Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

02 березня 2020 року позивач Приватне Акціонерне товариство «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» (далі позивач, ПрАТ «НВО «Созидатель») звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] (далі відповідач, [PERSON] ), у якому просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 79\~012,40 грн., інфляційні збитки 14458,80 грн., три відсотки річних 5443,79, витрати на отримання відомостей з Державного реєстру щодо власника майна 500 грн., а разом 99414,99 грн. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що АТ «НВО «Созидатель» надає послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території та послуги з опалення та гарячого водопостачання співвласникам (мешканцям) багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS] , у тому числі і [PERSON] . 21.11.2008 між АТ «НВО «Созидатель» та [PERSON] , що мешкає у кв. [ADDRESS] , було укладено договір № 52 про надання послуг з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території, які надавалися позивачем належної якості та в повному обсязі. Однак, [PERSON] не здійснив жодної оплати за спожиті послуги з березня 2016 року, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу, який був виданий Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська 13 червня 2018 року, а приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження про примусове стягнення заборгованості. 03 жовтня 2019 року ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська за заявою [PERSON] судовий наказ про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги на користь АТ «НВО «Созидатель» було скасовано, а виконавче провадження закрито. У грудні 2019 року у зв`язку із зверненням потенційного покупця квартири [ADDRESS] , який повідомив, що [PERSON] не є власником, для з`ясування належного відповідача позивачем на відповідний запит було отримано інформацію про те, що власником зазначеної квартири є [PERSON] . Таким чином, на думку позивача, обов`язок утримувати власне майно належним чином в період з березня 2016 року до квітня 2019 року покладений на [PERSON] . Співвласниками будинку [ADDRESS] , як і відповідачем не укладено індивідуальні договори про постачання електричної енергії, закупівля електричної енергії здійснюється позивачем на підставі відповідного договору з ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго». Послуги з опалення та гарячого водопостачання позивач надавав з використанням обладнання будинкової дахової котельні, для надання цих послуг позивач здійснював 100% передоплату підприємствам постачальникам на закупівлю природного газу, води, електричної енергії. Не зважаючи на обов`язок оплати за фактично спожиті житлово-комунальні послуги, відповідач не здійснює оплату за отримані послуги, у зв`язку з чим виникла заборгованість станом на 31.03.2019 у розмірі 79012,40 грн., які позивач просить стягнути з відповідача, також інфляційні втрати та 3 % річних відповідно до наданого розрахунку. Ухвалою судді від 11.03.2020 відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 25 травня 2020 року Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу ухвалено заочне рішення, яким було задоволено позовні вимоги частково. 19 травня 2021 року за заявою представника відповідача [PERSON] адвоката Бугрій В.М. про перегляд заочного рішення від 25.05.2020, вказане рішення скасовано та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 17 червня 2021 року. 27 травня 2021 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Бугрій В.М. надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що стороною відповідача позов не визнається, та заперечуються позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування посилається на те, що [PERSON] не є належним відповідачем у цивільній справі та не є належним суб`єктом відповідальності за несплату житлово-комунальних послуг, які надано ПрАТ «НВО «Созидатель» за адресою: [ADDRESS] за період з березня 2016 року до квітня 2019 року взагалі та в межах позову. Так, відповідач [PERSON] з 03 серпня 2015 року по теперішній час проживає і є зареєстрованою у [ADDRESS] , тобто у іншому населеному пункті території України. Між позивачем та відповідачем відсутні будь-які договірні правовідносини взагалі та в сфері надання-споживання житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] , зокрема [PERSON] проживає і є офіційно зареєстрованою у іншому населеному пункті України. Доказом відсутності договірних відносин між сторонами є офіційні рахунки виконавця позивача на оплату послуг на особовий рахунок № [NUMBER] , що виписаний на [PERSON] , офіційна відмова ПрАТ «НВО «Созидатель» у наданні [PERSON] інформації про стан квартири [ADDRESS] через наявність у позивача договірних правовідносин з іншою особою, яка мешкає за цією адресою, а саме з [PERSON] та відсутність будь-яких документів на причетність до вказаного житла [PERSON] . Крім того, зазначає, що предмет позову не підтверджено належними, допустимими і достовірними доказами, зокрема надані позивачем виписки з особового рахунку № [NUMBER] не містять відомостей і підпису особи, якою складено документ. 10 червня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач заперечив проти викладених у відзиві на позов обставин, позовні вимоги підтримав з підстав, аналогічних викладених у позові, крім того, зазначив, що дійсно 21.11.2008 між [PERSON] та АТ «НВО «Созидатель» було укладено договір про надання послуг з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території [ADDRESS] , на підставі передачі йому квартири [ADDRESS] у відповідності до акту приймання-передачі квартири від 21.11.2008, який, в свою чергу, складений на підставі ордеру № 36 виданого 17.11.2008 виконкомом Красногвардійської районної ради м. Дніпропетровська. У відповідності до зазначеного Договору у разі переходу права власності на приміщення від споживача до іншої особи договір вважається розірваним. Право власності на квартиру перейшло 19.02.2010, отже і договір вважається розірваним. Також, у відповідності із умовами Договору споживач був зобов`язаний повідомити про перехід власності, що [PERSON] не виконав. У свою чергу обов`язок як нового власника квартири укласти договір про надання житлово-комунальних послуг покладений на відповідача, що також не виконала [PERSON] . За таких обставин позивач не знав і не міг знати про перехід права власності на квартиру та помилково вважав споживачем послуг [PERSON] замість [PERSON] , яка як власник зобов`язана утримувати власне майно та оплачувати надані житлово-комунальні послуги, і цей обов`язок не залежить від фактичного місця проживання або місця реєстрації відповідача. 15 червня 2021 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Бугрій В.М. надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив, у яких сторона відповідача заперечила проти доводів позивача, викладених у відповіді на відзив, зазначивши, що позивач вийшов за межі позову, надавши в обґрунтування змісту позовних вимог підстави, які позовом не заявлялися, а саме позивач посилається на розірвання договору укладеного між [PERSON] та АТ «НВО «Созидатель». Також, позивачем не надано жодного доводу та доказу факту втрати [PERSON] статусу співвласника чи/або з дозволу власника мешканця квартири, та статусу споживача житлово-комунальних послуг. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові та у відповіді на відзив, просив задовольнити їх. Суду пояснив, що договір, укладений АТ «НВО «Созидатель» з [PERSON] припинив свою дію у зв`язку із переходом права власності на квартиру до [PERSON] , про що позивач дізнався лише коли прийшов потенційний покупець і запитав інформацію про квартиру, тоді позивач звернувся до нотаріуса і дізнався, що [PERSON] є новим власником квартири. Саме з цих підстав позивачем не надавалася інформація щодо стану квартири [PERSON] , оскільки на той час не обізнані були про те, що вона є власником. Ні [PERSON] , ні [PERSON] не сповістили позивача про зміну власника. Усі виписки з особового рахунку є копіями з електронної програми, які належним чином завірені головою правління. Крім того, пояснив, що помилково до розрахунку заборгованості увійшла сума заборгованості за квітень 2016 року, оскільки спірний період за який пред`являється позов починається з травня 2016 року. Також, не наполягав на стягненні з відповідача витрат на отримання інформації щодо власника квартири у розмірі 500 грн. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Бугрій В.М. в судове засідання не з`явилися, від представника відповідача надійшла письмова заява, у якій він просив розглянути справу за відсутності відповідача та її представника, мотивуючи, що позиція сторони відповідача, яка викладена письмово у відзиві на позов та запереченнях, є незмінною, інших матеріалів. які б могли її змінити, матеріали справи не містять, і, необхідні і передбачені процесуальним законом дії з підготовки до розгляду справи закінчено. Просив відмовити у задоволенні позову повністю. Статтями 43, 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. З огляду на вищевикладене, суд розглядає справу в порядку статті 211 ЦПК України за відсутності сторони відповідача. Суд, заслухавши представника позивача, перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що ПрАТ «НВО «Созидатель» є балансоутримувачем будинку [ADDRESS] і відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надає послуги з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території, з опалення та гарячого водопостачання, електропостачання тощо, що підтверджується копією рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 14.08.2008 № 2483, копією договору про постачання електричної енергії № 018001 від 01.04.2011, укладеного між ВАТ «Енергопостачальна компанія «Дніпрообленерго» та АТ «НВО «Созидатель». 21 листопада 2008 року між [PERSON] (Споживач), який є власником квартири [ADDRESS] та АТ «НВО «Созидатель» (Виконавець) укладений Договір № 52 про надання послуг з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території, предметом якого є надання Виконавцем послуг з утримання житлового будинку і прибудинкової території та забезпечення надання інших комунальних послуг через приєднані зовнішньо будинкові мережі, що утримуються Виконавцем, згідно переліку, наведеного у Додатку № 1 до договору, та зобов`язання Споживача своєчасно оплачувати комунальні послуги, у строки та на умовах, передбачених договором (а.с. 45-47). Відповідно до п. 7.2 Договір № 52 достроково припиняється, зокрема у випадку переходу права власності на приміщення від Споживача до іншої особи (а.с. 46). Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 200851554 від 19.02.2020 у період з 19.02.2010 по 26.12.2019 право власності на об`єкт житлової нерухомості квартиру за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] (а.с. 48-51). Відповідно до розрахунку заборгованості, наданої позивачем, за період з 01.05.2016 по 31.03.2019 за адресою: [ADDRESS] наявна заборгованість у розмірі 79012,40 грн. Судом встановлено, що спірні відносини між сторонами виникли у зв`язку із виконанням комунальних послуг, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг, тому до нього мають бути застосовані норми Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону\~України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч. 1, 4 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. За приписами ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. В свою чергу відповідно до ч. 1 ст. 1 вказаного Закону споживачем є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Частиною другою\~статті 382 ЦК України\~встановлено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Стаття 7 Закону\~Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»\~присвячена обов`язкам співвласників багатоквартирного будинку. Положеннями цієї статті є встановлення у її частині другій правила, відповідно до якого кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника. Крім того, частина третя цієї ж статті передбачає, що у разі відчуження квартири чи нежитлового приміщення набуття новим власником усіх обов`язків попереднього власника як співвласника. Тлумачення наведеної норми права у системному зв`язку з вищеприведеними нормами надає можливість дійти висновку про те, що у даному випадку йдеться про перехід від попереднього власника до нового власника обов`язків з оплати за житлово-комунальні послуги, передбачені законом, саме як співвласника багатоквартирного будинку, Отже з моменту переходу права власності на квартиру попередній власник втрачає права і обов`язки співвласника багатоквартирного будинку, а новий власник набуває прав і обов`язків співвласника такого будинку. Адже згідно з частиною першою\~статті 2 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» \~предметом регулювання цього\~Закону\~є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] набувши право власності на квартиру [ADDRESS] , набула і обов`язок утримувати вказане нерухоме майно і як наслідок сплачувати за комунальні послуги за період перебування квартири у її власності, у тому числі і у спірний період заявлений позивачем з 01.05.2016 по 31.03.2019. Таким чином, суд відхиляє доводи відповідача що, [PERSON] не є належним відповідачем у справі, оскільки вона була зареєстрована за іншою адресою і фактично не проживала за адресою [ADDRESS] , так як не проживання і відсутність реєстрації не спростовує висновку суду про обов`язок [PERSON] утримувати нерухоме майно, яке перебувало у її власності і відповідно сплачувати комунальні послуги виконавцю цих послуг. Доказів інших обставин, зокрема щодо укладення договору оренди майна, тощо, відповідно до яких [PERSON] надала дозвіл іншій особі користуватися у встановленому законом порядку квартирою, і як наслідок споживати комунальні послуги і відповідно оплачувати їх, суду не надано. Що стосується доводів сторони відповідача про відсутність між сторонами у справі будь-яких договірних правовідносин, у тому числі у сфері надання-споживання житлово-комунальних послуг суд відхиляє такі доводи з огляду на наступне. Відповідно до п. 1, 5 ч. 3 ст.\~20 Закону «Про житлово-комунальні послуги»\~споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відсутність такого договору не позбавляє споживачів зобов`язання сплачувати за спожиті послуги, оскільки такі зобов`язання у них виникають на підставі ст.\~11,\~509,\~526 ЦК України,\~Закону України «Про житлово-комунальні послуги», внаслідок фактичного споживання цих послуг, і є обов`язковими для виконання. Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року в справі №6-2951цс15. Отже, відсутність письмового договору між АТ «НВО «Созидатель» і [PERSON] не є підставою для звільнення останньої від обов`язку оплати фактично спожитих за адресою: [ADDRESS] комунальних послуг, наданих позивачем. Що стосується доводів сторони відповідача про наявність прямих доказів відсутності договірних правовідносин між позивачем і відповідачем, які полягають у оформленні позивачем офіційних рахунків на іншу особі, ніж [PERSON] , відмові позивача надати [PERSON] інформацію про стан квартири, наявність укладеного договору між позивачем та [PERSON] у 2017 році, суд відхиляє такі доводи, оскільки вони були спростовані вище встановленими обставинами, при цьому суд приймає доводи позивача про необізнаність про перехід права власності на квартиру від [PERSON] до [PERSON] , що знайшли своє підтвердження дослідженням судом письмового доказу - Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформоване 19.02.2020 (а.с. 48). Крім того, договір, який, на думку сторони відповідача, був укладений між АТ «НВО «Созидатель» і [PERSON] 01.07.2017, і підтверджує наявність договірних правовідносин з іншою особою, суд відхиляє, оскільки цей договір є типовим договором про надання послуг, і у ньому відсутні підпис і навіть анкетні дані споживача, і більш того, [PERSON] зазначений як сторона договору власник квартири, тоді як судом встановлено, що у цей період право власності на квартиру було зареєстровано за [PERSON] (а.с. 114). Відповідно до статті 68 ЖК України споживачі зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги, в тому числі за послуги з централізованого опалення. Відповідно до ст. 162 ЖК України плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, а наймач зобов`язаний своєчасно щомісяця вносити плату за комунальні послуги. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Згідно ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно, розмір плати розраховується виходячи із розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами. В силу ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана здійснити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, виплатити гроші та ін.) або утриматися від певної дії, а кредитор від боржника має право вимагати від боржника виконання його зобов`язання. На підставі ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов`язання щодо надання житлово-комунальних послуг у період з 01.05.2016 по 31.03.2019 за адресою: [ADDRESS] , власником якої у вказаний період була [PERSON] , натомість відповідач не здійснила оплату за ці послуги. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, за період з 01 травня 2016 року по 31 березня 2019 року, заборгованість за надані житлово-комунальні послуги по особовому рахунку № [NUMBER] , за адресою:\~ [ADDRESS] , станом на 31 березня 2019 року складає 79012,40 гривень (а.с. 15-28). Доказів погашення заборгованості та спростування розрахунку заборгованості до суду відповідачем не надано. Аналізуючи розрахунок заборгованості та співставляючи його з наданою позивачем випискою з особового рахунку, судом встановлено, що до суми заборгованості включено заборгованість за квітень 2016 року у розмірі 604,88 грн., що не входить у заявлений позивачем спірний період, щодо заборгованості за який позивачем пред`явлені вимоги до відповідача. На підставі наведеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за період з 01.05.2016 по 31.03.2019 у сумі 78407,52 грн., тобто за виключенням суми заборгованості за квітень 2016 року. Також, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат\~і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. Оскільки неправомірними\~діями відповідача позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення суми індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями частини 2 статті 625 ЦК України. Таким чином, згідно з розрахунку доданого по позову (а.с. 29), з яким погоджується суд за виключенням суми заборгованості за квітень 2016 року, яку суд виключає з розрахунку з наведених вище підстав, з відповідача підлягають стягненню сума індексу інфляції у розмірі 14\~221,70 грн. та три проценти річних у розмірі 5375,73 грн. Доводи відповідача про недопустимість доказів, а саме виписок з особового рахунку, оскільки вони не містять підпису та посилань на особу, яка склала ці документи, суд відхиляє, оскільки відповідно ст. 95 ЦПК України учасник справи має право подавати письмові докази у копіях, які засвідчує належним чином і зазначає про про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. У судовому засіданні представник позивача пояснив, що виписки з особового рахунку сформовані відповідною програмою, якою ведеться облік нарахування і оплати комунальних послуг, у письмовому вигляді облік не ведеться, а тому ці виписки не підписані, але завірені головою правління. При цьому у позовні заяві на а.с. 4 позивач зазначив про те, що оригінали доданих документів до позовної заяви, знаходяться у позивача, а будь-які клопотання про витребування оригіналів письмових доказів стороною відповідача не заявлялися. Доводи відповідача щодо недоведеності факту втрати [PERSON] статусу співвласника чи/або з дозволу власника мешканця квартири, а також споживача житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] , спростовуються встановленими судом обставинами щодо переходу права власності від [PERSON] до [PERSON] на 1/1 частку квартири, тобто вона була єдиним власником цієї квартири, і як наслідок Договір № [NUMBER] , укладений між [PERSON] і АТ «НВО «Созидатель», припинив свою дію, доказів на підтвердження інших обставин ніж тих, що встановлені судом, стороною відповідача не надано. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з [PERSON] на користь ПрАТ «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01.05.2016 по 31.03.2019 у розмірі 78407,52 гривень, суму індексу інфляції в розмірі 14221,70 гривень, 3% річних у розмірі 5375,73 гривень, всього 98004,95 гривні. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача витрат на отримання відомостей з Державного реєстру щодо власника майна у розмірі 500,00 гривень, суд вважає за необхідне відмовити в їх задоволенні, оскільки стягнення таких витрат не передбачено нормами діючого законодавства України. З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у сумі 2072,57 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial