Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

04 жовтня 2019 року «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення, в якому просить визнати за [PERSON] право власності на нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення № 1, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та надати позивачу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право, як іпотекодержателю на здійснення від імені [PERSON] реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме, нежитлове приміщення [ADDRESS] , та звернути стягнення на предмет іпотеки згідно Договору іпотеки PCL- 299/2007 від 18.06.2007 року, а саме нежитлове приміщення № 1, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] шляхом надання права ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на продаж від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу предмету іпотеки в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» з правом отриманням витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та отриманням дублікатів правовстановлюючих та інших документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ТОВ «ОТП Факторинг Україна» всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, з метою погашення заборгованості [PERSON] перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за Кредитним договором № ML-801/034/2007 від 18.06.2007 року у розмірі 1 636 844,59 грн. Початкову ціну предмета іпотеки встановити на рівні, не нижчому за ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час його реалізації, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Позовні вимоги мотивує тим, що 18.06.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № МL-801/034/2007. Також, з метою додаткового забезпечення повного та своєчасного виконання відповідачем його зобов`язань за Кредитним договором, між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено Договір іпотеки № PCL-801/099/2007, предметом якого є квартира [ADDRESS] . Відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду від 20.07.2016 року, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № МL-801/034/2007 від 18.06.2007 року у розмірі 61358,94 швейцарських франків, що становить 1636844,59 грн. 26.09.2018 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було надіслано вимогу [PERSON] про погашення заборгованості за кредитним договором від 18.06.2007 року № МL-801/034/2007. Таким чином посилається на те, що в процесі цивільно-правової реалізації укладених між банком та [PERSON] договору кредиту та іпотечного договору, зобов`язання [PERSON] перед банківською установою зі сплати кредиту та інших нарахувань залишилися невиконаними, тому з метою захисту порушених прав позивача мають бути задоволенні вимоги за предметом позову. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 18 травня 2020 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено [PERSON] . Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належними чином, від нього надійшла заява з проханням розглянути справу без його участі, де зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд позов задоволити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належними чином, про причини неявки суд не повідомили. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено, що 18.06.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № МL-801/034/2007, згідно з яким [PERSON] надано кредит в розмірі 56138,00 швейцарських франків з кінцевим терміном повернення до 18.06.2022 року ( а.с. 6-9). Також, з метою додаткового забезпечення повного та своєчасного виконання відповідачем його зобов`язань за Кредитним договором між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено Договір іпотеки № PCL-801/099/2007, предметом якого є квартира [ADDRESS] ( а.с. 10-13). У зв`язку з невиконання умов кредитного договору рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 20.07.2016 року стягнуто солідарно з [PERSON] (ід. номер [NUMBER] ) та [PERSON] (ід. номер [NUMBER] ) на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № МL-801/034/2007 від 18.06.2007 року у розмірі 61358,94 швейцарських франків, що становить 1636844,59 грн., з яких 54853,87 швейцарських франків - заборгованість за кредитом, 6505,07 швейцарських франків - заборгованість по відсотках. Вирішено питання про судові витрати ( а.с. 15). 26.09.2018 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було надіслано вимогу [PERSON] про погашення заборгованості за кредитним договором від 18.06.2007 року № МL-801/034/2007 (а.с. 16). 26.11.2010 року між ПАТ ОТП Банк та ТОВ ОТП Факторинг Україна було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ТОВ ОТП Факторинг Україна перейшли всі права та обов`язки за договором іпотеки № PCL-801/099/2007 від 18.06.2007 року ( а.с.32-34). Згідно Інформаційної довідки №167714808 від 23.05.2019 року в Державному реєстрі іпотек зареєстровано обтяження, підстава обтяження: договір іпотеки № 3258 від 18.06.2007 року, обтяжувач:ТОВ ОТП Факторинг Україна ( а.с. 23). У відповідності до ст. 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третій особі. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Правовими приписами ст.ст. 589, 590 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави, яке здійснюється за рішенням суду. Згідно з нормативним правилом, передбаченим ч.1,3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. З огляду на вказане Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (п. 4 частини 1 статті 39 Закону) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону. Позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу позивачем від власного імені цього предмета будь-якій особі на підставі статті 38 Закону. Разом з тим, сторони у пункті 6.4.1 Договору іпотеки досягли домовленості про позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя, про який просить суд позивач - шляхом продажу іпотекодержателем від власного імені предмета іпотеки третій особі (а.с. 12). Таким чином, іпотекодержатель має у позасудовому порядку здійснювати захист свого цивільного права та інтересу, оскільки з приводу реалізації цього способу захисту сторони досягли домовленості у договорі іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону). Згідно з частиною першою статті 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону). Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Зі змісту Договору іпотеки п.6.4 вбачається, що сторони погодили іпотечне застереження, а саме визначили позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу іпотекодержателем від власного імені предмета іпотеки третій особі. При цьому, на відміну від такого різновиду позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки як звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (що може передбачати способи задоволення вимог іпотекодержателя, визначені у частині третій статті 36 Закону), судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону передбачає, що суд у резолютивній частині відповідного рішення обов`язково визначає спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 вказаного Закону (висновок Верховного Суду України у постанові від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16). Отже, процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону, може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Проте звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту. Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №310/11024/15-ц. Крім того, в зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду для забезпечення передбачуваності правозастосовної практики й ефективного захисту прав сторін договору іпотеки відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 5 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16, за змістом якого іпотекодержатель має можливість задовольнити свої вимоги на підставі рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його продажу іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві згідно зі статтею 38 Закону, незважаючи на те, що сторони в іпотечному застереженні погодили як позасудовий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя його право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону. Тобто, визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса. Недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є однією з підстав для відмови в позові. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним. Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України). З огляду на викладене, відсутні підстави для задоволення позову, оскільки позивач обрав неналежний матеріально - правовий спосіб захисту порушеного права іпотеко держателя. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed