Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

04 жовтня 2019 року позивачі звернулись до суду з позовом до АТ «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз», в якому просять визнати право спільної сумісної власності за ними на трикімнатну квартиру площею 38,7 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що з серпня 2007 року [PERSON] , а з березня 2008 р. [PERSON] , [PERSON] проживають у трикімнатній квартирі площею 38,7 кв.м. за адресою [ADDRESS] . 27.12.2011 на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради позивачам видано службовий ордер на житлове приміщення №065420, в подальшому скасований рішенням Харківської міської ради №410 від 09.07.2014. Позивачі зазначають, що добросовісно заволоділи зазначеною квартирою і більше 10 років спільно, відкрито та безперервно проживають у ній, з квартири не виселялись, іншого житла на праві власності або користування не мають, утримують та доглядають квартиру, власними силами та за власний рахунок забезпечують схоронність зазначеного нерухомого майна, підтримують його у справному стані. Позивачі вважають, що з огляду на зазначені обставини та в силу положень ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України вони набувають право власності за набувальною давністю на квартиру. 15.11.2019 року через канцелярію суду надійшла заява від представників сторін про проведення розгляду справи в порядку загального позовного провадження, судове засідання просили проводити за їх відсутністю. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 15.11.2019 року задоволення вказане клопотання, постановлено здійснювати розгляд цієї справи за правилами загального позовного провадження. 15.11.2019 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечує проти позовних вимог та зазначає, що спірна квартира перебуває на балансі відповідача, згідно статуту підприємства, затвердженого загальними зборами акціонерів відповідача 03.04.2018, органами управління та контролю за діяльністю Товариства є Наглядова рада. Рішення Наглядової ради щодо надання дозволу на відчуження нерухомого майна стосовно спірної квартири не приймалося. 15.11.2019 року представником сторін подано заяви про закриття підготовчого провадження та призначення справи для судового розгляду по суті. Інших заяв по суті справи, що передбачені ч. 2 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України, сторонами не подано. Сторони та представники сторін в судове засідання не з`явились, представниками сторін через канцелярію суду подані клопотання про розгляд справи за їх відсутності. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, перевіривши доводи, викладені сторонами в обґрунтування заявлених вимог, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] проживає у квартирі за адресою [ADDRESS] з серпня 2007 року. Його дружина та син, [PERSON] та [PERSON] , проживають у зазначеній квартирі з березня 2008 року. З матеріалів справи вбачається, що 27 грудня 2011 року на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.12.2011 позивачам видано службовий ордер на спірне житлове приміщення № [NUMBER] , який в подальшому скасовано Рішенням Харківської міської ради №410 від 09.07.2014. Згідно копії листа АТ «Оператор газорозподільної системи «ХАРКІВМІСЬКГАЗ» № 61101.3.1-Лв-9190-1019 від 11.10.2019 року вбачається, що [PERSON] повідомлено про те, що остаточне вирішення питання щодо надання дозволу на відчуження нерухомого майна можливо у судовому порядку. Позивачі стверджують, що протягом всього часу проживання у спірній квартирі, тобто більше десяти років, утримують її, слідкують за її технічним станом, обслуговують, зокрема власними силами та за власний рахунок здійснили ремонт, оздоблювальні роботи. Зазначене підтверджується письмовими документами, наявними в матеріалами справи, зокрема: копіями розрахункових документів на придбання будівельних матеріалів для здійснення ремонту, меблів, фурнітури, ксерокопіями замовлень на доставку придбаних товарів за адресою місцезнаходження спірної квартири, ксерокопіями замовлення на монтаж металопластикових вікон та дверей. За адресою місцезнаходження спірної квартири позивачі обліковуються як споживачі послуг КП «Харківські теплові мережі», КП «Харківводоканал», АТ «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз», ПАТ «Укртелеком», АТ «Харківобленерго», про що свідчать наявні в матеріалах справи ксерокопії договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води №1156 від 29.02.2012, договору про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення №154012/М від 25.09.2012, договору про надання населенню послуг з газопостачання №1002066009 від 25.12.2012, договору про надання телекомунікаційних послуг №3351443 від 20.07.2013. Позивачі систематично оплачують комунальні послуги, що підтверджується наявними копіями квитанцій про сплату комунальних платежів, чеками про здійснення оплати та інформацією про стан оплати комунальних послуг за адресою місцезнаходження спірної квартири з веб-сайту АТ «МЕГАБАНК» (https://www.megabank.ua/). Жодних заперечень з боку відповідача щодо зазначених фактів заявлено не було. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно п. 9 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Так, набувальна давність (або давність володіння) відноситься до первісних способів набуття права власності, тому що права набувача основані не на минулій власності чи відносинах правонаступництва, а на обов`язковій сукупності обставин, передбачених ч. 1 ст. 344 ЦК України, до яких насамперед відносяться законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачі заволоділи спірною квартирою добросовісно, відкрито та безперервно проживають у ній більше десяти років, власними силами та за власний рахунок утримують зазначене майно. Доводи відповідача щодо відсутності рішення Наглядової ради про відчуження майна позивачам не спростовують наявність підстав для визнання за останніми права власності на спірне майно за набувальною давністю. Згідно п. 13 Постанови пленуму №5 можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Пункт 14 Постанови пленуму №5 зазначає, що виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, на їх належність, допустимість, достовірність, достатність , беручи до уваги, що позивачі добросовісно заволоділи чужим майном і понад десяти років продовжують відкрито та безперервно користуватись спірною квартирою, що відповідач по справі не спростував зазначених вище обставин, не заявляв вимог про повернення спірної квартири, тому суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підтверджені матеріалами справи. На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved