Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

03.02.2019р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до неповнолітнього [PERSON] в особі законного представника - його батька - [PERSON] про визнання особи такою, що втратив право користування житловим приміщенням, визначивши третіми особами без самостійних вимог на предмет спору Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Управління - служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради (а.с. 2-6). Ухвалою судді Наумової О.С. від 21.02.2020р. відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 28-29). Ухвалою суду від 30.04.2020р., постановленою без виходу до нарадчої кімнати, задоволене клопотання позивача про допит свідків (а.с. 56 - 58). 30.07.2020р. [PERSON] в особі законного представника - [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, також визначивши третьою особою Управління - служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради (а.с. 99-109). Ухвалою суду від 30.07.2020р. прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] в особі законного представника - [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до неповнолітнього [PERSON] в особі законного представника - його батька - [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с. 99-100). Підготовче засідання у справи закрите 02.09.2020р. і справу призначено до розгляду по суті (а.с. 150). В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він отримав у 26.02.1987р. ордер на житлове приміщення за списком співробітників технікуму електрифікації, який надавав право на зайняття разом з родиною з чотирьох осіб ізольованої трикімнатної квартири за адреою: [ADDRESS] . До складу сім`ї позивача входили 4 особи: [PERSON] - основний квартиронаймач, [PERSON] - дружина, [PERSON] - донька, [PERSON] - син. Згодом син знявся з реєстрації, а донька [PERSON] одружилась з [PERSON] . [INFO] народився син [PERSON] , який був зареєстрований за місцем реєстрації матері у квартирі позивача. Однак, в січні 2008 року шлюб між [PERSON] розірвано. Дочка - [PERSON] виїхала на заробітки до Росії, залишила [PERSON] проживати з батьком у його квартирі [ADDRESS] . На цей час неповнолітній [PERSON] з батьком [PERSON] мешкають у цьому ж будинку, але в іншому під`їзді. За зверненням [PERSON] наданий висновок опікунської ради при виконкомі Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради № 141/а від 10.09.2008р. «Про визначення місця мешкання малолітнього [PERSON] , 2004 р.н.», яким визначено місце мешкання малолітнього [PERSON] , 2004р.н., з батьком [PERSON] за його місцем мешкання. Після розлучення батьків онук [PERSON] жодного дня не мешкав у квартирі позивача, в гості приходив двічі чи тричі, не зважаючи на те, що мешкає в тому ж будинку. Дитина настроєна колишніми сватами і батьком ворожнечо до позивача і його дружини. [PERSON] не спілкується з ними, не вітає на свята, не цікавиться станом здоров`я. При цьому, вони не синять перешкод у спілкуванні з онуком, намагались запрошувати дитину в гості. Особистих речей онука у квартирі немає. Онук [PERSON] лише зареєстрований у квартирі, а батько не виказує бажання перереєструвати сина за своєю адресою. У квартирі разом з позивачем без реєстрації проживають дружина [PERSON] і син [PERSON] . Позивач є пенсіонером, має кардіологічні вади здоров`я через перенесений у 2011 році інфаркт, з 01.05.2015р. - інвалідом ІІІ групи. Онук [PERSON] не пов`язаний з родиною [PERSON] побутом, не є членом сім`ї. Повідомив, що двічі у 2018 та 2019 роках звертався до суду з позовом до [PERSON] в особі батька [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Перший раз сторони домовилися про добровільне зняття з реєстрації сина. У січні 2019 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду із позовом про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення, а позивач звертався із зустрічним позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. [PERSON] тоді виповнилось 15 років і він мав намір отримати паспорт. Не будучи впевненим у процедурі реєстрації місця проживання при отриманні паспорту, [PERSON] переконав позивача, що бажає мирно закінчити спір з приводу зняття з реєстрації сина і добровільно зняти його з реєстрації. Тому сторони написали заяви про залишення позовів без розгляду. Однак, після отримання паспорту відповідача порушив обіцянки, відмовився зняти сина з реєстрації. Донька позивача [PERSON] (мати [PERSON] ) не проживає у квартирі більше 10 років. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.07.2019р. її визнано такою, що втратила право користування спірною квартирою шляхом зняттям з реєстрації. Позивач бажає приватизувати квартиру, однак реєстрація неповнолітнього [PERSON] не дозволяє це зробити. На підставі викладеного, просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: [ADDRESS] , шляхом зняття з реєстраційного обліку. Відповідач [PERSON] в особі його законного представника - [PERSON] позовні вимоги не визнав, про що зазначив у своєму зустрічному позові, а також вказував в судовому засіданні. Так, 30.07.2020р. [PERSON] в інтересах сина [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення неповнолітнього [PERSON] у квартиру (а.с. 99 - 109). На обґрунтування зустрічних позовних вимог вказав, що він 24.04.2004р. уклав шлюб з [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ), який 22.01.2008р. розірваний рішенням суду. Перші півроку після укладення шлюбу вони проживали у позивача за адресою: [ADDRESS] . За час перебування у шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований у спірній квартирі з дня народження. Після народження сина [PERSON] вони переїхали проживати в орендовану квартиру, у якій проживали два роки. У зв`язку з тим, що [PERSON] не піклувалася про сина і пішла з сім`ї, відповідач самостійно виховував сина і переїхав мешкати з ним до своїх батьків. Зазначив, що коли [PERSON] переїхала до іншої країни, відповідач був змушений з сином переїхати проживати за іншою адресою, ніж та, за якою він зареєстрований, оскільки самостійне проживання малолітньої дитини за зареєстрованим місцем мешкання було неможливе. До цього часу [PERSON] за адресою спірної квартири зареєстрованим, однак позбавлений можливості там проживати. Після досягнення [PERSON] чотирнадцятирічного віку він має право вільно обирати собі місце проживання і бажає проживати за місцем своєї реєстрації разом з рідним дідусем, який з невідомих причин перешкоджає цьому. Факт перешкоджання підтверджений актом про недопуск до квартири від 18.01.2019р. [PERSON] і його дружина не спілкуються з онуком, не бажають налагодити взаємовідносини з ним. У 2018-2020 років [PERSON] намагався в судовому порядку визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, з метою продажу квартири і позбавлення дитини права на нерухоме майно. [PERSON] вимушений проживати з батьками відповідача, оскільки [PERSON] перешкоджає його вселенню у квартиру. На підставі викладеного просив усунути перешкоди зі сторони [PERSON] у користуванні [PERSON] квартирою [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] у квартиру, компенсувати за рахунок позивача судовий збір. Позивач 05.08.2020р. надав відзив на зустрічний позов (а.с. 117 - 121), у якому заперечував проти доводів відповідача про наявність дійсних перешкод у користуванні житлом, вважав, що відповідач примусово хоче вселити свою дитину у його помешкання, між ними існує тривалий конфлікт, а тому вимоги відповідача є наміром втрутитися у приватне життя його родини. 07.08.2020р. відповідач надав відповідь на відзив, у якому наполягав на задоволенні зустрічного позову (а.с. 132 136), а позивач надав 26.08.2020р. заперечення на відповідь (а.с. 143 - 145), у яких наполягав на задоволенні свого позову. Представник третьої особи - Департамента адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради - Угольнікова А.С. (діє на підставі довіреності від 05.08.2020р. - а.с. 159) 08.09.2020р. через канцелярію суду надала пояснення на позов (а.с. 153 - 157), у яких зазначила, що відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Оскільки дочка позивача - [PERSON] виїхала за кордон на заробітки до Росії ще тоді, коли її син - [PERSON] вважався малолітньою особою, виконком Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради надавав висновок № 141/а від 10.09.2008р. «Про визначення місця мешкання малолітнього [PERSON] , 2004 року народження», яким вважав за доцільне призначити мешкати малолітньому [PERSON] , 2004 року народження, з батьком [PERSON] за його місцем мешкання», а саме, у квартирі [ADDRESS] . Представник Департамента висловив позицію про доцільність визначення місця проживання і реєстрації сина - [PERSON] разом з батьком у квартирі [ADDRESS] . Рішення відніс на розсуду суду, просив врахувати інтереси дитини. Сторони у наданих суду 16.09.2020р. заявах просили завершити розгляд справи без їх участі і без фіксації технічними засобами (а.с. 170-171). Представник третьої особи - Управління - служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради жодного разу в судове засідання не з`явився про дату місце і час розгляду справи повиселявся належним чином (а.с. 48, 61, 66, 77, 97, 139). Представник третьої особи - Департамента адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради - Угольнікова А.С. в судовому підтримала надані 08.09.2020р. через канцелярію суду пояснення на позов (а.с. 153 - 157). Суд, вислухававши в судовому засіданні сторін, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши думки дітей, оцінивши позиції сторін та докази у справі, встановив такі обставини справи та відповідні ним правовідносини. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Встановлено, що 26.02.1987р. позивачеві [PERSON] був виданий ордер № 412 на житлове приміщення за списком співробітників технікуму електрифікації с/г, який надавав право на зайняття разом з родиною з чотирьох осіб трикімнатної квартири за адреою: [ADDRESS] . Як вказано в ордері, до складу сім`ї позивача входили: [PERSON] - основний квартиронаймач, [PERSON] - дружина, [PERSON] - донька і [PERSON] - син (а.с. 110). Як видно з довідки № 8152 про склад сім`ї станом на 10.09.2019р. у квартирі зареєстровані: [PERSON] - з 08.09.1987р., [PERSON] - з 23.09.1998 р. і знята з реєстрації 04.09.2019р., [PERSON] - з 12.10.2004р. (а.с. 21). Як пояснив позивач, і це відповідачем не заперечувалося, дочка позивача [PERSON] одружилась з [PERSON] , обравши прізвище « [PERSON] ». [INFO] у них народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про його народження (а.с. 21). Як вказав відповідач у зустрічному позові, перші півроку після укладення шлюбу [PERSON] проживали за адресою: [ADDRESS] . Син [PERSON] був зареєстрований за місцем реєстрації матері у квартирі позивача. Однак у подальшому подружнє життя не склалося. 22.01.2008р. шлюб був розірваний рішенням суду. [PERSON] виїхала на заробітки до Росії, залишила [PERSON] проживати з батьком. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.07.2018р. по справі № 201/7287/19 за позовом [PERSON] визнано доньку позивача - [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , із зняттям її з реєстраційного обліку за указаною адресою (а.с. 19 - 20). Судом у цій справі було установлено, що станом на 04.06.2019р. за адресою: [ADDRESS] , були зареєстровані позивач [PERSON] , його донька [PERSON] і онук [PERSON] . За указаною [PERSON] адресою не проживає більш ніж 10 років, тобто понад шість місяців без поважних причин. Також сторони під час розгляду справи пояснили, що неповнолітній [PERSON] разом із батьком [PERSON] дійсно проживають у квартирі [ADDRESS] . Як видно з матеріалів справи, на зверненням [PERSON] висновком опікунської ради при виконкомі Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради № 141/а від 10.09.2008р. «Про визначення місця мешкання малолітнього [PERSON] , 2004 р.н.» визначено за доцільне призначити мешкання малолітнього [PERSON] , 2004р.н., з батьком [PERSON] за його місцем мешкання. Зі змісту висновку видно, що під час розгляду питання про встановлення місця мешкання малолітнього [PERSON] , з`ясовано, що шлюб між батьками хлопчика - [PERSON] та [PERSON] розірвано у січні 2008 року. Сім`я мешкала на квартирі, яку знімала. Мати [PERSON] не приділяла достатньої уваги дитині, її здоров`ю, розвитку, не піклувалася про свого сина, на тривалий час кидала хлопчика на батька дитини, [PERSON] , не ночувала вдома, а потім взагалі пішла з сім`ї. [PERSON] був змушений самостійно виховувати сина та з малолітнім [PERSON] переїхати мешкати до своїх батьків. Батько приділяє увагу моральному, фізичному розвитку дитини, стану її здоров`я, має всі необхідні побутово-матеріальні умови для виховання та утримання сина. Це підтверджується адміністрацією ДМКЛ №5 м. Дніпропетровська, де перебуває на педіатричному догляді малолітній [PERSON] , житлово-комунальним закладом №47 за місцем мешкання дитини й батька (а.с. 17). Як пояснив позивач після народження [PERSON] сім`я [PERSON] мешкала з ними деякий час - приблизно до 2007 року. Після розлучення батьків онук не мешкав у квартирі позивача, в гості приходив два чи три рази, не спілкується дідом і бабцею, особистих речей онука [PERSON] у квартирі немає, що відповідачем не заперечувалося. Згідно з актом обстеження умов проживання к квартирі за адресою: [ADDRESS] від 12.03.2019р., складеного головним спеціалістом-юристом Управління-служби у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради Голик О.І., зі слів [PERSON] і [PERSON] , матір [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації з 2007 року, [PERSON] , [INFO] у квартирі не проживає (а.с. 18). Отже, як з`ясовано під час розгляду справи, [PERSON] був зареєстрований після народження у квартирі з жовтня 2004 року, деякий час там проживав (за словами позивача - до 2007 року, а за словами відповідача - після народження [PERSON] вони переїхали в орендовану квартиру), потім ніколи не повертався у квартиру [PERSON] , наразі проживає у квартирі [ADDRESS] . Будь-які стосунки між батьком [PERSON] [PERSON] і самими [PERSON] і родиною [PERSON] - відсутні. Не спростовані відповідачем надані у позові пояснення [PERSON] про те, сторони намагалися дійти згоди у питанні про знаття з реєстрації неповнолітнього [PERSON] . [PERSON] двічі звертався до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 19.02.2019р. по справі № 201/7340/18 позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду за заявою позивача (а.с. 122). Ухвалою суду від 06.11.2019р. по справі № 201/960/19 позовну заяву [PERSON] і позовну заяву [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] , залишені без розгляду за заявами сторін (а.с. 123). Як пояснив позивач, сторони домовлялись про добровільне зняття з реєстрації дитини після отримання [PERSON] паспорта громадянина України. Батько [PERSON] [PERSON] переконав позивача, що бажає мирно закінчити спір з приводу зняття з реєстрації сина і добровільно зняти його з реєстрації. Тому сторони написали заяви про залишення позовів без розгляду. Однак, після отримання паспорту відповідач знову відмовився зняти сина з реєстрації. Наразі позивач бажає приватизувати квартиру, однак реєстрація неповнолітнього [PERSON] не дозволяє це зробити. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] (дружина позивача) пояснила, що жодних відносин з родиною [PERSON] у них немає, з онуком [PERSON] вона не спілкується. Просила батька його привести в гості, однак його не приводять. Бачила його востаннє 5 років тому, зараз вона навіть і не впізнає онука. З матір`ю, яка телефонує іноді з Росії, йому також заборонено спілкуватися. Хоча мати висилає іноді кошти на картку [PERSON] . Вважала, що [PERSON] налаштовують проти них. На питання щодо вселення дитини, відповідала, що вона не розуміє, чому це питання постає, вони ніколи не перешкоджали, щоб онук до них приходив, однак про проживання з ними ніколи не йшлося. Пояснила, що вони за онука сплачують комунальні платежі, а батько [PERSON] на це коштів не дає. На питання сторони відповідача щодо можливості налагодження відносини з онуком, пояснила, що вона не може налагодити з ним відносини, оскільки [PERSON] з ними не спілкується, не дзвонить, хоча вона декілька разів просила батька [PERSON] , що той привів сина до них. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] (рідна сестра дружини позивача - [PERSON] ) пояснила, що вона жодного разу не бачила онука [PERSON] у квартирі [PERSON] , хоча він мешкає у цьому ж будинку. Мати [PERSON] мешкає в Росії. Сестра ( [PERSON] ) з онуком не спілкується, їх спілкуванню перешкоджає сваха - [PERSON] . З наданих у судовому засідання пояснень сторін і свідків суд дійшов висновку, що [PERSON] не проявляє взагалі інтересу і бажання проживати разом із дідом і бабцею [PERSON] . Неповнолітній [PERSON] не пов`язаний з родиною [PERSON] побутом, не є членом їх сім`ї, у квартирі немає його особистих речей. Як пояснив [PERSON] , у власності у нього є житло, в якому він проживає з разом із сином. За змістом ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Суд вважає, що пояснення відповідача з приводу проживання у квартирі родини [PERSON] у позові є непослідовними. Так, у позові він вказує, що після народження сина [PERSON] (у жовтні 2004 року) вони з [PERSON] переїхали проживати в орендовану квартиру, де прожили два роки. Потім вказує, що [PERSON] пішла з сім`ї і відповідач і сином переїхали до своїх батьків. А потім вказує, що коли [PERSON] переїхала до іншої країни (а це було у 2007 році)_відповідач був змушений з сином переїхати проживати за іншою адресою, ніж та, за якою син зареєстрований. Тобто, не послідовними є пояснення щодо того, що відповідач с сином переїхали зі спірної квартири одразу після народження сина (2004 рік) в орендовану квартиру, а потім одночасно стверджує, що покинув квартиру [PERSON] у 2007 році, коли [PERSON] виїхала до іншої країни. Також непослідовність і суперечливість у поясненнях відповідача вбачається у його твердженнях у позові про те, що його син [PERSON] обрав місцем свого проживання спірну квартиру і хоче проживати разом з рідним дідусем, який перешкоджає цьому. Однак у судовому засіданні на питання суду про те, чи дійсно він як батько бажає, щоб його син був на виконання рішення суду примусово вселений до спірної квартири і проживав з дідом і з бабцею, відповідач відповів «ні». Тому суд критичного ставиться до доводів відповідача про те, що [PERSON] «вимушений» проживати за іншою адресою у батьків відповідача, оскільки [PERSON] чинить йому перешкоди у поживанні за адресою реєстрації. Підсумовуючи надані сторонами пояснення і досліджені матеріали справи, судом встановлено, що у спірну квартиру і відповідач - батько дитини [PERSON] [PERSON] вселявся після укидання шлюбу з донькою позивача і перед народженням сина (жовтень 2004 року). Мати [PERSON] - [PERSON] вже мешкала у цій квартирі з 1998 року. [PERSON] (батьку) не був зареєстрований у квартирі. Прожив у ній де-який час, потім вся родина виїхала в орендована квартиру. Після 2007 року жоден з членів сім`ї [PERSON] у спірній квартирі не проживали. Означене не заперечувалося сторонами спору. За змістом ч. 1 і 2 ст. 64 ЖК Української РСР у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 Української РСР). Встановлено, що малолітній [PERSON] був зареєстрований у спірній квартирі із дня свого народження, [INFO] - за місцем реєстрації і проживання своєї матері [PERSON] . Сторонами не вказується на те, що [PERSON] був зареєстрований у спірній квартирі неправомірно, всупереч волі основного квартиронаймача. Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно із ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. До 10-ти років (до жовтня 2014 року) місцем проживання [PERSON] було місце проживання його батька, на що вказує й висновок органу опіки від 10.09.2008р. (а.с. 17). Після того [PERSON] не змінював своє місце мешкання і по досягненню 14-ти років проживав з батьком, обравши таким чином місцем свого проживання квартиру [ADDRESS] . За змістом статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018р. у справі № 490/12384/16-ц висловлений висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вказано, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Згідно положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Поясненнями самих сторін, свідків та іншими матеріалами справи підтверджено, що дитина [PERSON] лише деякий час після свого народження проживав у спірній квартирі - за місцем мешкання матері, однак потім після 2007 року виїхав і ніколи не повертався. Рішенням суду у 2018 році його матір визнано такою, що втратила право користування спірною квартирою, через те, що вона не проживає у квартирі понад 10 років. Висновком органу опіки і піклування визначено за доцільне призначити мешкання малолітнього [PERSON] з батьком [PERSON] . Сторони під час розгляду справи пояснили, що неповнолітній [PERSON] разом із батьком [PERSON] дійсно проживають у квартирі [ADDRESS] . Жодних належних доказів того, що сам [PERSON] або його законний представник - батько [PERSON] цікавилися квартирою, несли витрати на її утримання, не надано. Під час розгляду справи судом не встановлено, що малолітній [PERSON] має волевиявлення на проживання у спірній квартирі. Згідно з актом обстеження умов проживання квартирі за адресою: [ADDRESS] від 12.03.2019р., складеним зі слів [PERSON] і [PERSON] , матір [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації з 2007 року, дитина [PERSON] також у квартирі не проживає. Зміст вказаного акта відповідачем не заперечувався. Встановивши ці обставини справи, оцінивши докази у їх сукупності, доводи сторін спору, відносини, які склалися між сторонами спору, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання відповідача - [PERSON] , 2004 р.н., в силу положень статей 71, 72 ЖК Української РСР таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки позивачем доведено непроживання відповідача більше шести місяців у спірній квартирі у зв`язку із втратою інтересу до житла, а також того, що житлові права малолітнього сина відповідача - [PERSON] не будуть порушені. Щодо зустрічного позову про усунення перешкод у користуванні спірним житлом. Частиною 4 ст. 156 ЖК України встановлено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користуватися жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 12.04.1985р. № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи є зазначене приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, чи обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням та чи не зберігає ця особа за собою право власності чи користування іншим житлом. Отже, за змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у іншому жилому приміщенні. Малолітній [PERSON] був вселений і зареєстрований у спірній квартирі у жовтні 204 року. Однак у 2007 році виїхав з неї і проживає в іншому житлі з батьком. Отже, відповідач має інше житло, у якому проживає постійно, а у спірній квартирі зберігається лише його реєстрація. Наразі малолітній [PERSON] втратив право користування спірною квартирою в силу положень статей 71, 72 ЖК Української РСР, спірна квартира не є приміщенням його постійного проживання, родина [PERSON] не є членами його сім`ї, він не пов`язаний з ними спільним побутом, [PERSON] не проявляє інтерес до проживання у спірній квартирі і не приймає участь у її утриманні (в особі батька). Суд критично оцінює є складений акт про недопуск до квартири від 18.01.2019р., підписаний трьома сусідами - мешканцями квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] (а.с. 109), виходячи з такого. Як пояснив представник відповідача - [PERSON] , вони з сином проходили повз квартири позивача [PERSON] 18.01.2019р. у другій половині дня, вирішили зайти в гості, проте їх не пустили. При цьому, заздалегідь вони не телефонували і не попереджали про свій візит. [PERSON] пояснив, що цього дня (п`ятниця) його і дружини вдома не було, оскільки вони працюють, і не знали про те, що онук до них приходив. В акті не вказаний час, у який період [PERSON] не був допущений до квартири, акт не підписаний ані самим [PERSON] ані його батьком [PERSON] . Відповідач не заявляв клопотання про допит у якості свідків трьох осіб, які підписали акт. На питання суду про те, з якою метою [PERSON] з сином приходили до квартири [PERSON] , він відповів «в гості». Тому суд не приймає вказаний акт в якості доказу не допуску до квартири відповідача. Суд підкреслює, що на питання суду - чи дійсно відповідач бажає, щоб його син був на виконання рішення суду примусово вселений до спірної квартири і проживав з дідом і з бабцею, відповідач відповів «ні», і ствердно вказав, що поданий позов про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою є способом захисту від первісного позову. Оцінивши пояснення сторін, свідків, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що законним представником відповідача - батьком [PERSON] не доведено, що його син [PERSON] має чи колись мав бажання проживати у квартирі діда, у нього колись був доступ до квартири, а з боку позивача чиняться перешкоди у вселенні до цього приміщення. З урахуванням викладеного, вимоги за зустрічним позовом не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд виходить з того, що позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] задоволені повністю, тому з відповідача в особі [PERSON] необхідно стягнути на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн. (а.с. 1). Оскільки відповідач за зустріним позовом був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», однак у задоволенні його позовних вимог відмовлено, судові витрати відносяться на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved