Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

02 квітня 2015 року померла мати позивачки [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина до якої серед іншого увійшов житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: вул. Перемоги, 21-А у с. Мелесівка Золотоніського району Черкаської області. За свого життя [PERSON] склала заповіт, за яким усе своє майно заповіла своїм дітям [PERSON] та позивачу по справі [PERSON]. За договором про поділ спадкового майна [PERSON] та [PERSON] визначили, що вказаний вище житловий будинок успадкує позивач по справі [PERSON] Однак оформити право власності на вказане спадкове майно через нотаріальну контору позивач не має можливості, оскільки за життя спадкодавець [PERSON] не зареєструвала у встановленому законом порядку права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, які розташовані за адресою: вул. Перемоги 21-А, с. Мелесівка Золотоніського району Черкаської області. За вказаних обставин позивач була змушена звернутися до суду із відповідним позовом про визнання права власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом. У судове засідання позивач [PERSON] не зявилась, однак надала до суду заяву, відповідно до якої розгляд справи просила проводити за її відсутності на задоволенні позовних вимог наполягала у повному обсязі. Представник відповідача Новодмитрівської сільської ради в судове засідання не зявився, направивши до суду заяву за вих. № 374 від 18.05.2017 року, в якій просив суд справу розглянути без участі представника сільської ради, проти задоволення позовних вимог не заперечували. Залучений в якості третьої особи [PERSON] у судове засідання не зявився, направивши до суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності осіб, що беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи. Відповідно до свідоцтва про смерть (серії І-СР № 254522 від 06.04.2015 року) [PERSON] померла 02 квітня 2015 року, про що зроблений відповідний актовий запис №22. Як вбачається із копії свідоцтва про народження (серії ІІ-ЯА №557870) позивач по справі є дочкою померлої [PERSON] Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу (серії І-СР №436192) позивач змінила своє прізвище на [PERSON]. За таких обставин, згідно вимог чинного законодавства, позивач відноситься до першої черги спадкування. Згідно із ст.. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті. Відповідно до довідки, виданої виконкомом Новодмитрівської сільської ради за вих. № 388 від 10.04.2017 року на підставі запису погосподарської книги №16 за 2011-2015 р.р. домоволодіння, яке знаходиться за адресою: с. Мелесівка Золотоніського району Черкаської області, вул. Перемоги 21-А, належить [PERSON]. Рік побудови вказаного будинку 1982. Належність вказаного житлового будинку [PERSON] також стверджується копією технічного паспорту на житловий будинок, який доданий до матеріалів справи. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.12.2016 року приватний нотаріус Золотоніського районного нотаріального округу [PERSON] відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний вище житловий будинок, у звязку із відсутністю правовстановлюючого документа на дане майно. Суд бере до уваги, що Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обовязкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавалися в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року № 449 Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів державного замовлення (втратила чинність) було вперше встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію обєктів будівництва. Тобто, до 05 серпня 1992 року не було передбачено процедури введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні прав власності. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалися рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад і додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Оскільки сам будинок був побудований в 1982 році, а в сільській раді наявний відповідний запис в погосподарській книзі про власника вказаного будинку, суд приходить до обґрунтованого висновку, що [PERSON] за життя належав на праві власності будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою вул. Перемоги 21-А, с. Мелесівка Золотоніського району Черкаської області, хоча за життя вона і не отримала відповідно свідоцтва про право власності на вказаний житловий будинок. Згідно із ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника, то первинна реєстрація права власності в такому випадку не може бути проведена на померлого, оскільки власник спадкового майна помер, а за життя право власності не було зареєстровано в належному порядку, то визначення належності зазначеного майна повинно проводитись шляхом визнання права власності за спадкоємцем, який подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини чи іншим чином має право на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадщину мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до заповіту [PERSON] від 23.10.2012 року, посвідченого секретарем Новодмитрівської сільської ради Золотоніського району, зареєстрованого в реєстрі за №129, [PERSON] все своє майно, що буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось заповіла [PERSON] та [PERSON]. Згідно із ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі. Відповідно до ч. 3 ст. 1267 ЦК України спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Як вбачається з договору про поділ спадкового майна від 05.02.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], та який посвідчений приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №221, сторони визначили, що позивач по справі [PERSON] як спадкоємець першої черги отримує частку спадкового майна у вигляді житлового будинку, що розташований за адресою вул. Перемоги, 21-А у с. Мелесівка Золотоніського району Черкаської області. У відповідності до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Як вбачається із повідомлення приватного нотаріуса Золотоніського районного нотаріального округу [PERSON] №160/01-16, після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа №140/2015, а спадкоємцями, які звернулися до нотаріуса із відповідними заявами є [PERSON] та [PERSON] Прийняття спадщини позивачем по справі стверджується також витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №41688790. Таким чином у судовому засіданні встановлено, що позивач прийняв спадщину у встановленому чинним законодавством порядку. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 3 ст. 1296 відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Нормами ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач належним чином прийняла спадщину після смерті [PERSON], а оскільки оригінал правовстановлюючого документа відсутній, а власник помер, вбачається обмеження прав позивача у можливості прийняття та належного розпорядження своїм спадковим майном, а тому позов підлягає до повного задоволення. На підставі зазначеного та

Outcome: approved