Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

03.09.2020р. [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості (а.с. 2-6). Ухвалою судді Наумової О.С. від 08.09.2020р. відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 52). В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що з 22.10.1999р. квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності їй, її брату [PERSON] та матері [PERSON] . Право власності набуте в результаті приватизації. Всі власники були зареєстровані та проживали у квартирі. В листопаді 2004 році у позивачки народився син - [PERSON] , якого також було зареєстровано в квартирі. 13.09.2005р. відповідач [PERSON] подарував належну йому 1/3 частину квартири їх матері [PERSON] . Після укладення вищезазначеного правочину, власниками квартири стали: позивачка (1/3 частина квартири) та її мати (2/3 частини квартири). Відповідач після відчуження своєї частки квартири залишився проживати у ній, як член сім`ї власника частки квартири, зокрема їх матері [PERSON] 23.08.2018р. [PERSON] на підставі договору дарування 2/3 часток квартири, посвідченого 23.08.2018р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Баргесян Я.С., зареєстрованого в реєстрі за № 419, подарувала позивачу 2/3 частки квартири [ADDRESS] . Таким чином, на сьогоднішній день позивач [PERSON] є одноособовим власником квартири [ADDRESS] та належить їй на праві приватної власності. Відповідач та їх мати по сьогоднішній день проживають та зареєстровані в квартирі, що належить позивачу на праві власності. Як зазначає позивач, жодних правових підстав для проживання та реєстрації у вищевказаному житловому приміщенні у відповідача не має. Відповідач постійно став проживати у вищевказаній квартирі з 2009 року і на даний час продовжує проживати в квартирі, веде себе негідно та агресивно, безпричинно затіває скандали, в присутності неповнолітнього сина позивачки, під час яких образливими словами принижує честь і гідність [PERSON] та її неповнолітнього сина, неодноразово погрожує, виганяє їх з квартири. Постійні скандали, виклики поліції, погрози життю позивачки та її неповнолітнього сина, моральне і психологічний тиск, побої, неодноразові спроби вигнання позивача та її неповнолітнього сина з квартири, яка належить позивачу, практично позбавило її права користуватися своїм житлом і позивач була змушена орендувати квартиру. На оплату орендної квартири та додаткових витрат на комунальні послуги у позивача практично йде місячний дохід. За весь час, що позивач вимушена знімати квартиру її сума оренди складає: по договору № 1 з 03.03.2019р. по 31.05.2019р. 18000 грн.; по договору № 2 з 15.05.2019р. по жовтень 2020 року 80000 грн. Послуги ріелтора по договору надання послуг сумарно складає 8000 грн. за дві квартири. Всього сума матеріальних збитків позивача складає 106000 грн. Також позивач зазначає, що 04.02.2019р. о 19.30 год. відповідач в квартирі [ADDRESS] вчинив сварку з позивачем, в ході якої висловлювався нецензурною лайкою погрожував фізичною розправою та наніс позивачу тілесні ушкодження (висновок спеціаліста судово-медичної експертизи від 05.02.2019р.). Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.02.2019р. відповідача визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, звільнено від адміністративної відповідальності у зв`язку із малозначністю, обмежившись усним зауваженням. Однак, не погодившись з постановою суду позивачка звернулась зі скаргою на бездіяльність посадових осіб Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.02.2019р. зобов`язано уповноважених осіб Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати досудове розслідування. Так, на переконання позивача, відповідач фактично втратив своє право користування квартирою, оскільки воно було похідним від прав колишнього власника їх матері. Відповідач користувався квартирою будучі членом сім`ї попереднього власника, не являється членом сім`ї позивача (нового власника квартири), оскільки відповідно до чинного законодавства України членами сім`ї позивача є чоловік, діти та батьки. Відповідач не є членом сім`ї позивача, проживає та зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , не веде з позивачем спільного господарства, не сплачує комунальні послуги та не дає можливості проживати в квартирі позивачу, у зв`язку з чим остання була змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] . Висилити відповідача в недільний термін з моменту набрання рішення суду законної сили. Заборонити [PERSON] знаходитися та навідувати житлове приміщення за адресою: квартира [ADDRESS] . Стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 150000 грн. Стягнути з відповідача на користь позивачки компенсацію матеріальних збитків за оренду квартири у розмірі 10600 грн. на момент подачі позову до суду. Стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 16930 грн. Представник позивачки [PERSON] (діє на підставі договору про надання правової допомоги від 18.06.2019р. а.с. 59 62) надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без участі позивачки та її представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечувала (а.с. 58). Відповідач\~ [PERSON] в судові засідання, призначені на 05.10.2020р. і на 06.11.2020р. не з`явився, про дати та час слухання повідомлялася шляхом направлення судових повісток. Конверти, якими було направлено судові повістки повернуто до суду з відміткою «за закінченням строку зберігання» (а.с. 67 69). Отже, належним чином повідомлений про розгляд справи судом, відповідач в судові засідання повторно не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надавав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання заперечень проти позову. Згідно з ч. 1 ст.\~223\~ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що відповідач, виходячи з положень ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, згідно зі ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 22.10.1999р. квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності: [PERSON] , її брату [PERSON] та її матері [PERSON] . Право власності на квартиру було набуто в результаті приватизації згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданого Інститутом геотехнічної механіки АН України 22.10.1999р., згідно з розпорядженням № П-60 від 22.10.1999р., зареєстрованого Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 256п-90-178 (а.с. 7). Всі власники були зареєстровані та проживали у вищезазначеній квартирі. В листопаді 2004 році у позивачки народився син - [PERSON] , якого було зареєстровано в квартирі [ADDRESS] . 13.09.2005р. відповідач [PERSON] подарував належну йому 1/3 частину квартири матері сторін [PERSON] , що підтверджується договором дарування частини квартири, який посвідчений 13.09.2005р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко В.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 4345 (а.с. 8). Після укладення вищезазначеного правочину, власниками квартири стали: позивач [PERSON] (1/3 частина квартири) та мати сторін [PERSON] (2/3 частини квартири). Як зазначає позивачка у поданому позові, відповідач після відчуження своєї частки квартири залишився проживати у ній, як член сім`ї власника частки квартири, зокрема їх матері [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради № 200 від 22.06.2018р. була надана згода [PERSON] на дарування 2/3 часток житла за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , що не суперечить інтересам дитини [PERSON] , 2004 року народження, який має право користування зазначеним житлом. 23.08.2018р. [PERSON] на підставі договору дарування 2/3 часток квартири, посвідченого 23.08.2018р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Баргесян Я.С., зареєстрованого в реєстрі за № 419, подарувала позивачці 2/3 частки квартири [ADDRESS] (а.с. 11 12). Право власності на вказані 2/3 частини квартири зареєстровані в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.08.2018р., номер запису про право власності: 27625775, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1629029112101, форма власності: приватна, розмір частки: 2/3 часток квартири від 23.08.2018р. (а.с. 13). Відповідач проживає та зареєстрований в квартирі, що належить позивачу на праві власності. Факт реєстрації відповідача підтверджується довідкою , виданою МКП «Основаніє» № 128 від 19.03.2015р., в якій зазначено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 14). У відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами за своєю правовою природою є цивільно-правовими, регулюються положеннями Цивільного кодексу України щодо права власності та захисту права власності та положеннями Житлового кодексу України. Зі змісту ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Так, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколами 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежна від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власника, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (Правова позиція ВСУ у справі № 6-709цс16). Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач зареєстрований і проживає за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за позивачем. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце повідомлявся належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи. Відзиву на позов не надав, зокрема не повідомив про відсутність у нього іншого місця проживання або інші обставини, що мають значення для повного, всебічного та об`єктивного вирішення даної справи судом. Отже, суд вважає за можливе визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] . При цьому, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позовної вимоги про виселення відповідача в двох недільний термін з моменту набрання рішення суду законної сили, оскільки така вимога заявлена передчасно, оскільки відповідач, після його зняття з реєстрації за місцем проживання, може, не порушуючи прав позивача, у добровільному порядку виселитися з місця свого проживання. Вирішуючи вимоги позивача про заборону [PERSON] знаходитись та навідувати житлове приміщення за адресою: квартира [ADDRESS] , суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог, з огляду на таке. Пунктом 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що під домашнім насильством розуміються діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Відповідно до п. 7 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Статтею 26 вказаного Закону встановлено, що право звернутися до суду із заявою\~про видачу\~обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник; у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, серед яких: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Глава 13 ЦПК України регулює питання розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. Суд роз`яснює позивачу її право на звернення до суду з відповідною заявою про видачу обмежувального припису стосовно відповідача, у разі наявності для того достатніх підстав. Крім того, суд звертає увагу позивачки, що за адресою: квартира [ADDRESS] зареєстрована та проживає мати відповідача та заборона на її відвідування буде порушенням не тільки прав відповідача, а й матері сторін, яка до участі у справі позивачем залучена не була. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 150 000 грн., суд зазначає таке. Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода, яка відшкодовується винною особою, може Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). Виникнення такої шкоди тісно пов`язане і з обставинами справи, і з самою особою, оскільки різні протиправні дії чи бездіяльність тягнуть за собою неоднакові негативні наслідки емоційно - психологічного характеру для різних потерпілих залежно від їхнього темпераменту, психологічних особливостей тощо. Наявність моральної шкоди є фактом конкретного випадку. Відповідно, вчинення лише протиправного діяння стосовно особи свідчить про можливість, але не обов`язковість виникнення моральної шкоди. Судова практика виходить із того, що об`єктивними обставинами, які підтверджують негативний емоційний стан особи, права якої порушені (потерпілого), є, зокрема, неможливість продовження активного суспільного життя, втрата певної роботи, вимушена зміна чи обмеження у виборі професії, погіршення або позбавлення реалізації фізичною особою своїх звичок та бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми тощо. Так, зокрема відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за №4 від 31.03.1995р. (далі - Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з п.п. 2 п. 5 Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 15.02.2020р. постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 201/1847/19 визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та звільнено останнього від адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, у зв`язку із малозначністю, обмежившись усним зауваженням. Провадження в справі про адміністративне правопорушення закрито (а.с. 15 16). Відповідно до вказаної постанови [PERSON] 04 лютого 2019 року о 19:30 години по [ADDRESS] вчинив сімейну сварку з [PERSON] , в ході якої висловлювався нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, що кваліфікується\~за ч.\~1\~ст.\~173-2\~ КУпАП.\~ 24 лютого 2019 року ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Трещова В.В. задоволено скаргу [PERSON] та зобов`язано уповноважених осіб Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області внести відомості, викладені в заяві [PERSON] від 04 лютого 2019 року, отриману 04 лютого 2019 року та зареєстровану за № 3828, до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати досудове розслідування про що повідомити заявника (а.с. 22). При цьому, суд вважає, що одна лише постанова про визнання [PERSON] винним у вчиненні сімейної сварки з позивачкою, за відсутності об`єктивних даних щодо причин сімейної сварки, її тривалості та наслідків, причинного зав`язку між діями відповідача та наявністю моральних страждань позивачки, не дає підстав для визначення ступеня заподіяння позивачці моральних страждань відповідачем. Отже, враховуючи те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведений факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправною бездіяльністю заподіювача, а також не обґрунтовано, з чого позивач виходив при визначенні розміру заподіяної йому шкоди, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди необхідно відмовити в повному обсязі. Також позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію матеріальних збитків за оренду квартири у розмірі 106 000 грн. На обґрунтування заявленого позивачка зазначає, що постійні скандали, виклики поліції, погрози життю позивачки та її неповнолітнього сина, моральне і психологічний тиск, побої, неодноразові спроби вигнання позивача та її неповнолітнього сина з квартири, яка належить їй на праві власності, практично позбавило її право користуватися своїм житлом і позивачка була змушена орендувати квартиру. На оплату орендної квартири и додаткових витрат на комунальні послуги у Позивача практично йде місячний дохід, при цьому колишній чоловік не сплачує аліменти на неповнолітнього сина, починаючи з лютого 2017р. За весь час, що позивач вимушена знімати квартиру її сума оренди складає: по договору №1 з 03.03.2019р. по 31.05.2019р. - 18 000 грн.; по договору №2 з 15.05.2019р. по жовтень 2020р. - 80 000 грн. Послуги ріелтора по договору надання послуг сумарно складає 8000 грн. (за дві квартири). Всього сума матеріальних збитків позивача складає 106 000 грн. 10 лютого 2020 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі №201/7227/19 було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Барсегян Я.С. про визнання договору дарування недійсним (а.с. 37 41). 23 липня 2020 року постановою Дніпровського апеляційного суду [PERSON] було залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2020 року - без змін (а.с 42 45). Відповідно до рішення судів першої та апеляційної інстанції, встановлено, що [PERSON] не перешкоджає проживанню в спірній квартирі ні [PERSON] , ні її цивільному чоловіку, ні [PERSON] (а.с. 39 зворот). При цьому, позивачка набула права власності на квартиру [ADDRESS] 23.08.2018р., проте з позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зняття з реєстрації та виселення лише 03.09.2020р., що свідчить про те, що позивачка два роки не зверталась до суду з метою захисту своїх прав та законних інтересів щодо усунення перешкод у користуванні та розпорядженні своєю власністю. Також необхідно зазначити, що позивачка при укладення договорів оренди виходила з власних потреб та матеріальних можливостей, без погодження вартості орендованого житла, послуг ріелтора з відповідачем. За викладеного суд не вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки заявлену суму матеріальної шкоди. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне. Так, у поданому до суду позові позивачка просить суд стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 16\~930,80 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. За правилами ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, крім іншого, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із положеннями ч.ч. 1, 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України). У своїй постанові від 27.06.2018р. у справі № 826/1216/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що склад та розмір витрат, повіданих з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунки таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Так, позивачем на підтвердження отримання правової допомоги надала до суду договір про надання правової допомоги від 18.06.2019р. (а.с. 59), свідоцтво про право на зайняття адвокатської діяльності № 0765 від 08.01.1998р. (а.с. 61), ордер на надання правничої (правової) допомоги серії №1015763 від 01.09.2020р. (а.с. 62), а також акт наданих послуг від 01.09.2020р. (а.с. 50). Відповідно до акту наданих послуг від 01.09.2020р., зазначено зміст витраченого часу та кількість годин: - попереднє опрацювання матеріалів 2 години; - опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні відносини, опрацювання судової практики 3 години; - формування правової позиції. Консультування щодо необхідності отримання додаткових матеріалів (доказів) та їх отримання 2 години; - підготовка процесуальних документів по справі складання позовної заяви та збір документів, складання попереднього розрахунку судових витрат, акту наданих послуг 3 години; - судове представництво в суді першої інстанції (імовірно 5 судових 5 засідань) 5 годин. Загальна вартість послуг складає: 1 000 грн. х 15 год. = 15 000 грн. При цьому, по даній справи було призначено лише 2 судових засідання: 05.10.2020р. (на яке представник позивачки [PERSON] (діє на підставі договору про надання правової допомоги від 18.06.2019р. а.с. 59 62) надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без участі позивачки та її представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечувала (а.с. 58), а також судове засідання 06.11.2020р. (в якому представник відповідача участі не приймала). Окрім того, матеріали справи не містять доказів оплати позивачем заявленої суму (або іншої суми) на правову допомогу. Отже, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження понесення сторонами витрат професійної правничої допомоги. Вирішуючи питання про компенсацію судових витрат по оплаті судового збору, суд вважає на необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки 840,80 грн. (за одну немайнову вимогу, яка була задоволена судом), що є мінімальною ставкою судового збору, менше якої не сплачується. На підставі викладеного,

Outcome: partial