Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

03 січня 2003 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 28.09.2000 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] - недійсним та витребування зазначеного майна з чужого незаконного володіння.(т. 1, а.с. 3 - 4) 11 лютого 2003 року відповідач [PERSON] надала до суду заперечення на позов, у яких вказала, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 28.09.2000 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] є законним, вона, відповідно, є добросовісним покупцем зазначеної квартири, вважала позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.(т. 1, а.с. 68 - 69) 16 березня 2004 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про визнання за нею права власності на квартиру [ADDRESS], зазначена заява прийнята до сумісного розгляду судом. (т. 1, а.с. 76 - 77) 24 травня 2004 року від [PERSON] надійшли заперечення на зустрічний позов, в яких він зустрічний позов не визнав, проти його задоволення заперечував. Також, позивач уточнив позовні вимоги, а саме, просив визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS], виселити [PERSON] із зазначеної квартири. (т. 1, а.с. 104 - 111) Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2004 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 28.09.2000 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] - недійсним та витребування зазначеного майна з чужого незаконного володіння - відмовлено; у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання за нею права власності на квартиру [ADDRESS] - відмовлено. (т. 1, а.с. 186 - 187) Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10 лютого 2005 року, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2004 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до того ж суду іншому судді.(т. 1, а.с. 217 - 218) Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 05 червня 2007 року касаційна скарга [PERSON] відхилена, ухвала Апеляційного суду Одеської області від 10 лютого 2005 року залишена без змін. (т. 1, а.с. 233-234) 09 липня 2007 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 28.09.2000 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] - недійсним та витребування зазначеного майна з чужого незаконного володіння, та по зустрічному позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на квартиру. (т. 2, а.с. 1) 17 грудня 2007 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси задоволено клопотання відповідача [PERSON] про залишення позовної заяви до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на квартиру - без розгляду. (т. 2, а.с. 43) Також, 17 грудня 2007 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси задоволено клопотання відповідача [PERSON] про передачу цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння на розгляд до Малиновського районного суду м. Одеси (т. 2, а.с. 44), вказана ухвала було оскаржена [PERSON] Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2008 року апеляційна скарга [PERSON] залишена без розгляду. (т. 2, а.с. 54 - 55) 18 червня 2008 року цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння прийнята до провадження суддею Малиновського районного суду м. Одеси Целух А.П.(т. 2, а.с. 59) 22.07.2008 року [PERSON] звернувся до Апеляційного суду Одеської області із заявою про поновлення строку на оскарження ухвали Київського районного суду м. Одеси від 22.07.2008 року. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16 грудня 2008 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2007 року про передачу справи до Малиновського районного суду м. Одеси залишено без змін (т. 2, а.с. 128 - 129) Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24 березня 2010 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 28 січня 20010 року про забезпечення доказів залишено без змін (т. 2, а.с. 185-186) Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 02.07.2010 року по справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, з зупиненням провадження по справі. (т.2, а.с. 196) Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30.07.2010 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 02.07.2010 року повернуто [PERSON] Ухвалою Верховного суду України від 07.10.2010 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Верховного суду України від 06.07.2011 року ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30.07.2010 року в частині повернення апеляційної скарги [PERSON] на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 02.07.2010 року в частині зупинення провадження у справі скасовано. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22.08.2011 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 02.07.2010 року залишено без розгляду. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 09.11.2011 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 02.07.2010 року відхилено.(т.2, а.с 289) Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13.06.2012 року у задоволені позовних вимог [PERSON] відмовлено. (т.2, а.с. 304-305) Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27.07.2012 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (т.2, а.с. 318-319). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30.10.2012 року апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13.06.2012 року відхилено.(т.2, а.с 354-357) Ухвалою Верховного суду України від 30.11.2012 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (т.2, а.с. 378). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.07.2013 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, скасовано рішення Малиновського районного суду від 13.06.2012 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30.10.2012 року. (т.2. а.с. 401-403) В судовому засіданні від позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій [PERSON] уточнив позовні вимоги та просить суд: -- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], від 28.09.2000 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], -- витребувати квартиру за адресою: [ADDRESS] у [PERSON]; -- визнати за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS]; -- встановити факт самовільного вселення [PERSON] в квартиру за адресою: [ADDRESS]; -- після набрання законної сили виписати виконавчий лист, в якому вказати: про виселення [PERSON] з усіма мешкаючими разом з нею особами зі спірної квартири без надання іншої житлової площі, при виселенні скласти акт про наявність урядових нагород, орденів та медалей, предметів домашнього вжитку, меблі, ювелірних виробів, антикваріату та грошових цінностей, які за життя належали [PERSON], вселити [PERSON] в квартиру спадкодавця; -- направити за належністю заяву [PERSON] про порушення кримінальної справи відносно відповідачів. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує наступним. Спірна квартира [ADDRESS] належала на праві власності батьку позивача - [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 20.01.1992 року. 23.05.1995 року [PERSON] уклав договір довічного утримання з [PERSON], за умовами якого [PERSON] передав у власність [PERSON] належну йому квартиру, а [PERSON] зобов'язалась повністю довічно утримувати [PERSON] і залишити спірну квартиру у користуванні останнього. [PERSON] помер [INFO], про що відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої районної адміністрації, зроблено відповідний актовий запис № 1647. (т. 1, а.с. 85). Після смерті батька позивач, який є єдиним спадкоємцем, прийняв спадок в порядку та строк, передбачений ч. 2 ст. 549 ЦК України 18.05.2000 року. Після смерті [PERSON] квартира [ADDRESS] була продана [PERSON] відповідачу [PERSON], згідно договору купівлі-продажу від 28.09.2000 року. Рішенням Одеського апеляційного суду від 11.01.2002 року договір довічного утримання, укладений 23.05.1995 року між [PERSON] та [PERSON] був визнаний недійсним, оскільки [PERSON] з травня 1995 року по день смерті [INFO] був визнаний недієздатним рішеннями першої, апеляційної та касаційної інстанції судів України. Позивачем було подано позов до суду в січні 2003 року про витребування майно, яке вибуло втрачено власником за вини відповідачів, а саме право на спадок, який вибув з його володіння проти його волі, оскільки спірна квартира була продана [PERSON], яка не мала права її відчужувати, що підтверджується рішенням суду, яким договір довічного утримання від 23.05.1995 року був визнаний недійсним з моменту його укладення. Крім того, позивач посилається на те, що спочатку квартира було придбана у [PERSON] [PERSON], яка нібито не знала про його недієздатність, після чого, [PERSON] за змовою з [PERSON], використавши психічне захворювання [PERSON], заволоділи спірною квартирою і в 1998 році [PERSON] продала квартиру [PERSON] Вважає, що при укладені договору купівлі-продажу від 28.09.2000 року, [PERSON] була недобросовісним продавцем, а [PERSON] була недобросовісним покупцем. На підставі наведеного [PERSON] просив суд задовольнити позов та стягнути з [PERSON] судові витрати. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засідання заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON], вказуючи, що позовні вимоги безпідставні та не ґрунтуються на законі, оскільки [PERSON] є добросовісним набувачем - власником квартири, пояснила суду, що в 17.08.1998 році вона придбала по домашній угоді у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. угода була укладена в присутності [PERSON] та підлягала нотаріальному посвідченню. (т. 1, а.с. 78) Після смерті [PERSON] власником квартири стала [PERSON], в зв'язку з чим договір купівлі-продажу квартири був оформлений нотаріально між [PERSON] та [PERSON] Відповідачка [PERSON] стверджувала, що з 1998 року вона зі своєю сім'єю мешкає в спірній квартирі, виконала ремонтні роботи. Їй відомо, як зі слів самого [PERSON] так і зі слів [PERSON], що [PERSON] близьких родичів, окрім [PERSON], не мав, яка доглядала за утримувала [PERSON] Похованням [PERSON] також займалась [PERSON] Крім того, в матеріалах справи знаходиться довідка з П'ятої Державної нотаріальної контори за № 653 від 02.06.2004 року, про те, що після смерті [PERSON] ([INFO]) з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилася. (т. 1 а.с. 116) У томі 1 а.с. 145 знаходиться інша довідка з П'ятої Державної нотаріальної контори м. Одеси за № 664 від 04.06.2004 року. про те, що 18.05.2000 року була заведена спадкова справа після смерті [PERSON] Позивач [PERSON] жодного підтвердження про те, що він спадкоємець не надав, та не надав доказів у зв'язку із чим він не отримав свідоцтва про спадщину. Також відповідач [PERSON] та її представник не були присутні в судовому засіданні при проголошенні рішення суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та дату розгляду справи неодноразово повідомлялася, про причину неявки суду не повідомила. Згідно довідки адресно-довідкового бюро від 12.09.2007 року (т.2, а.с. 19) [PERSON] 01.07.2002 року знята з реєстрації за адресою: [ADDRESS], у зв'язку з переїздом до м. Москви Росії. Згідно відмітки мастера ЖКС «Чорноморський» від 16.04.2009 року на судовій повістці на ім'я [PERSON], направленій за адресою: [ADDRESS], вручити судову повістку не можливо, оскільки [PERSON] знята з реєстрації в липни 2002 року та на теперішній час не проживає за вказаною адресою. (т. 2, а.с. 135). Згідно відомостей адресно-довідкового бюро УМВС України в Одеській області від 22.04.2009 року, [PERSON] у м. Одесі та Одеській області не зареєстровано (т. 2, а.с. 136). Згідно відомостей адресно-довідкового бюро УМВС України в Одеській області від 23.10.2012 року, [PERSON] у м. Одесі та Одеській області зареєстрованим/знятим з реєстрації не значиться (т. 2, а.с. 349). Згідно відомостей адресно-довідкового бюро УМВС України в Одеській області від 24.09.2013 року, [PERSON] в Одеській області зареєстрованим/знятим з реєстрації не значиться (т. 3, а.с. 22). Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. Уразі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть учать у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Позивач в судовому засіданні відмовився опубліковувати за власні кошти оголошення в ЗМІ про виклик відповідача [PERSON] в судове засідання, посилаючись на те, що вона неодноразово приймала участь в судових засіданнях, повідомляючи свою думку під час розгляду справи №2-1339/1997 (т.1. а.с. 112, 202). Крім того, позивач неодноразово публікував оголошення про дату наступного судового засідання по справі (т.2, а.с. 27, 32), але це не призвело до явки [PERSON] в судове засідання. Враховуючи, що за весь час розгляду справи відповідач [PERSON] жодного разу не з'явилася в судове засідання, з метою не затягування розгляду справи суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності [PERSON] Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та надані сторонами письмові докази, суд вважає, що позов [PERSON] обґрунтований та підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із права власності, пов'язані з володінням, користуванням, розпорядженням своїм майном, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Цивільним кодексом України. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20.01.1992 року. 23.05.1995 року [PERSON] уклав договір довічного утримання з [PERSON], за умовами якого [PERSON] передав у власність [PERSON] належну йому квартиру, а [PERSON] зобов'язалась повністю довічно утримувати [PERSON] та зберігати в безоплатному користуванні [PERSON] спірну квартиру (т. 1, а.с. 27). [PERSON] помер [INFO], про що відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої районної адміністрації, зроблено відповідний актовий запис № 1647. (т. 1, а.с. 85) 28.09.2000 року [PERSON] з однієї сторони, і [PERSON], з іншої, уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири [ADDRESS], що складається з двох кімнат, житловою площею - 36,9 кв.м., загальною площею 57,7 кв.м. Згідно з п. 4 договору купівлі-продажу визначено, що відчужувана квартира у спорі не перебуває. (т. 1, а.с. 81) Рішенням Одеського апеляційного суду від 11.01.2002 року позов [PERSON] до [PERSON], Іллічівської райадміністрації м. Одеси про визнання недійсним договору довічного утримання, визнання незаконним розпорядження райадміністрації був задоволений частково. Визнано недійсним договір довічного утримання, укладений 23.05.1995 року між [PERSON] та [PERSON], оскільки на момент укладання договору довічного утримання [PERSON] знаходився в такому стані, коли не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати.(т. 1, а.с. 5 - 7) В 2003 році [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, вказавши на те, що рішенням Одеського апеляційного суду від 11.01.2002 року договір довічного утримання від 23.05.1995 року визнаний недійсним, в зв'язку з тим, що [PERSON] на момент його укладання внаслідок психічного захворювання не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. В результаті дій [PERSON] спадкове майно батька, а саме, спірна квартира вибула з володіння позивача. Через вказане [PERSON] вважає себе власником цієї квартири і бажає скористатися своїм правом власника по володінню, користуванню та розпорядженню власністю, але зробити цього не може. Згідно фотокопії спадкової справи № 163/2000 до майна померлого [PERSON], померлого [INFO], [PERSON] 18.05.2000 року звернувся до п'ятої Одеської державної нотаріальної контори з заявою № 205 про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті його батька - [PERSON] (т.1, а.с. 152-155). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.07.2013 року скасовано рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13.10.2012 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30.10.2012 року, якими було відмовлено в задоволені позовних вимог [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу від 28.09.2000 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] та витребування із незаконного володіння [PERSON] квартири [ADDRESS], а справу передано на новий розгляд суду першої інстанції . Так колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові вказує, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 28.09.2000 року, [PERSON] не знала і не могла знати, що [PERSON] буде визнано такою, що не має права здійснювати відчуження квартири, тобто є добросовісним набувачем. Погодившись із висновком суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що [PERSON] набула спірну квартиру у власність від особі, яка мала право її відчужувати, що позивач не довів належність йому квартири на час укладення оспорюваного договору відчуження квартири, а тому не має права на витребування квартири. Так, судом першої інстанції було правильно зазначено, що норма ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР не може застосовуватися, як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна чи осіб, які вважають себе власниками майна, про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндікаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ст. 145 ЦК УРСР. Згідно ст. 145 ЦК УРСР, якщо майно за плату придбане у особи, яке не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише у разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею. При цьому слід врахувати, що якщо майно було загублено власником, викрадено в нього чи вибуло іншим шляхом пози його волею, то воно підлягає поверненню власнику, хоча б добросовісний набувач і придбав річ оплатно. Це ж правило діє і тоді, коли річ вибула з володіння особи, якій власник передав її за договором. Головне, щоб майно вибуло з володіння власника не з його волі. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. [PERSON] як спадкоємець [PERSON] звернувся до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини 18.05.2000 року, тобто в межах строку, передбаченого ч. 2 ст. 459 ЦК УРСР. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або із застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Рішенням Одеського апеляційного суду від 11.01.2002 року договір довічного утримання від 23.05.1995 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] був визнаний недійсним, тобто він є недійсним з моменту вчинення, тому на час смерті продавця спірна квартира ввійшла до складу спадкового майна. У відповідності до п. 3 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом з п. 5 зазначеної Постанови вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Стаття 48 ЦК УРСР, чинного на час укладення спірного договору, встановлює загальне правило про те, що угода є недійсною у зв'язку з недодержанням в момент її вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності угоди. У цій статті визначено особливі правові наслідки недійсності угоди. Зокрема, по недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. За змістом зазначених норм та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Разом із тим реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороною недійсного правочину. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. 48 ЦК УРСР. Не підлягають також задоволенню за цим правилом позови власників майна чи осіб, які вважають себе власниками майна, про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири від 28.09.2000 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Гур'яновою Л.Г. 28.09.2000 р. за реєстровим № 1 - 4893 [PERSON] набула право власності на спірну квартиру. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 р. № 9 «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано у особи шляхом подання віндікаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК України. У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. У разі порушення цього права власник має право на підставі ст. 387 Цивільного кодексу України витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Вирішуючи позовні вимоги позивача щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, суд виходить з наступних мотивів. Статтею 387 Цивільного кодексу України передбачено цивільно-правовий засіб захисту права власності, а саме: право власника на віндикаційний позов. Таким є позов власника, що не володіє, до не власника, що незаконно володіє, про вилучення майна в натурі. При цьому слід зазначити, що предметом віндикаційного позову є не будь-яке майно, а лише те, яке визначене індивідуальними ознаками, і це випливає із сутності даного позову, спрямованого на повернення власнику того самого майна, що вибуло з його володіння. Крім цього, таке майно має бути збереженим в натурі і знаходитися у фактичному володінні іншої особи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 Цивільно-процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд зазначає, відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання, згідно зі ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала право відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Таким чином, за змістом зазначених норм та виходячи із загальних засад цивільного законодавства реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма cт.216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Тому, з урахуванням вищенаведеного не підлягають задоволенню позови власників майна чи осіб, які вважають себе власниками майна, про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндікаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України. Майно може бути повернуте за позовом власника про витребування майна на підстав ст.ст. 387, 388 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених цими статтями, тому що вони встановлюють спеціальні правила для захисту такого права. Таким чином судом повинно бути встановлено, чи вибуло майно з володіння власника або володіння особи, якій воно було передане власником у користування в силу зазначених обставин, а також чи придбав набувач це майно за відплатним договором, чи не знав та не міг знати він про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому за змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Враховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їх волі, а набувач - довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій не належить право його відчуження. Враховуючи наведене, оскільки [PERSON] набула права власності на спірну квартиру незаконно, так як продавець [PERSON] не мала права її відчужувати, тому позовні вимоги про витребування від [PERSON] спірної квартири, яка вибула з володіння позивача не з його волі, ґрунтуються на положеннях частини 1 статті 388 ЦК України та підлягають задоволенню. Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Суд зазначає, що відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб , визначений законами України. Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 ЦПК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначається в ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Право вибору способу захисту порушеного або оспорюваного права належить позивачеві відповідно до вимог ст.ст. 3, 11, 31 ЦПК України, тоді як перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду є обов'язком суду (стаття 4 ЦПК України). Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Також у пункті 23 вказаного пленуму Верховний суд України свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільному законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. Оскільки документи на право власності на спірну квартиру знаходяться у відповідача [PERSON], в оформленні спадщини державним нотаріусом було відмовлено [PERSON], у зв'язку з чим, з захистом свого порушеного права, позивач звернувся з позовом до суду. Статтею 41 Конституції України кожному надано право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 11 ЦПК України згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до норм ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. При цьому суд враховує, що згідно зі ст.177 ЦК України майном, як особливим об'єктом, вважаються, зокрема, річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є не споживною річчю, майнові права визнаються речовими правами. За нормами статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» від 12 травня 2001 року, майновими правами визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів, тощо) та права вимоги. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення нею дій, які можуть порушити йог право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 109 Житлового кодексу України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Що дає суду вважати виселення одним із способів захисту права особи в значенні п.2 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України. Таким чином, позивач має законне суб'єктивне право на витребування майна з чужого незаконного володіння. Суд зауважує, що позов про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння є речово-правовим позовом, який може бути пред'явлений лише у випадку відсутності між позивачем та відповідачем зобов'язальних правовідносин. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] відсутні будь-які правовідносини, які виникли стосовно володіння, користування спірним житловим приміщенням. Таким чином, суд вважає, що дії відповідача [PERSON], що полягають у безпідставному зайнятті на цей час належної позивачу квартири та обмеження останнього щодо доступу в спірну квартиру, порушують його право щодо володіння, розпорядження та користування цією квартирою, а саме перешкоджають йому у здійсненні прав власника, тому вимоги в цій частині та щодо вендикаційного позову підлягають задоволенню. Порушене право позивача підлягає відновленню шляхом виселення [PERSON] з усіма особами, яки мешкають разом з нею, із квартири [ADDRESS], без надання іншої житлової площі у зв'язку з не набуттям права на спірну квартиру у встановленому законом порядку. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо встановлення факту самовільного вселення [PERSON] в квартиру за адресою: [ADDRESS]; складання акту про наявність владних нагород, орденів та медалей, предметів домашнього вжитку, меблі, ювелірних виробів, антикваріату та грошових цінностей, які за життя належали [PERSON], суд виходив з того, що позивач не обґрунтував свої вимоги і не надав суду будь-яких належних доказів в підтвердження своїх вимог. Крім того, такий спосіб захисту прав позивача як складання акту, не передбачений діючим ЦК України. Відносно вимоги позивача щодо направлення за належністю заяви [PERSON] про порушення кримінальної справи відносно відповідачів, суд роз'яснює позивачі, що відповідно до ст. 314 КПК України, він може самостійно звернутися до правоохоронних органів з заявою про скоєння відносно нього кримінального правопорушення. Судові витрати по справі, що підтвержуються копіями квітанцій, які знаходяться у матеріалах цивільної справи (т.1, а.с. 1, 189, т.2 а.с. 26, 30, 31, 225, 248, 308, 311, 333, 365, т.3), у розмірі 1220,61 грн. підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача.

Outcome: partial