Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-30 00:00:00

03.08.2017 року [PERSON] , від імені та в інтересах якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяв [PERSON] , звернувся в суд із позовом до Нововодолазької селищної ради «Про визнання права власності на спадщину» (вхідний № 1738/17-вх), на обґрунтування якого зазначив, що [INFO] помер [PERSON] , який за життя склав заповіт та заповів йому усе своє майно, де б воно не було, і на все те, що він матиме право після смерті. Заповіт не змінено та не скасовано. Отже, залишилась спадщина у вигляді житлового будинку, загальною площею 53,2 м2, житловою площею 27,0 м2, допоміжною площею 26,2 м2, з надвірними будівлями, що розташований за адресом: [ADDRESS] , а саме: житловий будинок (літера «А-1»); веранда (літера «а»); ганок (літера «а1»); сарай (літера «б»); гараж (літера «Б»); погріб (літера «М»); сарай (літера «В»); сарай (літера «З»); гараж (літера «Ж»); сарай (літера «Д»); сарай (літера «д»); вбиральня (літера «Л»); сарай (літера «Е»); колодязь (літера «К»); ворота з хвірткою (літера «N»), огорожа (літера «N1»); огорожа (літера «N2»), що належала померлому на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок (домоволодіння), видане 18 травня 1992 року Виконкомом Знам`янської сільської ради народних депутатів Нововодолазького району на колгоспний двір. В шестимісячний термін з дня смерті [PERSON] позивач звернувся до приватного нотаріуса Нововодолазького районного нотаріального округу Краснопьорової О. Ф. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, й нотаріус видав свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку (пай), але на зазначене домоволодіння ні, у зв`язку із тим, що в правовстановлюючому документі на житловий будинок зазначено, що він віднесений до категорії колгоспних дворів, головою якого був [PERSON] . Просив визнати за ним, [PERSON] , [INFO] , право власності в порядку спадкування за заповітом після померлого [INFO] [PERSON] на житловий будинок, загальною площею 53,2 м2, житловою площею 27,0 м2, допоміжною площею 26,2 м2, з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а саме на: житловий будинок (літера «А-1»); веранду (літера «а»); ганок (літера «а1»); сарай (літера «б»); гараж (літера «Б»); погріб (літера «М»); сарай (літера «В»); сарай (літера «З»); гараж (літера «Ж»); сарай (літера «Д»); сарай (літера «д»); вбиральню (літера «Л»); сарай (літера «Е»); колодязь (літера «К»); ворота з хвірткою (літера «N»), огорожу (літера «N1»); огорожу (літера «N2») (а. с. 4 5). Розпорядженням керівника апарату суду Столяренка С. В. № 722 від 14.09.2018 року призначено повторний автоматизований розподіл справи й згідно з відповідним протоколом, обліково-статистичною карткою справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, справу передано на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (а. с. 52, 53, 54 57). 23.10.2018 року представник позивача [PERSON] [PERSON] звернувся до суду із відповідною заявою (вхідний № 5152/18-вх) про витребування доказів по справі, а саме: у приватного нотаріуса Нововодолазького району Харківської області Краснопьорової О. В. спадкової справи після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ,- яка задоволена й на підставі ухвали суду копія справи витребувана, долучена до матеріалів справи та досліджена в ході судового розгляду (а. с. 62, 65 68, 72 - 91). 31.01.2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із відповідною заявою (вхідний № 626/20-вх) про витребування доказів по справі, а саме: у державного нотаріуса Нововодолазького району Харківської області відомостей про наявні спадкові справи та заповіти після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , - яка задоволена й на підставі ухвали суду інформація витребувана, долучена до матеріалів справи та досліджена в ході судового розгляду (а. с. 127, 131 133, 136 - 139). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, причину своєї неявки не повідомив, однак надав заяву, зареєстровану за вхідним № 1253/20-вх від 27.02.2020 року, про розгляд справи за його відсутності (а. с. 140). Представник позивача Мезін В. В., що діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності (бланк серії НМЕ 249662) у судове засідання також не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки не повідомив, однак надав заяву, зареєстровану за вхідним № 6392/18-вх від 11.12.2018 року, з проханням справу розглянути за його відсутності та відсутності позивача (а. с. 16, 17, 102). Представник відповідача - Нововодолазької селищної ради - у судове засідання теж не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки не повідомив, однак селищний голова Єсін О. С. надіслав лист, зареєстрований за вхідним № 5117/18-вх від 23.10.2018 року, з проханням справу розглянути за їх відсутності, зазначивши, що вони не заперечують проти задоволення позову (а. с. 63). Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі частини 3 статті 211 наведеного кодифікованого акту України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання учасниками справи особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони та їх представники посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому справа перебуває на розгляді належного суду. Крім того, згідно з пунктом 9 частини 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями) справи у судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання нею чинності. Таким чином, ця цивільна справа підлягає розгляду за правилами, визначеними Цивільним процесуальним кодексом України в редакції, яка набрала чинності з 15.12.2017 року. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно з частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тому суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно частини 2 статті 77 та частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Як убачається зі Свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] ), виданого Знам`янською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 09.12.2015 року, [PERSON] помер [INFO] у віці 75 років у селі Круглянка Нововодолазького району Харківської області, про що 09.12.2015 року складено відповідний актовий запис № 20 (а. с. 14, 73). Відповідно до Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 18.03.1992 року, виданого Виконавчим комітетом Знам`янської сільської ради на підставі рішення виконкому Знам`янської сільської ради народних депутатів № 18 від 09.10.1991 року, домоволодіння в цілому, яке знаходиться за адресом: [ADDRESS] ,- дійсно належить на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого є [PERSON] (а. с. 8). З технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовлений станом на 15.12.2016 року КП «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро», вбачається, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (літера «А-1»), що має загальну площу 53,2 м2 та житлову 27,0 м2, й складається з: веранди (літера «а»), ганку (літера «а1»), сараїв (літери «б», «В», «З», «Д», «Е»), погребу (літера «М»), гаражу (літера «Ж»), вбиральні (літера «Л»), колодязя (літера «К»), воріт з хвірткою (літера «N»), огорожі (літери «N1» та «N2») (а. с. 10 - 13). Згідно із Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 17.09.2016 року приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Краснопьоровою О. Ф. в межах спадкової справи № 29/2016 та зареєстрованим в реєстрі за № 1041, нотаріусом зазначено, що на підставі заповіту, посвідченого державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвською Т. М. 30.07.2012 року, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , померлого [INFO] , є [PERSON] . Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з земельної ділянки (кадастровий номер 6324280500:02:000:0126), розташованої на території Знам`янської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (рілля) (а. с. 9). Зі спадкової справи № 29/2016 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , розпочатої 16.04.2016 року приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Краснопьоровою О. Ф., вбачається, що: -16.04.2016 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Краснопьорової О. Ф. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , за заповітом, посвідченим но його користь державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвською Т. М. 30.07.2012 року за реєстровим № 975, яким він заповів усе своє майно [PERSON] . Спадкоємців із обов`язковою часткою у спадщині не має (а. с. 72); -згідно із довідкою, наданою за підписом сільського голови Знам`янської сільської ради Нововодолазького району Харківської області Столяренка В. М. та зареєстрованої за вихідним № 151 від 15.04.2016 року, померлий [PERSON] , [INFO] , постійно проживав і буз зареєстрований в [ADDRESS] з 21.10.1996 року і по день смерті. Проживав один (а. с. 74); -відповідно до заповіту (бланк серії ВРТ № 260804), посвідченого 30.07.2012 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Змієвською Т. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 975, [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все його майно де б таке не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті та на що він за законом буде мати право, він заповів [PERSON] , [INFO] , що мешкає в [ADDRESS] (а. с. 78); -з Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 43617213, наданого 16.04.2016 року об 11 годині 05 хвилин приватним нотаріусом Краснопьоровою О. Ф., вбачається, що до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис, параметрами якого є: реєстрація заповіту, номер у спадковому реєстрі 53163389 (номер у нотаріуса 975), викладений на бланку серії ВРТ № 260804, що зберігається у приватного нотаріуса Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Краснопьорової О. Ф., спадкодавцем у ньому зазначено [PERSON] , [INFO] , уродженця села Федорівка Нововодолазького району Харківської області (а. с. 77); -Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 43616892 від 16.04.2016 року, виданої об 11 годині 28 хвилин приватним нотаріусом Краснопьоровою О. Ф. (параметри пошуку [PERSON] ), підтверджено відсутність інформації (а. с. 76); -17.09.2016 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Краснопьорової О. Ф із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями, розташованим за адресом: [ADDRESS] ,- та на земельні ділянки, площею 4,4332 гектарів (кадастровий номер 6324280500:02:000:0126), площею 0,3721 гектарів (кадастровий номер 6324280500:02:000:0535) та площею 0,2510 гектарів (кадастровий номер 6324280503:00:000:0061), що розташовані на території Знам`янської сільської ради Нововодолазького району Харківської області (а. с. 81); -відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 17.09.2016 року, посвідчених приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Краснопьоровою О. Ф., та зареєстрованих в реєстрі за № 1041, № 1042 та № 1043, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , 1940 року народження, померлого [INFO] , зокрема, а) земельної ділянки, площею 4,4332 гектарів, кадастровий номер 6324280500:02:000:0126 (рілля); б) земельної ділянки, площею 0,3721 гектарів, кадастровий номер 6324280500:02:000:0535 (пасовища); в) земельної ділянки, площею 0,2510 гектарів, кадастровий номер 6324280503:00:000:0061 (сіножаті); що розташовані на території Знам`янської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, є [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресом: [ADDRESS] (а с. 88 - 90); -постановою приватного нотаріуса Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Краснопьорової О. Ф., зареєстрованою за вихідним № 365/02-31 від 17.09.2016 року, убачається, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресом: [ADDRESS] ,- оскільки в правовстановлюючому документі на нього зазначено, що він належить на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого є [PERSON] . Правовідносини щодо майна колгоспного двору регулювались статтями 120 - 126 Цивільного кодексу Української РСР, які втратили чинність на підставі Закону України № 3718-12 від 16.12.1993 року. Внесені зміни до чинного на той час законодавства не передбачали правонаступництва прав та обов`язків щодо майна колгоспного двору іншими суб`єктами цивільних відносин, визначені у статті 2 Цивільного Кодексу України, а саме фізичні та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Таким чином, колгоспний двір не є суб`єктом цивільних правовідносин (а. с. 15, 91). З довідки, виданої Федорівським старостинським округом № 7 Нововодолазької селищної ради за вихідним № 187 від 29.10.2018 року, убачається, що померлий [INFO] [PERSON] , [INFO] , з 16.12.1993 року й по день смерті був зареєстрований та проживав у домоволодінні, розташованому за адресом: [ADDRESS] . При цьому до часу смерті дружини [PERSON] , [INFO] , тобто до [INFO] , мешкав у домоволодінні разом із нею (а. с. 93). Як убачається зі Свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] ), виданого Знам`янською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 24.05.2012 року, [PERSON] померла [INFO] у віці 67 років у селищі міського типу Нова Водолага Харківської області, про що 24.05.2012 року складено відповідний актовий запис за № 6 (а. с. 128). Відповідно до відомостей, що містить у собі Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (Заповіти/спадкові договори) № 59596187, видана 26.02.2020 року о 12 годині 58 хвилин четвертою Харківською міською державною нотаріальною конторою (колишня Четверта Харківська державна нотаріальна контора) за параметри пошуку [PERSON] , належна до справи інформація відсутня (а. с. 138 - 139). Натомість з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 59596220, виданої 26.02.2020 року о 12 годині 59 хвилин четвертою Харківською міською державною нотаріальною конторою (колишня Четверта Харківська державна нотаріальна контора) за параметрами пошуку [PERSON] , померла у 2012 році, наявна інформація щодо заведення спадкової справи № 53162780 (номер у нотаріуса 175), заведеної 30.07.2012 року Нововодолазькою нотаріальною конторою, в межах якої 05.12.2012 року видано свідоцтво про право на спадщину (бланк серії ВТВ 075486) із реєстрацією у спадковому реєстрі за № 53867287 (у нотаріуса 1710) (а. с. 137). Відтак, позивачем доведено факт наявності існування спора про право, що слід розв`язувати у судовому порядку. Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями), Цивільного кодексу Української РСР № 1540-VI від 18.07.1963 року (із змінами та доповненнями) та Закону України «Про власність» № 697-XII від 07.02.1991 року (із змінами та доповненнями). Ухвалюючи це рішення, суд виходить з положень частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина 5 статті 11 цивільного кодифікованого акту України). Приписами статей 1216 та 1217 Цивільного кодексу України обумовлено, що спадкуванням, яке може здійснюватися за заповітом або за законом, є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з правилами частини 1 та 2 статті 1220 цього ж кодексу спадщина відкривається внаслідок смерті, а часом її відкриття вважається день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть, що виданий відповідним державним органом реєстрації актів цивільного стану. При цьому, частиною 1 статті 1222 Цивільного кодексу України обумовлено, що спадкоємцями можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а згідно із змістом частини 1 статті 1223 зазначеного останнім нормативно-правового кодифікованого акту України - право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Отже, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі його відсутності право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 Цивільного кодексу України (частини 1 та 2 статті 1223 цього кодексу). Як констатують норми права, які містяться у статті 1233, частині 1 статті 1235 та частинах 1 і 2 статті 1236 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, яким заповідач призначає спадкоємця (одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин) та охоплює права та обов`язки, що йому належать на момент складення заповіту, а також ті права і обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. При цьому заповіт може бути складений щодо усієї спадщини або її частини. Таким чином, в ході судового розгляду справи встановлено, що спадкодавець [PERSON] помер [INFO] . З часу його смерті відкрилась спадщина, спадкування щодо якої здійснювалось за заповітом, посвідченим 30.07.2012 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Змієвською Т. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 975. Вказаний факт убачається зі Свідоцтв про право на спадщину за заповітом, які видані 17.09.2016 року в межах спадкової справи № 29/2016 та посвідчені приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Краснопьоровою О. Ф. й зареєстровані в реєстрі за № 1041, № 1042 та № 1043, де зафіксовано, що спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , 1940 року народження, померлого [INFO] , є [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресом: [ADDRESS] ,- й спадщина, на яку видані свідоцтва складається із земельної ділянки, площею 4,4332 гектарів, кадастровий номер 6324280500:02:000:0126 (рілля); земельної ділянки, площею 0,3721 гектарів, кадастровий номер 6324280500:02:000:0535 (пасовища); земельної ділянки, площею 0,2510 гектарів, кадастровий номер 6324280503:00:000:0061 (сіножаті),- що розташовані на території Знам`янської сільської ради Нововодолазького району Харківської області. Норма права, передбачена статтею 1241 Цивільного кодексу України, зобов`язує суд встановлювати у разі спадкування за заповітом наявність осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Такими особами є: малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдовець) та непрацездатні батьки. Ретельно перевіривши матеріали спадкової справи № 29/2016 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , розпочатої 16.04.2016 року приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Краснопьоровою О. Ф., а також ураховуючи докази, зібрані в рамках цієї цивільної справи, суд достеменно встановив, що на час відкриття спадщини осіб, які б відповідали вимогам, визначеним частиною 1 статті 1222 Цивільного кодексу України, у [PERSON] не було. Тому єдиним законним спадкоємцем щодо усього майна померлого [INFO] [PERSON] є [PERSON] , [INFO] , який одержав право на спадкування за заповітом, посвідченим 30.07.2012 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Змієвською Т. М. (реєстровий № 975), що на час відкриття спадщини спадкодавцем змінений або скасований не був. Частинами 1, 2 та 5 статті 1268 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємиць за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частинами 1, 2 та 5 статті 1268 цього ж кодексу визначено, що спадкоємиць за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Зі змісту частини 1 статті 1270 вказаного нормативно-правового акту убачається, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємиць, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частини 1 і 2 статті 1269 цивільного процесуального кодифікованого закону України). Вказані вимоги позивачем [PERSON] виконані у повній відповідності із приписами матеріального закону, підстав для його усунення від спадщини, визначених статтею 1224 Цивільного кодексу України, не встановлено, а тому суд вважає доведеним те, що він є таким, який прийняв спадщину за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] . Спадкоємиць який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, відсутність якого не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частини 1 і 3 статті 1296 Цивільного кодексу України). Одночасно й вимоги частини 1 статті 1297 цього ж кодексу, зобов`язують спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, звернутись до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Доказом виконання позивачем [PERSON] цього припису закону є не тільки наявність вище зазначених свідоцтв про право на спадщину за заповітом, а й отримання ним Постанови приватного нотаріуса Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Краснопьорової О. Ф., зареєстрованої за вихідним № 365/02-31 від 17.09.2016 року, якою тому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресом: [ADDRESS] ,- оскільки в правовстановлюючому документі на нього зазначено, що він належить на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого є [PERSON] . Відповідно до положень статей 1 і 34 Закону України «Про нотаріат» № 3425-ХІІ від 02.09.1993 року (із змінами та доповненнями) видача свідоцтва про право на спадщину визнається нотаріальною дією, яка вчиняється нотаріусами. На час звернення позивача до нотаріуса щодо видачі йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом, порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України регламентований відповідним Наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року (із змінами та доповненнями), підпункт 1.2. пункту 1 глави 10 розділу ІІ якого обумовлює, що при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Вирішуючи питання щодо наявності у складі спадщини померлого [INFO] [PERSON] житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресом: [ADDRESS] ,- суд ураховує таке. Склад спадщини (уся або її конкретна частина) охоплюється заповітом спадкодавця, який обов`язково долучається до спадкової справи. Підстави виникнення права власності на нерухомість у суб`єкта власності кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час його виникнення. З позовної заява та постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії убачається, що житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресом: [ADDRESS] ,- належить на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого є [PERSON] . Стаття 1218 Цивільного кодексу України роз`яснює, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як убачається з положень частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Норми права, що містяться у частині 1 статті 328 зазначеного вище кодексу визначають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відтак, з огляду на зміст Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого 18.03.1992 року Виконавчим комітетом Знам`янської сільської ради на підставі рішення виконкому Знам`янської сільської ради народних депутатів № 18 від 09.10.1991 року, домоволодіння в цілому, яке знаходиться за адресом: [ADDRESS] ,- дійсно належить на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого є [PERSON] , й право власності на нього зареєстроване 18.03.1992 року Малим державним підприємством технічної інвентаризації в реєстровій книзі за № 1-30 (а. с. 8). Таким чином, суд робить обґрунтований висновок про те, що вказана нерухомість відноситься до суспільної групи господарств колгоспний двір, головою якого був [PERSON] . Правове регулювання зазначеної суспільної групи господарств на час реєстрації права власності на нього регламентується Цивільним кодексом Української РСР № 1540-VI від 18.07.1963 року (із змінами та доповненнями), який у своїй статті 120 (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) визначав, що колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Крім того, частиною 2 статті 123 зазначеного вище кодексу передбачено, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Також статтями 16 і 17 Закону України «Про власність», що був чинним на час придбання спірного домоволодіння у власність колгоспного двору, обумовлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Відповідно до роз`яснень, викладених в пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (із змінами та доповненнями), убачається, що згідно зі статтею 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування. Згідно із статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-ІV від 01.07.2004 року право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Тобто, право власності на нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його виникнення, і є офіційним визнанням державою такого права. Аналогічний висновок за своїм змістом міститься й у сформульованій правовій позиції Верховного Суду України, висловленої у своїй постанові від 13.06.2012 року при розгляді справи № 6-54цс12 та обов`язкової для застосування усіма судами нашої держави, від якого на цей час Верховний Суд не відійшов. Так, відповідність правовстановлюючих документів визначається судом відповідно до законодавства, чинного на час набуття власності на житловий будинок, зокрема, Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Заступником Міністра комунального господарства Української РСР Романовим В. 31.01.1966 року, погодженої Заступником Голови Верховного суду Української РСР Сіденком Р. 15.01.1966 року та такої, що втратила чинності на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу № 56 від 13.12.1995 року. Згідно з пунктами 10, 18, 20, 30 вказаної Інструкції, а також пункту 16 додатку № 1 до неї «Перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, видане 18.03.1992 року Виконавчим комітетом Знам`янської сільської ради на підставі рішення виконкому Знам`янської сільської ради народних депутатів № 18 від 09.10.1991 року, повністю відповідає вимогам тогочасного законодавства з цього питання. Окрім того, відповідно до змісту пунктів 1 і 5 встановлюючої (описової) частини Постанови Ради Міністрів Української РСР № 105 від 11.03.1985 року «Про порядок державного обліку житлового фонду» встановлений єдиний порядок державного обліку житлового фонду, відповідно до якого державний облік житлового фонду, незалежно від його належності, здійснюється за єдиною для Союзу РСР системою на основі реєстрації і технічної інвентаризації житлового фонду, яка проводяться за рахунок коштів підприємств, установ, організацій і громадян, у віданні (власності) яких перебуває житловий фонд. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 3.1. Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування, обговореного на засіданні Пленуму 01.03.2013 року та надісланого відповідним листом № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, звернув увагу суддів нижчих інстанцій на те, що якщо право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, а нотаріус в супереч приписам статті 67 Закону України «Про нотаріат» відмовляє в оформленні права й видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину, то виникає цивільно-правовий спір, який підлягає розглядові у позовному провадженні. При цьому, суддям також слід пам`ятати, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, який має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Отже, ураховуючи приписи статті 1218 Цивільного кодексу України щодо входження до складу спадщини усіх прав та обов`язків, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, беручи до уваги, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку, перевіривши та проаналізувавши фактичні та правові підстави виникнення права власності [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS] , суд доходить до висновку про те, що наданих позивачем та наявних в матеріалах справи, в тому числі й витребуваних за клопотанням їх сторони, доказів недостатньо для формування висновку про те, що вказане домоволодіння, яке є власністю колгоспного двору в цілому, належало померлому спадкодавцю на праві власності із однією цілою часткою й увесь входить до спадкової маси та може буди успадкований його спадкоємцем за заповітом [PERSON] . Зважаючи на таке, позивачем у законний та процесуальний спосіб не доведено, що: 1)на час реєстрації права власності на спірний колгоспний двір в його членах була тільки одна особа його голова [PERSON] , оскільки з наявних у суду документів вбачається, що спадкодавець був одружений з [PERSON] , [INFO] , померлою [INFO] , яка до часу своєї смерті мешкала з ним у спірному будинку; 2)на час смерті [PERSON] спірне домоволодіння, яке віднесене до суспільної групи господарств колгоспний двір - належало йому на праві власності із однією цілою часткою, оскільки при спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна, й з огляду на зміст законодавства про власність особи майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, та майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Отже, без доведення вказаних обставин, суд не в змозі визначитись із розміром частки спірного домоволодіння, на яке прохає визнати право власності в порядку спадкування за заповітом позивач. Статтею 129 Основного Закону нашої Держави визначені основні засади судочинства, однією з яких, з огляду на зміст пункту 3 частини 2 вказаної норми права, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і доведеності перед судом їх переконливості. Аналогічні за своїм правовим змістом норми містяться й у частинах 1 і 3 статті 12, а також частині 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна з яких повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. При цьому, у відповідності до змісту частини 6 статті 81 наведеного вище процесуального кодифікованого закону, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, нормативно закріплений принцип змагальності сторін полягає у прояві змагальної ініціативи та активних дій усіх осіб, які беруть участь у справі. Саме цей принцип забезпечує повноту дослідження судом обставин кожної судової справи. Також, з огляду на зміст частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відтак, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, прямо передбачених законом. Крім того, як обумовлено пунктом 2 частини 1 статті 43 та частиною 1 статті 49 цивільного процесуального кодифікованого закону України учасники справи, зокрема, сторони у цивільній справі, користуються рівними процесуальними правами щодо подання доказів, участі у їх дослідженні та у доведеності перед судом їх переконливості. Вони зобов`язані самостійно визначити коло фактів, на які слід посилатись як на підставу своїх вимог чи заперечень, а також доказів, що містять інформацію про предмет доказування у справі, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Проте, як роз`яснює частина 2 статті 78 вказаного кодексу, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Одночасно із цим, виходячи з засад змагальності сторін у справі, свободи у наданні ними своїх доказів та у доведеності їх переконливості перед судом, ураховуючи усе вищенаведене, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу в справі окремо, і їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що позивачем не доведені у процесуальний спосіб обставини, на які [PERSON] посилається як на підставу своїх вимог, а наданих ним доказів не достатньо для визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом після померлого [INFO] [PERSON] на житловий будинок, загальною площею 53,2 м2, житловою площею 27,0 м2, допоміжною площею 26,2 м2, з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а саме на: житловий будинок (літера «А-1»); веранду (літера «а»); ганок (літера «а1»); сарай (літера «б»); гараж (літера «Б»); погріб (літера «М»); сарай (літера «В»); сарай (літера «З»); гараж (літера «Ж»); сарай (літера «Д»); сарай (літера «д»); вбиральню (літера «Л»); сарай (літера «Е»); колодязь (літера «К»); ворота з хвірткою (літера «N»), огорожу (літера «N1»); огорожу (літера «N2»), а тому доходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення його позову, у якому йому слід відмовити повністю. Також, зважаючи на те, що за змістом статті 392 Цивільного кодексу України належним відповідачем у таких справах є особа учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку, а згідно з приписами частин 1 і 3 статті 1277 цього ж кодексу, у разі відсутності спадкоємців, усунення їх від права спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови її прийняття, суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування, суд вважає, що до участі у справі залучений належний відповідач. Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не вимагає компенсації (відшкодування) понесених ним і документально підтверджених судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed