Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

04.09.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом ПрАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 11.02.2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода, в якій було пошкоджено належний [PERSON] автомобіль. Цивільна відповідальність винної в дорожньо-транспортній пригоді особи - водія [PERSON] була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «АХА Страхування». 12.02.2014 року подано письмове повідомлення про настання дорожньо-транспортної пригоди, а 12.12.2014 року - заяву про виплату страхового відшкодування. Страхова компанія виплатила страхове відшкодування, проте [PERSON] не погоджується з розміром цього відшкодування. Тому він просить стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» 20000 грн. недоплаченої суми страхового відшкодування, пеню за кожен день прострочення виплати відшкодування в розмірі 5352 грн. 33 коп., і передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних в розмірі 267 грн. 95 коп. та інфляційні витрати в розмірі 3160 грн. 86 коп., витрати, понесені у зв'язку з відновлення порушеного права в розмірі 3000 грн., що разом становить 31781 грн. 14 коп., а також судові витрати зі сплати судового збору. 25.02.2016 року до суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог, в якій він просить стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» 18791 грн. 88 коп. недоплаченої суми страхового відшкодування, пеню за кожен день прострочення виплати відшкодування в розмірі 9411 грн. 39 коп., і передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних в розмірі 537 грн. 50 коп. та інфляційні витрати в розмірі 6014 грн. 81 коп., витрати, понесені у зв'язку з відновлення порушеного права в розмірі 3000 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп., що разом становить 39842 грн. 78 коп. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, надавши пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність та необгрунтованість. Тому представник відповідача просила в задоволенні позову відмовити. Заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 11.02.2014 року в м. Львові на перехресті вулиці Скрипника та проспекту Червоної Калини сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої було пошкоджено належний позивачу автомобіль [NUMBER]. Постановою від 19.02.2014 року винним у настанні вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди визнано [PERSON], який, керуючи автомобілем марки «Рено» д.н.з. [NUMBER], порушив вимоги Правил дорожнього руху. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у відповідача згідно з полісом № АВ/3652104, дійсним з 30.05.2013 року до 30.05.2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно з положеннями ст. 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Згідно з положеннями п. 22.1 ст. 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Статтею 29 цього Закону визначено, що відшкодовуються витрати, повязані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Позивач в передбачений Законом строк звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування. За вимогами п. 36.2 ст. 36 Закону страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його, а у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик (МТСБУ) зобов'язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення. Згідно страхового акту від 20.01.2015 року відповідачем прийнято рішення про виплату позивачу страхового відшкодування в розмірі 12634 грн. 46 грн., про що позивача повідомлено листом від 20.01.2015 року за вих. № 628/18цв. Виплата страхового відшкодування відбулася, що не оспорюється сторонами. В той же час, позивач не погоджується з розміром страхового відшкодування та звернувся до суду. Вирішуючи позов, судом враховано, що згідно висновку № 110 від 17.03.2014 року експертного авто товарознавчого дослідження, проведеного за скеруванням від страхової компанії, ринкова вартість автомобілю до дорожньо-транспортної пригоди складала 37334 грн. 46 коп., а вартість відновлювального ремонту складає 40797 грн. 95 коп. Відповідно п. 30.1 ст. 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Враховуючи висновок № 110 від 17.03.2014 року експертного авто товарознавчого дослідження, ремонт автомобіля позивача є економічно необґрунтованим, отже, транспортний засіб позивача можна вважати фізично знищеним. За вимогами п. 30.2 ст. 30 Закону якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. На підставі цієї норми Закону відповідачем було визначено розмір страхового відшкодування як різницю між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, включаючи витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. При цьому вартість транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди було визначено за результатами онлайн-аукціону. Суд вважає, що такий спосіб визначення ринкової вартості транспортного засобу не ґрунтується на вимогах закону. Так, оцінка майна - це процес визначення його вартості за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, вказаними у ст. 9 Закону «Про оцінку майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності», і є результатами практичної діяльності суб'єкта оцінної діяльності. У свою чергу, ст. 5 того ж Закону зазначає, що суб'єктами оцінної діяльності є: 1) суб'єкти господарської діяльності - зареєстровані в установленому порядку Фізичні особи (СПД)» , а також юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, і які отримали сертифікат суб'єкта оцінної діяльності відповідно до цього Закону; 2) органи державної влади, що отримали повноваження на здійснення оцінної діяльності. Таким чином, для визначення ринкової вартості транспортного засобу необхідна наявність належним чином оформленого експертного висновку, складеного суб'єктом оціночної діяльності на підставі Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24.11.2003 року № 142/5/2092. Саме ця Методика застосовується для визначення ринкової вартості колісного транспортного засобу. Відповідно п. 7.4 Методики середня ринкова ціна колісного транспортного засобу - величина, яка визначається статистичними методами, еквівалентна найбільш вірогідній вартості продажу (пропозиції до продажу), сукупності КТЗ визначеної моделі з відповідними строком експлуатації і пробігом на визначений момент часу, у конкретному регіоні чи місцевості з дотриманням вимог, що відповідають поняттю «ринкова вартість». Тобто, ринкова ціна має визначатися відповідним спеціалістом за допомогою статистичних методів та повинна бути оформлена у вигляді експертного висновку. Застосування результатів онлайн-аукціону для визначення ринкової вартості транспортного засобу діючим законодавством не передбачено. Виходячи зі змісту п.п. 2.2, 7.19 Методики результати онлайн-аукціону можуть використовуватися лише при визначенні утилізаційної вартості, тобто грошової суми, яку передбачається одержати від продажу не придатного для експлуатації за прямим функціональним призначенням транспортного засобу для альтернативного використання його справних і придатних до експлуатації складників. Саме за утилізаційну вартість може прийматися ціна продажу аналогічного транспортного засобу. Проте, розмір утилізаційної вартості не впливає на розмір страхового відшкодування, оскільки лише ринкова вартість транспортного засобу береться до уваги в разі визначення заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди збитків. Тому суд приходить до висновку, що розмір страхового відшкодування визначено відповідачем не вірно та враховуючи висновок № 3777 від 30.12.2015 року судової автотоварознавчої експертизи має становити 31363 грн. 17 коп. з наступного розрахунку: 37334 грн. 46 коп. (ринкова вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди за висновком № 110 від 17.03.2014 року експертного авто товарознавчого дослідження) - 5971 грн. 29 коп. (ринкова вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди за висновком № 3777 від 30.12.2015 року судової автотоварознавчої експертизи) + 300 грн. (витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди). 20.01.2015 року позивачеві було сплачено страхове відшкодування в розмірі 12634 грн. 46 коп. Доказів того, що позивач отримав страхове відшкодування в меншому розмірі, ніж 12634 грн. 46 коп., суду не надано. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню недоплачена сума страхового відшкодування в розмірі 18728 грн.71 коп., яка розраховується наступним чином: 31363 грн. 17 коп. (сума страхового відшкодування, яка підлягає виплаті) - 12634 грн. 46 коп. (фактично виплачена сума страхового відшкодування). Пунктом 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів» передбачено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика особі (МТСБУ), яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного Банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Виплата страхового відшкодування не в повному обсязі знайшла своє підтвердження в судовому засіданні. Тобто, має місце прострочення виплати. В п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів, про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу страхувальника зобов'язаний сплатити йому суму страхового відшкодування з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. 20.01.2015 року мала місце виплата страхового відшкодування не в повному обсязі. Тому позивач має право на отримання пені за період з дня, коли страхове відшкодування мало бути виплачено, тобто з 12.03.2015 року. Розмір пені за період з 12.03.2015 року по 23.02.2016 року становить 9379 грн. 75 коп. Частиною 2 ст. 625 ЦК України дійсно передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, при вирішенні питання застосування передбаченої ст. 625 ЦК України відповідальності за порушення грошового зобов'язання слід чітко визначити, на які зобов'язання поширюється ця норма Закону. Згідно ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Передбачені вказаною нормою 3% річних за невиконання грошового зобов'язання, розраховані наступним чином: - недоплачена сума страхового відшкодування складає 18728 грн. 71 коп.; - 3% річних на день складають 1 грн. 28 коп. (15567,77 грн. х 3% / 365 днів); - з останнього дня, коли страхове відшкодування мало бути виплачено, по день фактичної виплати минуло 348 днів (з 12.03.2015 року по 23.02.2016 року); - 3% річних за весь час прострочення становлять 535 грн. 69 коп. (18728,71 х 3% / 365 днів року х 348 дів прострочення). Передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні витрати за невиконання грошового зобов'язання, розраховані наступним чином: - період прострочення - з березня 2015 року до лютого 2016 року; січеньлютийбере-зенькві-теньтра-веньчер-веньлипеньсер-пеньвере-сеньжов-теньлисто-падгру-день 2015 110,8114,0102,2100,499,0099,20102,398,70102,0100,7 20161,009 - 1,140 х 1,022 х 1,004 х 0,990 х 0,992 х 1,023 х 0,987 х 1,020 х 1,007 х 1,009 = 1,12021 х 100 = 120,21 - 100 = 20,21; - величина приросту споживчих цін (інфляції) за період зі період з березня 2015 до лютого 2016 року - 20,21; - інфляційні витрати становлять: 20,21 х 18728,71 грн. / 100 = 3785,07 грн. Таким чином, позивач має право на отримання від відповідача пені в розмірі 9379 грн. 75 коп., 3% річних в розмірі 535 грн. 69 коп. та інфляційних витрат за невиконання грошового зобов'язання в розмірі 3785 грн. 07 коп. Вирішуючи позовну вимогу про відшкодування витрат, які позивач зазнав у зв'язку з відновленням свого порушеного права, суд виходить з наступного. Частиною 1 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. В п. 1 ч. 2 цієї статті зазначено, що збитками є, зокрема, витрати, яких особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Виплата страхового відшкодування не в повному обсязі, змусила позивача звертатися до суду за захистом свого права. Позивач в позовній заяві та представник позивача в судовому засіданні зазначали, що позивачем понесено затрати та юридичну допомогу для захисту свого права на загальну суму 3000 грн. на підставі договору з ТОВ «Автопоміч» від 25.08.2015 року. Позивач просить стягнути з відповідача вищезазначені витрати. На підтвердження цієї позовної вимоги позивачем надано копію договору про надання юридичних послуг з ТОВ «Автопоміч» від 25.08.2015 року, акт виконаних робіт від 23.02.2016 року, розрахунок розміру правової допомоги та копію квитанції від 24.02.2016 року про оплату позивачем 3000 грн. наданих за цим договором послуг. Суд вважає доведеними понесені позивачем затрати та юридичну допомогу для захисту свого права та не вбачає підстав для відмови в задоволенні вимоги щодо стягнення цих витрат з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи (ст. 79 ЦПК України). До витрат, пов'язаних з розглядом справи, відносяться, зокрема, витрати, пов'язані із залученням спеціалістів та проведенням судових експертиз. Під час звернення до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 317 грн. 82 коп., що підтверджується квитанцією від 31.08.2015 року. З приводу збільшення позовних вимог позивачем додатково сплачено судовий збір в розмірі 233 грн. 38 коп., що підтверджується квитанцією від 24.02.2016 року. Також позивачем оплачено проведення експертизи, вартість якої складає 1536 грн. і підтверджується квитанцією від 20.11.2015 року. Беручи до уваги, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідач повинен відшкодувати позивачу понесені ним судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам. На підставі викладеного,

Outcome: partial