Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

03.06.2021 позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивачки 6160 (шість тисяч сто шістдесят) доларів США з конвертацією цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу по виконанню рішення суду та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 16.05.2020 між позивачем та відповідачем укладено договір позики, згідного якого [PERSON] отримав у позику в [PERSON] грошові кошти в розмірі 2200 доларів США. Позичені кошти відповідач зобов`язався повернути до 17.01.2021 зі сплатою 15 % за користування грошовими коштами щомісячно, всього сума до повернення становить 4840 доларів США. Вказана домовленість підтверджена розпискою від 16.05.2020. Однак, починаючи з 17.01.2021 відповідач вказані кошти не повернув, чим порушив права позивачки як позикодавця по договору позики. Вказує, на те що згідно розписки від 16.05.2020 відповідач зобов`язався сплати відсотки за користування позикою до часу повернення позики, відповідно після закінчення терміну дії договору позики позивачка вправі нараховувати відсотки за користування позикою, оскільки це передбачено домовленістю сторін. З 17.01.2021 по 17.05.2021 сума відсотків складає 1320 доларів США . Тому, так як відповідач свої зобов`язання не виконав належним чином, позивачка змушена звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 29.06.2021 відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою суду від 10.08.2021 здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. В судове засідання позивачка не з`явилася, через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзив не подав, про причини неявки не повідомив, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Суд зі згоди позивача, обумовленою у її заяві, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч.1\~ст. 280 ЦПК України, з урахуванням достатніх матеріалів про взаємовідносини сторін. Судом на підставі частини другої\~статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. 16.05.2020 між сторонами було укладено договір позики, згідно якого відповідач [PERSON] , [INFO] взяв в [PERSON] , [INFO] в позику грошові кошти в сумі 2200 доларів США. Зобов`язався дані кошти повернути в повному обсязі із нарахованими відсотками 15% (15 % місяць) в строк до 17.01.2021 в розмірі 4840 доларів. Уразі недотримання цього зобов`язався виплати пеню в розмірі 0,5 % від суми позики за кожен день прострочення. В зв`язку з швидким терміном відповідач зобов`язався повернути суму 2200 доларів та відсоток до того місяця коли з`являться кошти. На підтвердження свого зобов`язання [PERSON] власноручно написав розписку, яку підписали сторони. /а.с. 6/. Добровільно заборгованість за договором позики відповідач не повертає позивачу, а тому позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики та процентів за такими договором. Позивачка в позовній заяві вказує, що сума заборгованості за договором позики, становить 6160 (шість тисяч сто шістдесят) доларів США з них: 2200 (дві тисячі двісті) доларів США- сума основного боргу та 3960 (три тисячі дев`ятсот шістдесят) доларів США - відсотки за користування позиченими коштами, яку просить стягнути в її користь з відповідача. Відповідач будь-яких заперечень щодо написання вказаної розписки чи наявності боргу перед позивачем не надав. Відтак суд встановив, що між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, який регулюється загальними положеннями про зобов`язання Глави 47 Книги п`ятої Зобов`язальне право та відповідними нормами параграфу 1 Позика\~Глави 71 ЦК України. Так, відповідно до вимог\~ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами\~ст. 610 Цивільного кодексу України\~порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками ст.1046 ЦК України Частина 2\~ст. 1047 ЦК України\~передбачає, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин сторін та розгляду справи, не передбачено заборони на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч.1\~ст.1046 ЦК України, а також ч.1\~ст.1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такі правові висновки суду підтверджуються правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі №761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року по справах №373/2054/16-ц, №464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки. Крім того, за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором ч. 1 ст. 1049 ЦК України. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Так, судом встановлено, що 16.05.2020 між сторонами укладено договір позики. Згідно з яким позивачем передано відповідачу грошові кошти у борг у розмірі 2200 доларів США, останній в свою чергу видав боргову розписку. На день подання позовної заяви відповідачем не виконано обов`язку з повернення коштів позивачу в обумовленій сумі. Враховуючи наведені вище правові висновки, а також приймаючи до уваги, те що відповідачем не оспорено факт отримання від позивачки позики, суд вважає, що факт укладення між сторонами саме договору позики є доведеним, форма та зміст якого, а також іноземна валюта, у якій надано грошові кошти в позику, відповідають положенням цивільного законодавства, зокрема ст.1047 ЦК України. Відповідач, на відміну від позивача, свої зобов`язання за цим договором не виконав, що зумовило виникнення у позивача права на звернення до суду із даним позовом задля стягнення заборгованості в примусовому порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу в розмірі 2200 доларів США є обґрунтованими, засновані на законі, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи позов в частині позовної вимоги про стягнення процентів за договором позики суд виходить з наступного. Позивачка просить суд стягнути з відповідача 3960 доларів США відсотки за користування позиченими коштами. Як вбачається зі змісту розписки, відповідач [PERSON] зобов`язався суму позики повернути в повному обсязі із нарахованими відсотками 15 % (15% місяць). Строк до 14.01.2021 в розмірі суми 4840 доларів США. Однак, позивачка крім суми 2640 доларів США, які обумовлені у розписці як відсотки, ще просить стягнути з відповідача відсотки за користування позикою за період з 17.01.2021 по 17.05.2021, в сумі 1320 доларів США, тобто поза межами строку дії розписки. Однак суд не погоджується з періодом розрахунку заборгованості за відсотками, що визначений позивачем поза межами строку дії Договору, виходячи з наступного. Статтею 536 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Частиною 1статті 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином вимоги [PERSON] про стягнення відсотків після 17.01.2021 (закінчення строку дії договору позики ) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц.З огляду на зазначене, те, що позика надавалася в іноземній валюті, а також враховуючи положення частини 1 статті 1048 та частини 1 статті 1054 ЦК України, суд приходить до висновку, що позивач має право на одержання від відповідача процентів від суми позики лише у межах погодженого сторонами строку дії розписки тобто до 17.01.2021. Таким чином сума процентів за користування грошовими коштами, що підлягає стягненню з відповідача за Договором позики складає 2640доларів США. Виходячи з цього, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в цій частині. Щодо судових витрат. Відповідно до частини 1статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно платіжних доручень при пред`явленні позову до суду позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1691,00 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог 1335,89 грн.

Outcome: partial