Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-20 00:00:00

03 грудня 2019 року представник позивача, який діє в інтересах позивача звернувся до суду з позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма`Світанок» про визнання недійсним договору оренди землі та додаткової угоди до договору оренди землі, позовні вимоги мотивує тим, що позивачка є власником земельної ділянки площею 4.4621 га, яка розташована на території Чорнорудської сільської ради Ружинського району Житомирської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та має кадастровий номер 1825286800:09:000:0013, що стверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ЖТ №000949, виданим 29.04.2002р. Чорнорудською сільською радою Ружинського району Житомирської області. 12.08.2016 року позивачка уклала договір оренди землі із відповідачем строком на 7 років. Восени 2018 року позивачка дізналася, що 21.07.2017 року від її імені була укладена додаткова угода до основного договору оренди землі від 12.08.2016 року, якою продовжено строк дії договору на 16 років, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права. Позивачка не укладала та не підписувала додаткової угоди до договору оренди землі від 12 серпня 2016 року із відповідачем та не надавала повноважень на підписання договору іншим особам. Дані обставини порушують законні права та інтереси позивача, адже доповнення основного договору оренди землі додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною основного договору, суттєво змінила умови основного договору оренди землі. 04.12.2020 року представником позивача подано заяву про зміну предмету позову, відповідно якої представник позивача просить визнати неукладеною додаткову угоди до договору оренди землі від 12.08.2016 року укладену між сторонами, та визнати недійсним договір оренди землі від 12.08.2016 року укладеного між [PERSON] та ПСП «АФ`Світанок» посилаючись на те, що 16.06.2020 року Велика Палата Верховного Суду у справі №145/2047/16-ц відступила від правового висновку Верховного Суду України щодо визнання недійсним непідписаного орендодавцем договору оренди землі, визначивши, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не підлягає визнанню недійсним. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позові, та просила суд їх задовольнити. Суду пояснила, що дійсно є власником земельної ділянки площею 4.4621 га, яка розташована на території Чорнорудської сільської ради Ружинського району Житомирської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та має кадастровий номер 1825286800:09:000:0013, що стверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ЖТ №000949, виданим 29.04.2002р. Чорнорудською сільською радою Ружинського району Житомирської області. 12.08.2016 року з відповідачем уклала договір оренди землі строком на 7 років. Восени 2018 року позивачка дізналася, що 21.07.2017 року від її імені була укладена додаткова угода до основного договору оренди землі від 12.08.2016 року, якою продовжено строк дії договору на 16 років до 2032 року без її згоди, так як додаткову угоду вона не підписувала. На даний час бажає сама обробляти свою земельну ділянку, а тому просить суд позовні вимоги задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, та просив суд їх задовольнити. Додатково пояснив, що підставою визнання недійсним договору оренди землі від 12.08.2016 року укладеного між [PERSON] та ПСП «АФ`Світанок» є та підстава, що даний договір оренди землі пройшов державну реєстрацію разом з реєстрацією додаткової угоди до договору оренди землі. Відповідач Приватне сільськогосподарське підприємство «Агрофірма`Світанок» в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений. Відзив на позов суду не подав. Суд заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши письмові докази, встановив наступне. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За правилами ст.207 ЦК України, правочин ввважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що позивачка є власником земельної ділянки площею 4.4621 га, яка розташована на території Чорнорудської сільської ради Ружинського району Житомирської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та має кадастровий номер 1825286800:09:000:0013, що стверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ЖТ №000949, виданим 29.04.2002р. Чорнорудською сільською радою Ружинського району Житомирської області (а.с.7). Згідно договору оренди землі б/н від 12 серпня 2016 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем Приватним сільськогосподарським підприємством «Агрофірма «Світанок» було укладено договір оренди землі, щодо об`єкта оренди, земельної ділянки належної на праві власності позивачу, термін дії договору 7 років, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 17.07.2017 року, номер запису про інше речове право 21480730 (а.с.10). 21.07.2017 року між сторонами була укладена додаткову угоду до основного договору оренди землі від 12.08.2016 року, якою продовжено строк дії договору на 16 років, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а.с.9 -10). Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи за №2142/19-25/1274/20-25 від 24.04.2020 року підпис у графі «Орендодавець» розділу «Підписи сторін» на зворотному боці Додаткової угоди (без номера) до договору оренди землі від 12.08.2016 року зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 17.07.2017 року, земельна ділянка площею 4,4621 га, кадастровий номер земельної ділянки 1825286800:09:000:0013, укладеному між [PERSON] та ПСП «АФ`Світанок» - виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів. Підпис у графі «Орендодавець» розділу «Підписи сторін» на зворотному боці Додаткової угоди (без номера) до договору оренди землі від 12.08.2016 року зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 17.07.2017 року, земельна ділянка площею 4,4621 га, кадастровий номер земельної ділянки 1825286800:09:000:0013, укладеному між [PERSON] та ПСП «АФ`Світанок» виконаний не [PERSON] , а іншою особою (а.с.96а-103) Згідно із ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). У ст.203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно із ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому утілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». Відповідно до ч.І ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч.І ст.14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі. Як встановлено в судовому засіданні, позивач, додаткову угоду до договору оренди землі від до договору оренди землі від 12.08.2016 року не підписувала, відповідно, істотні умови цієї додаткової угоди до договору оренди землі не погоджувала, тому у неї було відсутнє волевиявлення на укладення цієї додаткової угоди до договору оренди землі. Разом з цим, у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує ч.ч.2, 3 ст.215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення». В постанові від 16.09.2020р. №352/1021/19 Верховний Суд роз`яснив, що відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Проте, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству, який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх < обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Оскільки речове право - право оренди земельної ділянки строком на 16 років, тобто до 12.08.2033р. на підставі вищевказаної додаткової угоди до Договору оренди від 12.08.2016 року у відповідача -не виникало, то воно, відповідно, не підлягає припиненню. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 16.09.2020р. у справі № 352/1021/19. Згідно ч.І ст.15, ч.І ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. На підставі вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що, додаткова угода до договору оренди землі є неукладеною, тому суд для усунення перешкод у користуванні належним позивачу майном, задовольняє його позовні вимоги та визнає додаткову угоду до договору оренди землі від 12.08.2016 року неукладеною. Щодо вимоги позивача про визнання недійсним договору оренди землі б/н від 12 серпня 2016 року укладеного між позивачкою [PERSON] та відповідачем Приватним сільськогосподарським підприємством «Агрофірма «Світанок», то суд не вбачає правових підстав для її задоволення, так як вбачається з пояснень позивачки наданих суду, вищевказаний договір оренди з відповідачем вона підписувала, погоджувала всі істотні умови договору, в тому числі термін дії договору, який був визначений на 7 років, та на даний час не закінчився, договір зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 17.07.2017 року, номер запису про інше речове право 21480730. Посилання позивачки як на підставу визнання недійсним договору оренди землі від 12.08.2016 року у зв`язку з бажанням позивача обробляти земельну ділянку є необґрунтованою та безпідставною. З відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по справі пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial