Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-08 00:00:00

02 травня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії Придніпровської залізниці залізниці про зобов'язання провести нарахування та виплату надбавки за вислугу років, який згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 травня 2018 року передана для розгляду судді Ходаківському М.П. (а.с.1). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2018 року провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії Придніпровської залізниці про зобов'язання провести нарахування та виплату надбавки за вислугу роківбуло відкрито (а.с.24-25). У зв'язку із закінченням повноважень судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ходаківського М.П на підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду від 26 липня 2018 року № 109 було здійснено повторний автоматизований розподіл указаної цивільної справи, яка згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 липня 2018 року передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. (а.с.66-67). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2018 року указана цивільна справа прийнята до свого провадження та призначена до розгляду (а.с.68). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві, з урахуванням уточнень зазначає, 28 липня 2005 року згідно наказу №426 від 28 липня 2005 року його було прийнято виконуючим обов'язки заступника начальника депо по ремонту. 24 жовтня 2011 року його було звільнено за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію за віком. У трудовій книжці позивача зазначено, що стаж праці вираховується з 1973 року, таким чином [PERSON] вказує на те, що станом на 2011 рік він мав загальний безперервний стаж роботи на підприємствах та структурних підрозділах залізничного транспорту 38 років. Відповідно до довідки про заробітну плату, яка видана ПАТ «Українська залізниця» від 28 лютого 2018 року, [PERSON] з липня 2005 по вересень 2011 року надбавку за вислугу років не отримував, а згідно довідки від №363 від 16 квітня 2018 року, виданої ПАТ ««Українська залізниця» позивачу з вересня 1998 року було встановлено надбавку за вислугу років в розмірі 40%. Отже позивач вважає , що з 2005 по 2011 роки повинен був отримувати надбавку за вислугу років у розмірі 40%, проте її не отримував, внаслідок чого утворилась заборгованість по несплаті надбавки за вислугу років у сумі 44260,00 грн, які він просить суд стягнути з відповідача (а.с. 2-6). Представник позивача 09 листопада 2018 року надав до суду заяву, у якій просив розгляд цивільної справи проводити без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с.102). Представником відповідача через канцелярію суду 09 листопада 2018 року також було подано заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні (а.с.103). Також у матеріалах справи містяться заперечення та письмові пояснення представника відповідача на позовну заяву, у яких останній зазначає, в стаж роботи, що дає право на отримання надбавки за вислугу років, включається час безперервної роботи в даному підприємстві, а перерва стажу підтверджується особисто позивачем наданням копії трудової книжки, відповідно до якої [PERSON] був звільнений 15 жовтня 2004 року наказом залізниці з займаної посади за згодою сторін та у трудових відношеннях з залізницею не перебував. 28 липня 2005 року [PERSON] був прийнятий на посаду виконуючого обов'язки заступника депо по ремонту. З цього періоду позивачу, відповідно до Положення про вислугу років почала нараховуватись надбавка за вислугу років як знову прийнятому на працю. Надбавка за вислугу років на момент звільнення за власним бажанням у 2011 році була сплачена [PERSON]. у повному обсязі, що позивач особисто підтвердив наданням до позовної заяви довідки від 28 лютого 2018 року. 7 серпня 2006 року [PERSON] особисто звертався з клопотанням до керівництва залізниці про відновлення трудового стажу для виплати надбавки за вислугу років. Рішенням протоколу від 23 серпня 2006 року позивачу було відмовлено у збереженні безперервного стажу роботи, що дає право на отримання надбавки за вислугу років через відсутність підстав. В подальшому вищезазначене рішення від 23 серпня 2006 року [PERSON] не оскаржувалось. Позивач звільнявся у 2004 році за згодою сторін на підставі особистої заяви, так як на момент звільнення претензій до залізниці не мав. Тим самим, з 2004 року, до моменту знов прийняття на працю, по липень 2005 року, був перерваний стаж роботи на об'єктах залізничного транспорту. У зв'язку з вищевикладеним, представник відповідача вважає, що [PERSON], втратив право на нарахування надбавки за вислугу років у розмірі 40%. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що згідно із трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] загальний стаж роботи обчислюється з 1973 року. 15 жовтня 2004 року позивача було звільнено за ст. 26 п.1 КЗпП України (узгодження сторін). 28 липня 2005 року [PERSON] було прийнято на роботу на посаду виконуючого обов'язки заступника начальника депо по ремонту. 24 жовтня 2011 року позивача звільнено за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію (а.с.8-11). Відповідно до довідки від 28 лютого 2018 року №01-03/288 виданою ПАТ «Укрзалізниця» [PERSON] з липня 2005 по вересень 2011 року надбавки за вислугу років не отримував (а.с. 7). У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №12 від 24 грудня 1999 року роз'яснено, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. Згідно із п. 1 Положення про порядок виплати надбавки за вислугу років працівникам підприємств і організацій залізничного транспорту, затвердженого наказом Державної адміністрації залізничного транспорту України Укрзалізниці від 28 грудня 2001 року за №743-Ц надбавка за вислугу років встановлюється безпосередньо в залежності від безперервного стажу роботи в підприємствах, організаціях та структурних підрозділах залізничного транспорту (стаж більше 25 років - розмір надбавки 40%). Відповідно до п. 2 зазначеного Положення в стаж роботи, що дає право на отримання надбавки за вислугу років, включається час безперервної роботи в даному підприємстві, організації, відособленому структурному підрозділі. Згідно із п. 7 Положення про порядок виплати надбавки за вислугу років працівникам підприємств і організацій залізничного транспорту при звільненні працівника за власним бажанням, крім раніше зазначених випадків, стаж роботи для виплати надбавки за вислугу років не зберігається (а.с. 38-42). Що стосується посилання позивача на п. 24 Положення, а якому зазначено, шо в окремих випадках комісія підприємства (відособленого структурного підрозділу) може, за погодженням з комісією вищестоящого органу, приймати рішення щодо збереження безперервного стажу роботи для виплати надбавки за вислугу років працівникам підприємства при їх переведенні з одного підприємства на інше і, в першу чергу, кадровим залізничникам, тимчасово, в силу виробничої необхідності або з інших поважних причин, переведених на підприємства залізничного транспорту на роботи, які не дають права на отримання надбавки за вислугу років, то судом встановлено, що 07 червня 2006 року [PERSON] було подано начальнику Придніпровської залізниці [PERSON] клопотання про відновлення його трудового стажу для виплати надбавки за вислугу років. Відповідно до протоколу засідання комісії про встановлення стажу роботи для виплати надбавки за вислугу років при управлінні Придніпровської залізниці № 4 від 23 серпня 2006 року [PERSON] відмовлено у збереженні безперервного стажу роботи, що дає право на отримання надбавки за вислугу років через відсутність підстави (а.с. 45-47). В подальшому таке рішення позивачем не оскаржувалось, а тому суд приходить до висновку що підстави для збереження безперервного стажу роботи, передбачені у вищевказаному пункті Положення, не відповідають заявленим вимогам позивача. Ураховуючи зазначене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про зобов'язання провести нарахування та виплату надбавки за вислугу років необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням відмови у задоволенні позовних вимог, на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за можливе компенсувати судові витрати за рахунок держави. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed