Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-24 00:00:00

04.02.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений 12.08.2009 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON]; визнати за [PERSON] право приватної власності в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS] та стягнути судові витрати. В подальшому, а саме 14.12.2017 року позивач [PERSON] надав до суду уточнену позовну заяву, в якій на підставі ст. ст. 203, 215, 1233, 1257 ЦК України просить визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений 12.08.2009 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON]; визнати за [PERSON] право приватної власності в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS] та стягнути судові витрати у розмірі 9720,82 грн. При цьому позивач посилається на те, що він є внуком померлої [PERSON] Позивач зазначає, що оскільки [PERSON] була похилого віку, та внаслідок хворобливого стану здоровя не могла усвідомлювати значення своїх дій при складанні заповіту на відповідача. У звязку із чим, позивач змушений звернутися до суду із позовом. До судового засідання позивач [PERSON] не зявився, повідомлявся належним чином, до суду надано заяву представника позивача [PERSON] про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявилася, повідомлялася належним чином, причини неявки суду невідомі. У ході розгляду справи представники відповідача [PERSON] та [PERSON] заперечували проти задоволення позову, проте в подальшому до судових засідань не зявилися, повідомлялися належним чином. 22.12.2017 року о 12.05 годині працівник канцелярії суду отримала телефонограму від [PERSON] з проханням відкласти розгляд справи, так як представники відповідача потрапили в ДТП та запізнилися на потяг. До наступного судового засідання представники знову не зявилися, повідомлялися належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи (провадження по справі відкрито 08.02.2016 року) суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку, суд вважає за можливе розглянути її за відсутності відповідача, неявка якого визнана судом неповажною. У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедент ній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади. У рішенні Європейського Суду від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Таким чином, аналіз зазначених викладених вище обставин, дає підстави стверджувати про неналежне здійснення стороною відповідача своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обовязків, що виразилися у відсутності інтересу до наявної у проваджені суду справи, що в свою чергу призвело до затягування судового розгляду даної справи. У зв'язку із чим, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи за відсутності сторони відповідача, повідомленої належним чином. Ухвалою суду від 08.02.2016 року за заявою позивача судом накладено арешт на квартиру [ADDRESS]; заборонено приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу [PERSON] видавати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно квартиру [ADDRESS], після смерті 08.08.2015 року [PERSON]. 02.03.2016 року ухвалою суду за клопотанням позивача постановлено витребувати у приваного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] належним чином посвідчену копію спадкової справи № 13-2015, заведеної після смерті [PERSON], яка померла 08.08.2015 року. 29.03.2016 року ухвалою суду постановлено витребувати з Комунальної установи «Міський психіатричний диспансер» та Комунальної установи «Одеський обласний центр психічного здоров'я» відомості про те, чи перебувала [PERSON], [INFO], на обліку у вказаних закладах охорони здоров'я, якщо так, то вказати з якого часу; який стан психічного здоров'я [PERSON] був на час взяття на облік, та у період з 01.08.2009 року по 31.08.2009 року; яка психіатрична допомога надавалася [PERSON], у тому числі у період з 01.08.2009 року по 31.08.2009 року; витребувати з Одеського обласного онкологічного диспансеру інформацію щодо звернення за медичною допомогою [PERSON], [INFO], яка проживала за адресою: м. Одеса, пр-т. [PERSON], 8, кв. 36; та надати належним чином посвідчені докази звернення за медичною допомогою за період з 01.08.2009 року по 31.08.2009 року. 25.05.2016 року ухвалою суду за клопотанням сторони відповідача витребувано з Комунальної установи «Одеський обласний центр психічного здоров'я» належним чином посвідчені копії первинних документів /медичних карток/ щодо лікування [PERSON], [INFO], 09.12.2010 року. Ухвалою суду від 10.11.2016 року у справі призначено посмертну комплексну судову психолого-психіатричну експертизу. 25.10.2017 року ухвалою суду поновлено провадження у справі. Дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, позивач [PERSON] є внуком [PERSON] , що вбачається із відповідних свідоцтв про народження /а.с. 9-10/ та рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року у справі № 520/13765/15-ц /а.с. 11/. 08.08.2015 року у віці 78 років померла [PERSON], актовий запис № 8340, що вбачається із свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 434029, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті [PERSON] реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції /а.с. 14/. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS], яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло № 19-5963 від 23.09.1996 року /а.с. 12/. На виконання ухвали суду від 02.03.2016 року судом отримано та досліджено належним чином посвідчену копію спадкової справи № 13-2015, заведеної після смерті [PERSON], яка померла 08.08.2015 року /а.с. 46-57/. Зі спадкової справи вбачається, що і заявою про прийняття спадщини до майна померлої звернувся 24.11.2015 року онук [PERSON] та 03.02.2016 року [PERSON] Як встановлено судом, 12.08.2009 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] та зареєстрований за № 1967/а.с. 55/. У ході розгляду справи сторона позивача пояснювала, що [PERSON] під час укладання оспорюваного правочину була людиною похилого віку, хворіла, були наявні випадки не сприйняття дійсних подій, сплутаності свідомості, а тому позивач вважає, що [PERSON] не могла усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. У звязку із чим, позивач стверджує, що оспорюваним правочином порушуються його права та законні інтереси, що і стало підставою для звернення до суду. Положеннями абз. 5 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однієї зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Як встановлено судом, спадкодавець [PERSON] є бабусею позивача [PERSON] З свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 430388 слідує, що 04.04.20107 року у віці 44 років помер батько позивача [PERSON], актовий запис № 3107 /а.с. 13/. Відповідно ч. 1 ст. 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже, позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги після [PERSON] за правом представлення в порядку ст. 1266 ЦК України як внук померлої, так як батько позивача помер на час відкриття спадщини. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] правомірно звернувся до суду із вимогами про визнання заповіту від 12.08.2009 року недійсним, оскільки, будучи спадкоємцем першої черги після [PERSON] за правом представлення.Заповіт від 12.08.2009 року, надає позивачу у розумінні абз. 5 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року право за захист прав та законних інтересів позивача, які на думку позивача, порушені вчиненням правочину. Як на підставу позовних вимог сторона позивача посилалася на ст. 225 ЦК України, положення якої передбачають, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 2 ст. 1257 ЦК України визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак, у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Абзацом 2 п. 16 Постанови розяснено, що «для визначення наявності такого стану на момент укладання правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України». Так, на виконання положень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, судом за клопотанням сторони позивача ухвалою суду від 10.11.2016 року було призначено посмертну комплексну судову психолого-психіатричну експертизу. Згідно висновку № 16-5476 посмертної комплексної судово психолого-психіатричної експертизи, складеного 25.09.2017 року /том 2 а.с. 8-29/, судові експерти, психолог та психіатр прийшло до висновку, що у [PERSON] були наявні індивідуально-психологічні особливості особистості, які могли чинити істотний вплив на її поведінку в момент вчинення правочину підписання 12.08.2009 року заповіту № 1967; у стані сильного душевного хвилювання, стресовому стані [PERSON] в момент вчинення правочину не перебувала; [PERSON] на час вчинення правочину страждала на хронічний, стійкий психічний розлад (захворювання) у вигляді «Вираженого органічного ураження центральної нервової системи (мозку), змішаного ґенезу із суттєвим зниженням когнітивних функцій, та емоційно-вольовими порушеннями із формуванням психоорганічного синдрому; при цьому ступінь розладів когнітивних та емоційно-вольових функцій, змін особистості внаслідок хронічної цереброваскулярної недостатності, алкогольної інтоксикації, вікових змін, у [PERSON] в момент вчинення правочину - підписання 12.08.2009 року заповіту № 1967, був настільки вираженим, що абсолютно позбавляв її здатності усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними. Із вказаним висновком № 16-5476 від 25.09.2017 року сторона відповідача не погоджувалася, та у судовому засіданні 21.11.2017 року представники відповідача [PERSON] та [PERSON] заявили клопотання про надання часу для детального аналізу висновку експертизи та підготовки запитань для виклику експерта. Того ж дня, згідно особистої розписки від 22.11.2017 року представник відповідача [PERSON] ознайомився із матеріалами справи /том 2 а.с. 47-48/. В подальшому, ані відповідач, ані його представники до судових засідань не зявилися, повідомлялися належним чином. 22.12.2017 року о 12.05 годині працівник канцелярії суду отримала телефонограму від [PERSON] з проханням відкласти розгляд справи, так як представники відповідача потрапили в ДТП та запізнилися на потяг. До наступного судового засідання представники знову не зявилися, повідомлялися належним чином, причини неявки суду невідомі. Статтею 110 ЦПК України регламентовано, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. У ході розгляду справи судом за клопотанням сторін було допитано свідків, а саме [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також [PERSON], [PERSON], які детально пояснили суду про стан фізичного та психічного здоровя [PERSON], яка померла 08.08.2015 року. Вказані пояснення свідків були долучені до матеріалів справи в письмовому вигляді та надані в розпорядження експертів для надання висновку судово-психіатричних експертів. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, детально проаналізувавши наявний в матеріалах справи висновок судових експертів, суд не приймає до уваги заперечення сторони відповідача про неналежність висновку № 16-5476 від 25.09.2017 року як доказу по справі, оскільки, суд приходить до однозначного висновку, що саме висновок судово-психіатричних експертів № 16-5476 від 25.09.2017 року є належним, допустимим, достовірним доказом по справі, так як вказаний висновок узгоджується та не суперечить показанням свідків та матеріалам справи, що досліджені судом. Відповідно до правового висновку Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року по справі № 6-131цс14, суд може визнати договір недійсним із підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України в разі, якщо встановить, що у момент укладення договору позивач був неспроможний розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Той факт, що позивач у момент укладення договору виявляв ознаки психічного розладу, які здійснили істотний вплив на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, обмежуючи цю здатність, не є підставою для визнання договору недійсним відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання заповіту недійсним підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст. 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, оскільки позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги після [PERSON] за правом представлення в порядку ст. 1266 ЦК України як внук померлої, так як батько позивача помер на час відкриття спадщини, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання права власності в порядку спадкування за законом підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, так як обґрунтовані та доведені. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. З акту № 15-5476 здачі-приймання висновку судового експерта вбачається, що вартість проведення експертизи, яку сплатив позивач, становить 7944,00 грн. /том 2 а.с. 30/. Крім того, позивачем у ході розгляду справи сплачено судовий збір у розмірі 551,20 грн. за предявлення позову, та 275,61 грн. за заяву про забезпечення позову. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти у розмірі 9720,82 грн. Відповідно до ч. ч. 7-8 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом девяноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Ухвалою суду від 08.02.2016 року за заявою позивача судом накладено арешт на квартиру [ADDRESS]; заборонено приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу [PERSON] видавати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно квартиру [ADDRESS], після смерті 08.08.2015 року [PERSON]. Таким чином, враховуючи положення ст. 158 ЦПК України, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 08.02.2016 року.

Outcome: approved