Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

03 вересня 2015 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого, з урахуванням на подальше уточнення позовних вимог, послався на те, що йому та третім особам належить на праві спільної власності квартира [ADDRESS]. Відповідач, в свою чергу, на підставі договору дарування від 04 червня 2015 року подарував належну йому частку у праві власності на вказану квартиру позивачу, зобов'язавшись одночасно до 04 липня 2015 року знятись з реєстрації місця проживання у зазначеній квартирі, однак цього дотепер не здійснив. За таких обставин, а також вказуючи на те, що відповідач фактично не мешкає у вищевказаній квартирі, речей в ній не зберігає, а через його реєстрацію за адресою квартири позивач змушений сплачувати за нього комунальні послуги, позивач просив суду усунути йому перешкоди у користуванні нерухомим майном, знявши відповідача з реєстраційного обліку у вказаній квартирі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечував. Відповідач, треті особи в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, в зв'язку із чим суд вважає за можливе на підставі ст.ст.169, 224 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що сторони та треті особи на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05 липня 1994 року отримали у спільну власність квартиру [ADDRESS] (а.с.12). 04 червня 2015 року між позивачем, як обдаровуваним, та відповідачем, як дарувальником, укладено договір дарування нерухомого майна - ? частки квартири [ADDRESS]. При цьому, п.9 даного договору дарування передбачений обов'язок дарувальника знятись до 04 липня 2015 року з реєстраційного обліку з адреси, за якою розташована вищевказана квартира. В той же день здійснено державну реєстрацію за позивачем права власності на предмет договору дарування. (а.с.15, 16) Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, відповідач не повністю виконав зобов'язання за укладеним між сторонами договором, а саме не знявся дотепер з реєстрації місця проживання за адресою предмета договору дарування (а.с.14, 21). Крім того, судом встановлено в судовому засіданні та не спростовується матеріалами справи, що відповідач, хоча і є зареєстрованим за адресою [ADDRESS], однак у даній квартирі фактично не проживає, своїх речей у ній не зберігає, домовленості між сторонами щодо проживання відповідача у квартирі відсутні, разом з цим позивач змушений сплачувати комунальні послуги з розрахунку і на відповідача через реєстрацію місця проживання останнього у вказаній квартирі. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, ЖК України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Порядком реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженим Наказом МВС України від 22 листопада 2012 року №1077 (далі - Порядок). Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір, який є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зокрема у визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Згідно ст.ст.717-719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 334 ЦК України встановлено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов'язку в натурі. Нормами ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права и обмежений у його здійсненні. За змістом ст.ст.316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. За змістом ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Нормою ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом Згідно ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п.1.2 Порядку реєстрація місця проживання особи - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Реєстрація місця проживання підтверджує адресу місця проживання. Положеннями ст.6 ч.1 вказаного вище Закону передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини спірних правовідносин сторін в контексті наведених вище норм чинного законодавства, враховуючи, що відповідачем не виконано свій договірній обов'язок знятись з реєстрації обліку місця свого проживання за адресою [ADDRESS], а також приймаючи до уваги, що відповідач наразі не мешкає у вказаній квартирі та не зберігає у ній своїх речей, більше не є співвласників цієї квартири і не має домовленості з позивачем щодо користування/найму житлової площі вказаної квартири, а позивач через наявність реєстрації місця проживання відповідача за адресою згаданої квартири змушений платити комунальні послуги і з розрахунку на відповідача, що само по собі та у сукупності з іншими викладеними обставами обмежує право власності позивача на нерухоме майно, створюючи йому певні перешкоди у його користуванні, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім при зверненні до суду із даним позовом судові витрати в розмірі 243,6 гривень (а.с.9). На підставі викладеного та

Outcome: approved