Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

02 липня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.2013 року, він є власником будинку [ADDRESS]. У зазначеному будинку зареєстрована відповідачка [PERSON] З березня 2014 року відповідачка за вказаною адресою не мешкає, комунальні послуги не сплачує, будинком не цікавиться, речей, належних [PERSON] у його будинку не має. Враховуючи зазначене, просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] Донецької області. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав до суду заяву, у якій підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд розглянути справу у його відсутність. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Про причини неявки суду не повідомила. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.2013 року [PERSON] є власником будинку [ADDRESS]. (а.с.3-5) Згідно домової книги для реєстрації громадян у будинку [ADDRESS], відповідачка [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою. (а.с.7-8) Відповідно до положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до п.4 ч. 1 ст.406 ЦК сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відтак, враховуючи, що відповідачка не є власником будинку [ADDRESS], суд вважає, що обставини, які були підставою для надання [PERSON] права користування будинком на цей час припинені. Окрім того, статтею 401 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ч. 1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Конституційний суд України у своєму рішенні №5-рп/99 від 03.06.1999р. у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї» зазначив, що ЖК України, визнаючи гарантії права громадян на житло, встановлює права і обов'язки наймача жилого приміщення та членів його сім'ї, які проживають разом з ним, за договором найму, обов'язковим елементом якого є плата за користування житлом та за комунальні послуги. Частина друга статті 64 цього Кодексу передбачає, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічні положення щодо членів сім'ї власника будинку (квартири) містить частина четверта статті 156 Кодексу. Таким чином, законодавець не встановив вичерпного переліку осіб, які належать до кола членів сім'ї наймача, але визначив критерії, за якими осіб, не пов'язаних шлюбними або родинними стосунками, віднесено до них. Отже, виходячи з приписів ч.1 ст.405 ЦК України, у відповідачки по справі виникло право користування будинком [ADDRESS], який належить на праві власності [PERSON], з тих підстав, що вона є членом його сім'ї і яка постійно мешкала разом з ним. Частиною 2 ст.406 ЦК України встановлено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Спеціальною підставою припинення права членів сім'ї власника житла на користування цим житлом відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України є відсутність члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того факту, що між [PERSON] та відповідачкою була досягнута домовленість про встановлення інших умов втрати [PERSON] права на проживання у будинку позивача, а ні ж її відсутність без поважних причин понад один рік. З акту про не проживання від 13.06.2016 року вбачається, що відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], але не проживає у будинку з березня 2014 року. (а.с.6) Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] підлягає задоволенню.

Outcome: approved