Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-22 00:00:00

04.12.2014 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Орендне підприємство «Шахта імені Святої Матрони Московської», в якому ставить питання про стягнення з відповідача на свою користь заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку у розмірі 4204,31 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та у відшкодування моральної шкоди 2000 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що з 1996 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, був звільнений 03.08.2014 року за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію. Проте, на теперішній час, виплати позивачу не були здійснені. Внаслідок порушення відповідачем трудових прав позивачу заподіяно моральної шкоди, яку він оцінює у 2000 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник відповідача до суду не з'явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову. У відповідності до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТДВ «ОП «Шахта імені Святої Матрони Московської» з 06.07.1996 року по 03.08.2014 року, що підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] (а.с.5-8). Наказом №497-к від 06.08.2014 року позивач був звільнений із займаної посади за власним бажанням у зв'язку з переходом на пенсію на підставі ст.38 КЗпП України (а.с. 8). В останній день роботи, 03.08.2014 року, відповідачем не був проведений повний розрахунок по всім належним позивачу до виплати сумам в порядку та строки, передбачені ст. 116 КЗпП України. У відповідності до п.32 Постанови пленуму ВСУ від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівників середнього заробітку у зв'язку з затримкою розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100 (із подальшими змінами та доповненнями). Так, згідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100) нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно до довідки №17 від 14.01.2015 року, яка була надана відповідачем, середньоденна заробітна плата позивача складає 329,73 (а.с 22). Отже, вираховуючи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, судом взятий період з 03.08.2014 року по 23.01.2015 року включно, який становить 120 робочих днів при п'ятиденному робочому тижні (серпень - 20 днів, вересень - 22, жовтень - 23, листопад - 20, грудень - 23, січень - 12), а отже середній заробіток складає 39567,6 грн. з розрахунку 329,73 грн. помножити на 120 робочих днів дорівнює 39567,6 грн. У відповідності до довідки №19 від 14.01.2015 року, наданої відповідачем, заборгованість з виплат, що належать [PERSON], становить 42304,18 грн., з яких: - заборгованість із заробітної плати - 35008,86 грн.; - компенсація за невикористану відпустку - 3647,66 грн.(а.с. 23). Отже, на користь [PERSON] слід стягнути 35008,86 грн. заборгованості по заробітній платі, 3647,66 грн. компенсації за невикористану відпустку та 39567,6 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Частково задовольняючи вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди, суд виходив з наступного. Згідно ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 1 п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплатою йому належних грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. З'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що діями відповідача, які полягали у незаконному непроведенні розрахунків, позивачу було завдано моральної шкоди. Разом з тим, вимога позивача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 2000 грн. є завищеною.

Outcome: partial