнення) по день ухвалення судом рішення - 28 липня 2020 року. Таким чином, за час затримки розрахунку з 26 липня 2016 року по 28 липня 2020 року кількість робочих днів складає 1001 робочий день. Суд не погоджується з наданим позивачем розрахунком середнього заробітку, оскільки він розрахований з урахуванням сум, які фактично повинні бути виплачені [PERSON] , а не з урахуванням сум нарахованої, але не виплаченої заробітної плати без утримання податку та інших обов`язкових платежів. Крім того, позивачем розраховано суму середнього заробітку з урахуванням середньогодинної заробітної плати позивача, однак, матеріали справи не містять відомостей щодо кількості відпрацьованих позивачем робочих годин за спірний період. Як видно з роз`яснень, викладених у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Тому при здійсненні розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд бере за основу відомості щодо нарахованої позивачу заробітної плати, викладені в індивідаульних відомостях про застраховану особу (а.с. 94-95), згідно з якими у березні 2016 року позивачу нараховано 1697,00 грн., у квітні 2016 року - 1527,56 грн. Таким чином, за березень та квітень 2016 року позивачу нараховано суму у розмірі 3224,56 грн., при цьому у березні та квітні 2016 року було 43 робочих дні. З урахуванням викладеного, середньоденний заробіток позивача складає 74,99 грн. (3224,56 грн. / 43 робочих дні = 74,99 грн.). Виходячи із середньоденного заробітку позивача у розмірі 74,99 грн., середній заробіток позивача за час затримки розрахунку з 26 липня 2016 року по 28 липня 2020 року складав би 75064,99 грн. (74,99 грн. х 1001 = 75064,99 грн.). Таким чином, визначена судом сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати (4958,04 грн.) є у п`ятнадцять разів меншою, ніж розрахована судом сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (75064,99 грн). З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у розмірі 26622 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Тому суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги про стягнення середнього заробітку, стягнувши з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 26622 грн. З урахуванням вищенаведеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з лютого 2016 року по квітень 2016 року у розмірі 4958,04 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 26622 грн. з подальшим утриманням з цих сум податку та інших обов`язкових платежів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог у розмірі 331,23 грн.

Outcome: partial