Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

03.06. 2015 року до Пустомитівського районного суду Львівської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання правочину недійсним. У позовній заяві, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач просив суд визнати недійсним Іпотечний договір, що укладений 08.05. 2007 року між АКБ «Форум» (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодацець), [PERSON] (боржник), посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 791; стягнути судові витрати. Позивач у позовній заяві як на підстави для задоволення заявлених позовних вимог покликається на наступні обставини: позивач [PERSON] під час укладення оспорюваного правочину перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON]. Земельна ділянка та житловий будинок, що були предметом оспорюваного правочину є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Позивач згоди на укладення договору іпотеки не надавала, тому вказаний правочин є недійсним. До спірних правовідносин позивач вважає необхідним застосувати ч. 1 ст. 60 СК України в частині того що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності; ч. 2 ст. 369 ЦК України в частині того, що розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, прибув її представник [PERSON], який заявлені позивачем позовні вимоги підтримав, пояснення дав аналогічні викладеним у позовній заяві, позов просив задоволити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду справи. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» в судове засідання не з'явився, у процесі судового розгляду справи заявлені позивачем позовні вимоги не визнавав. З'ясувавши думку представника позивача, суд постановив здійснювати судовий розгляд справи без участі учасників процесу якій не прибули у судове засідання. Заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи: із Свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 19.07. 1980 року (а.с. 22) слідує, що 19.07.1980 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Із Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.02. 2007 року (а.с. 29), Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13510208 від 09.02. 2007 року (а.с.30) слідує, що 09.02. 2007 року за [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності від 09.02. 2007 року, що видане Чишківською сільською радою на підставі рішення від 20.12. 2006 року № 50 зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Із Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 17.04. 2007 року вбачається, що на підставі рішення Чишківської сільської ради № 202 від 26.01. 2006 року за [PERSON] зареєстроване право власності на земельну ділянку 0,2500 га в [ADDRESS], призначена для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий № [NUMBER]. Із копії Іпотечного договору, що укладений 08.05. 2007 року між АКБ «Форум» (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодацець), [PERSON] (боржник), посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 791 (а.с. 25 - 28) вбачається, що на забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за Кредитним договором № 0015/07/6.10-Z від 08.05. 2007 року та додаткових умов до нього, [PERSON] передано в іпотеку АКБ «Форум» житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку 0,2500 га в [ADDRESS], призначена для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий № [NUMBER]. Правильність застосування норм матеріального права у спірних правовідносинах, в частині права спільної сумісної власності, роз'яснює Постанова Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Верховний Суд зазначає, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох (п.23 Постанови). До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності, як зазначає Верховний Суд України, майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню (п.24 Постанови). Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (правова позиція ВСУ у справі № 6-612цс15). Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України ( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. Враховуючи те, що норми ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих ним повноважень судом створені належні умови для надання сторонами доказів, заявлення клопотань витребування додаткових доказів. Встановлено, що позивачем та її представником всупереч норм ч.ч. 1, 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надано суду доказів на підтвердження того факту, що джерелом набуття зазначених вище житлового будинку та земельної ділянки, що були предметом іпотечного договору, є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя [PERSON] та [PERSON]. Тому, підстав вважати, що житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку 0,2500 га в [ADDRESS], призначена для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий № [NUMBER] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] у суду немає. Крім того, як зазначено вище судом в межах повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів, заявлення клопотань витребування додаткових доказів. Проте, представник позивача своїм правом на заявлення клопотань витребування доказів не скористався, матеріали нотаріальної справи по оспорюваному правочинну представником позивача суду не надавалися, клопотання про їх витребування сторонами не заявлялося. На підставі зазначеного вище суд прийшов до висновку, що обставини на які позивач покликалася як на підстави позову не знайшли свого підтвердження (обґрунтування) у представлених суду доказах. Тому, у задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити. Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, тобто стягненню з відповідачів в користь позивача не підлягають. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed