Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

04.09.2018 року на адресу Шевченківського районного суду м.Києва надійшла позовна заява [PERSON], згідно з якою він просить суд стягнути з Головного управління Національної поліції у Київській області на його користь 3% річних та інфляційні втрати у розмірі 30 720,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.09.2017 року по справі №357/9462/17, яка набрала законної сили 27.11.2017 року, визнано протиправною відмову Головного управління Національної поліції в Київській області у призначенні та виплаті [PERSON] одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням другої групи інвалідності та зобов'язано Головне управління Національної поліції в Київській області нарахувати та виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу у зв'язку із встановленням другої групи інвалідності у відповідності до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі/смерті, інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою КМ України від 21.10.2015 року №850, в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме: на 27.12.2016 року. Вказаною постановою встановлено, що 10.02.2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою (рапортом) про виплату одноразової грошової допомоги, проте відповідач своїм листом від 20.02.2017 року протиправно відмовив позивачу у вказаному з посиланням на відсутність правових підстав для призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги. При цьому, позивач зазначає, що враховуючи вимоги абз.3 п.15 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», ст. 23 Закону України «Про міліцію», а також Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року за №850 останнім днем строку виплати відповідачем одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням другої інвалідності було 25.05.2017 року. За вказаних обставин, а також враховуючи те, що вищенаведена постанова суду була виконана відповідачем лише 28.02.2018 року, позивач, посилаючись на положення ст. 625 ЦК України, просить суд позов задовольнити. Ухвалою від 06.09.2018 року було відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 10.10.2018 року на адресу суду надійшов відзив Головного управління Національної поліції в Київській області на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на виконання всіх необхідних дій, спрямованих на виплату позивачу одноразової допомоги. 11.10.2018 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якій [PERSON] зазначає, що оскільки постановою суду підтверджено його право на отримання одноразової грошової допомоги, відповідач зобов'язаний був виплатити йому одноразову грошову допомогу з моменту звернення з відповідною заявою (рапортом), в порядку і строки, встановлені законодавством. Ухвалою від 13.11.2018 року розгляд даної справи вирішено продовжити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою від 23.01.2019 року було виправлено допущену описку в тексті ухвали суду від 13.11.2018 року. Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з тим, 29.01.2019 року до суду надійшло клопотання позивача, в якому він просить розгляд справи проводити за його відсутністю, а позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Лащів О.В. у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Вислухавши пояснення представника відповідача та дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що відповідно до постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.09.2017 року по справі №357/9462/17, яка набрала законної сили 27.11.2017 року, визнано протиправною відмову Головного управління Національної поліції в Київській області у призначенні та виплаті [PERSON] одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням другої групи інвалідності та зобов'язано Головне управління Національної поліції в Київській області нарахувати та виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу у зв'язку із встановленням другої групи інвалідності у відповідності до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі/смерті, інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою КМ України від 21.10.2015 року №850, в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме: на 27.12.2016 року. При цьому, як вбачається зі змісту вищенаведеної постанови, судом встановлено, 10.02.2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою (рапортом) про виплату одноразової грошової допомоги, проте відповідач своїм листом від 20.02.2017 року протиправно відмовив позивачу у вказаному з посиланням на відсутність правових підстав для призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги. Крім того, враховуючи вимоги абз.3 п.15 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», ст. 23 Закону України «Про міліцію», а також п.п. 9, 10 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року за №850 останнім днем строку виплати відповідачем одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням другої інвалідності було 25.05.2017 року. Враховуючи положення ст. 82 ЦПК України, вищезазначені обставини, встановлені постановою суду, не потребують доказуванню у даній справі. Водночас, як встановлено в судовому засіданні, вищенаведена постанова суду була виконано відповідачем лише 28.02.2018 року шляхом перерахування суми заборгованості на рахунок позивача. Вказані обставини стосовно виконання рішення суду лише 28.02.2018 року також не заперечувалися й представником відповідача під час наданнями ними пояснень у судовому засіданні. Разом з тим, зобов'язання виникають з підстав, установлених ст. 11 ЦК України. У ч.5 вказаної статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду. Отже, за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов'язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення (постанова Верховного Суду України від 18.10.2017 року у справі №910/8318/16. Як передбачено ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30.03.2016 року у справі №6-2168цс15, а також підтверджена постановою Верховного Суду від 19.03.2018 року у справі №718/2080/17-ц. Крім того, в постанові Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №459/3560/15-ц зазначено, що оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов'язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Таким чином, враховуючи вищенаведені положення законодавства, а також зважаючи на те, що обставини щодо невиконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд, перевіривши розрахунки позивача, наведені в позовній заяві, приходить до висновку, що вимоги позивача про відшкодування йому відповідачем інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірними, а тому за період з червня 2017 року по лютий 2018 року з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 30 720,00 грн. інфляційних втрат щодо встановленої рішенням суду суми одноразової грошової допомоги (320 000,00 грн.), та вказану суму три відсотки річних в розмірі 7 338,08 грн., а всього разом 38058,08 грн. Також суд, в порядку визначеному ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved