Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

02 серпня 2016 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обгрунтування позову зазначає, що з 15.06.2011р. по 31.05.2016р. перебувала у шлюбі із відповідачем [PERSON] В цей період подружжя набуло спільне майно житловий будинок, загальною площею 217,8 кв.м., який розташований за адресою Чернівецька область, м. Новодністровськ, вул. Зелена, буд. 51, зареєстрований 19.02.2013р. на імя відповідача. Також в цей же час подружжя відкрило магазин промислових товарів за адресою Чернівецька область, м. Новодністровськ, квартал 4, будинок 27, де в інтересах сімї ФОП [PERSON] проводив підприємницьку діяльність. На даний час відповідач в добровільному порядку провести поділ спільного майна не бажає, а тому вона змушена звернутися із позовом в суд. Просить суд визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку, провівши його поділ в натурі, та на ? частину від доходів ФОП [PERSON]; стягнути з відповідача судові витрати. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та додатково пояснила, що після одруження вони із чоловіком за спільні кошти, в тому числі отримані в кредит, відкрили магазин продовольчих товарів окремо від матері [PERSON] У згаданому магазині позивач працювала з 2012р. без реєстрації підприємницької діяльності, а у 2013р. зареєструвалася як фізична особа-підприємець. Вказала, що фактично виїхала з м. Новодністровськ у жовтні 2015р., однак кілька разів поверталась з метою налагодити сімейні відносини із відповідачем. Зазначила, що її підприємницька діяльність була призупинена з січня 2016р. Позивач підтвердила, що кошти, отримані відповідачем від підприємницької діяльності, йшли у сімейний бюджет та витрачались подружжям на спільні цілі, зокрема, на розвиток підприємницької діяльності (придбання товару), проведення ремонту в квартирі батьків відповідача, в якій на той час проживали сторони, придбання меблів та побутової техніки. Також позивач пояснила, що станом на 2011р. у спірному будинку було залито фундамент та зведено стіни, однак як точно виглядав цей будинок не пригадує, оскільки пройшло багато часу. Повідомила, що після одруження в спірному будинку проводились роботи по внутрішньому облаштуванню, а саме клали підлогу, плитку, клеїли шпалери та встановлювали систему опалення, на що вони із відповідачем надавали кошти. Зазначає, що фінансову участь в зазначених роботах брала також мати відповідача. Вказує, що із відповідачем в будинку не проживали та спочатку винаймали квартиру у місті, а пізніше, коли мати відповідача прийняла рішення щодо проживання у спірному будинку, вони із відповідачем переселилися у квартиру його батьків. При цьому, повідомила, що в цей час вона та відповідач після роботи в магазині займались роботами на присадибній ділянці спірного будинку, зокрема, копали город, доглядали сад. Показала, що участі в оформленні документації на будинок вона не брала, оскільки її не допускали батьки відповідача, які вирішували зазначені питання самостійно. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав з підстав, наведених у ньому. Додатково пояснив, що спірний житловий будинок набуто у 2013р. шляхом здачі в експлуатацію та проведення державної реєстрації, тобто набуто під час шлюбу. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] уточнили позовні вимоги та просили суд позов задоволити, визнати за [PERSON] право власності на квартиру № 1 згідно варіанту поділу, запропонованого експертом, із присудженням грошової компенсації в сумі 218867, 00 грн., та на ? частину від доходів ФОП [PERSON] з моменту розірвання шлюбу, тобто з 31.05.2016р., і до припинення підприємницької діяльності ФОП [PERSON]; стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач [PERSON] позов не визнав, зазначивши, що у 2008 році він із батьками придбав земельну ділянку, на якій знаходився недобудований житловий будинок (готовність обєкта 80%), зокрема, в будинку були зведені стіни, дах накрито шифером та проведено воду. Вказав, що договір купівлі-продажу земельної ділянки оформлено на його імя та в даному договорі про житловий будинок не згадувалось, оскільки у попереднього власника земельної ділянки не було оформлено документів на будівництво. У 2009р., тобто до укладення шлюбу із позивачем, відповідач спільно із батьками добудував зазначений житловий будинок, однак не здав в експлуатацію. Повідомляє, що за час шлюбу із позивачем в будинку жодні будівельні роботи не проводились, подружжя облаштуванням дому не займалось, оскільки проживало в квартирі батьків відповідача за адресою м. Новодністровськ, мікрорайон «Діброва»[ADDRESS]. Внутрішнім облаштуванням будинку, зокрема, встановленням системи опалення та обмеблюванням, займались батьки відповідача, які з 2012р. там й проживали. В подальшому, після реєстрації права власності на будинок, він та [PERSON] зареєстрували місце проживання у спірному будинку, однак фактично там не проживали. Заперчив фінансову участь позивача в будівництві та облаштуванні будинку, зазначивши, що можливо лише один раз ними було надано батькам одну тисячу гривень як фінансову допомогу. Вважає, що оскільки позивач не понесла жодних витрат на будівництво та облаштування будинку, то сам факт реєстрації права власності на спірний будинок у 2013р. за ним не свідчить про те, що спірний будинок є спільним майном подружжя. Зазначив, що позивач розпочала працювати в їхньому магазині з 2012р., а в подальшому зареєструвалась як фізична особа-підприємець. Свою діяльність фактично проводила до жовтня 2015року, хоча була зареєстрована як підприємець до січня 2016р. Повідомив, що кошти, які вони заробляли, перебуваючи в шлюбі, йшли в спільний сімейний бюджет та витрачались на розвиток бізнесу, харчування та облаштування квартири, в якій жили, зокрема, на придбання меблів. Вважає, що майно фізичної особи-підприємця [PERSON] є власністю такого підприємця, а позивач не зазначила які саме доходи, одержані від торгівлі, вона вважає спільною сумісною власністю, не навела достатніх доказів вважати такі доходи спільною власностю подружжя. З огляду на зазначене, відповідач [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача за їх безпідставністю. Свідок [PERSON], який є сусідом по земельній ділянці відповідача, показав, що у 2006 р. попередній власник земельної ділянки розпочав будівельні роботи та на момент відчуження земельної ділянки відповідачу у 2008-2009роках було зведено фундамент та стіни будинку, накрито шифером дах. Приблизно за рік сімя відповідача (він та його батьки) завершили будівництво будинку, встановивши вікна, двері та провели оздоблювальні роботи. Через рік-два після завершення будівельних робіт, відповідач одружився, однак після одруження сторони будівельних робіт не проводили. Зазначив, що з 2013р. в спірному будинку проживали батьки відповідача. Свідок [PERSON] показав, що у 2008р. мати відповідача повідомила йому про купівлю будинку та вони домовились про здійснення ним будівельних робіт. Зазначив, що придбаний відповідачем та його батьками будинок був готовий близько на 70%, а саме: дах, стіни та частково штукатурка. До 2009р. батьки відповідача добудували будинок, зокрема, ними було встановлено вікна, двері, проведено внутрішні оздоблювальні роботи (штукатурка стін, встановлення підлоги). Стверджує, що з 2009р. батьки відповідача проживали в будинку в літній період, а з 2011р., коли вони встановили опалення, постійно. Повідомив, що після одруження 2-3 рази бачив позивача, однак, остання жодних будівельних чи оздоблювальних робіт в домі не проводила, коштів на проведення таких робіт не надавала. Вказав, що всі будівельні роботи, які він проводив в домі на замовлення матері відповідача, оплачувала остання. Пригадав, що під час однієї із зустрічей позивач критично оцінила проведені батьками відповідача роботи по дому, зазначивши, що коли будинок буде її, потрібно буде все переробити. Свідок [PERSON] показала, що у 2016р. відповідач повідомив їй про розлучення. Зазначила, що до цього часу, близько одного року, відносини між сторонами погіршилися та позивач практично на роботу не приходила. Повідомила, що спірний будинок придбали батьки відповідача та саме вони займалися будівельними та оздоблювальними роботами. Зазначила, що на момент укладення шлюбу між позивачем та відповідачем спірний будинок був уже збудований та ні позивач, ні її батьки до будинку жодного відношення не мають. Свідок [PERSON], який є батьком відповідача, показав, що спірний будинок вони із сином придбали у 2008р. за спільні кошти. На той час будинок складався із фундаменту, стін та даху. Протягом 2009р. - на початку 2010р. в будинку було завершено будівельно-оздоблювальні роботи: встановлено вікна та двері, здійснено внутрішню та зовнішню штукатурку стін, проведено комунікації, облаштовано камін. Повідомив, що з 2011р. він із дружиною проживали в будинку в літній час, а орієнтовно з 2013р. постійно. Зазначив, що сторони спору жодних робіт по дому не проводили, коштів на проведення таких робіт не надавали, оскільки, будучи молодим подружжям, зароблені кошти витрачали на власні потреби. Враховуючи, що син із невісткою не бажали проживати в будинку, з метою уникнення їхніх витрат на оренду житла в місті, свідок із дружиною домовилися із сином та невісткою, що останні залишаться проживати в квартирі, а він із дружиною переїдуть в будинок. Зазначив, що під час проведення будівельних робіт ними було отримано необхідні дозволи, оформлено технічний паспорт на будинок, а в 2013р., коли змінилось законодавство, зареєстровано право власності на будинок за сином. Також свідок повідомив, що син разом із матірю здійснював підприємницьку діяльність з продажу товарів в одному приміщенні магазину, а після одруження син відокремив свій бізнес. Зазначив, що про працевлаштування позивача йому нічого не відомо, однак, підтвердив, що остання певний час продавала в магазині сувеніри. Свідок [PERSON], яка є матірю відповідача, показала, що спірний будинок був придбаний за спільні кошти її, чоловіка та сина. На час придбання будинок складався зі стін та даху, однак, у попереднього власника жодної документації не було. Згодом, у 2009р. провели комунікації, до 2010р. повністю добудували дім, зокрема, провели оздоблювальні роботи, поставили вікна та двері. Зазначила, що після одруження син із невісткою могли проживати в будинку, оскільки всі роботи було завершено, однак не бажали, мотивуючи це територіальною віддаленістю від міста (будинок знаходиться в районі дач та котеджів). Враховуючи небажання сторін спору проживати в будинку, останні не проводили жодних робіт в домі, один раз надали їй із чоловіком одну тисичу гривень на внутрішнє облаштування, інших коштів на облаштування будинку не надавали. Повідомила, що зароблені кошти сторони витрачали на власні потреби. При цьому, зазначила, що з 2011р. вона із чоловіком влітку проживали в будинку, а у 2013р. між нею з чоловіком та сином з невісткою була усна домовленість, по якій сторони по справі залишився проживати в належній їй з чоловіком квартирі, а свідок з чоловіком переїхали в будинок як на постійне місце проживання. Також свідок повідомила, що позивач здійснювала підприємницьку діяльність з 2014р. разом із сином, а до цього, на добровільних засадах, допомагала їй в магазині, одночасно навчаючись торговій справі. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши письмові докази, судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 15.06.2011р. по 31.05.2016р., що підтверджується свідоцтвами про шлюб серії 1-МИ №069511, виданим відділом ДРАЦС Новодністровського міського управління юстиції Чернівецькій області 15.06.2011р., та про розірвання шлюбу серії І-МИ №052524, виданим Новодністровським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області 31.05.2016р. (а.с.13-14). Під час перебування у шлюбі 19.02.2013р. відповідач [PERSON] зареєстрував право приватної власності на житловий будинок, загальною площею 217,8 кв.м., житловою площею 93, 5 кв.м., який розташований за адресою Чернівецька область, м. Новодністровськ, вул. Зелена, буд. 51, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.02.2013р., що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 25.02.2013р., витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.02.2013р., Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта від 12.06.2016р. та рішенням Виконавчого комітету Новодністровської міської ради № 25/2 від 13.02.2013р. «Про підтвердження права власності на нерухоме майно» (а.с. 10-13, 67). Вказаний вище будинок знаходиться на земельній ділянці, загальною площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: Чернівецька область, м.Новодністровськ, вул. Зелена, № 51, та належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки серії ВКМ №450928 від 10.07.2008р., посвідченого приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1681, Витягом з Державного реєстру правочинів від 10.07.2008р. та Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 718071, виданим [PERSON] 17.12.2012р. (а.с. 52-54). Право приватної власності відповідача на земельну ділянку позивачем не оспорюється. У спірному будинку зареєстрований відповідач [PERSON] з 02.12.2014р., що підтверджується відміткою про місце проживання в паспорті громадянина України [PERSON] серії КР № 317621, виданого Сокирянським РВ УМВС України в Чернівецькій області 13.05.1998р. (а.с. 49-50), а також була зареєстрована позивач [PERSON] з 02.12.2014р. по 27.04.2016р., що підтверджується відмітками про місце проживання та про зняття з реєстрації місця проживання в паспорті громадянина України [PERSON] серії КТ № 048918, виданого Сокирянським РВ УМВС України в Чернівецькій області 06.07.2011р. (а.с. 7-8). Сторони в судовому засіданні підтвердили, що в спірному будинку не проживали, зазначивши, що в будинок заселились та постійно проживали в ньому батьки відповідача. Як вбачається із технічного паспорта на будинок № 51 за адресою Чернівецька область, м.Новодністровськ, вул. Зелена, власником якого є [PERSON], виданого Сокирянською філією Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації 26.10.2012р., житловий будинок літера А, колонка питна літера № 1, вигрібна яма літера № 2 збудовані у 2009р. (а.с. 55-62). Аналогічна інформація міститься також в Декларації про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією ДАБК у Чернівецькій області 19.12.2012р. № ЧВ 18212509578, а саме будівництво індивідуального житлового будинку літ. «А», місцезнаходження Чернівецька область, м.Новодністровськ, вул. Зелена, 51, закінчено 2009р. (а.с. 64-66). Згідно висновку № 4496/4497 судової будівельно-технічної і оціночно-будівельної експертизи по цивільній справі № 719/232/16-ц, складеному 30.01.2017р., ринкова вартість житлового будинку, загальною площею 217,8 кв.м., житловою площею 93, 5 кв.м., який розташований за адресою Чернівецька область, м. Новодністровськ, вул. Зелена, буд. 51, та зареєстрований за [PERSON], станом на дату проведення експертизи становить 1757900, 00 грн.; ринкова вартість ? частки житлового будинку 878950, 00 грн.; розподіл (виділення частки) обєкта нерухомого майна відповідно до часток співвласників з розрахунку по ? частки кожного співвласника технічно можливий та експертом запропоновано єдиний варіант розподілу: 1-ому співвласнику пропонується квартира № 1: 1-коридор площею 12, 10 кв.м.; 2-кімната площею 36, 50 кв.м.; 3-кухня площею 21, 70 кв.м.; 4-санвузол площею 5, 70 кв.м.; загальна площа 76, 00 кв.м. із компенсацією за відхилення від ідеальних часток 218867, 00 грн. 2-ому співвласнику пропонується квартира № 2: 5-сходова клітка площею 6, 90 кв.м.; 6-хол площею 18, 40 кв.м.; 7-кімната площею 16, 60 кв.м.; 8-кімната площею 20, 00 кв.м.; 9-веранда площею 13,80 кв.м.; 10-кімната площею 20, 40 кв.м.; 11-санвузол площею 4,30 кв.м.; 12-тренажорний зал площею 41, 40 кв.м.; загальна площа 141, 8 кв.м. (а.с. 154-171). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.ст. 60-61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 27.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (надалі Постанова Пленуму Верховного Суду України №11 від 27.12.2007р.) зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Так, відповідно до правових висновків, викладених в Постановах Верховного Суду України від 03.06.2015р. по справі № 6-38цс15, від 01.07.2015р. по справі № 6-612цс15, від 16.12.2015р. по справі № 6-2641цс15, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України обовязкові для суду, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування ст.60 СК та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011р. № 461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів» (надалі Порядок), прийняття в експлуатацію обєктів, що належать до I-III категорії складності, та обєктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органами державного архітектурно-будівельного контролю поданої замовником декларації про готовність обєкта до експлуатації (далі - декларація). У п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, провівши системний аналіз ст. 331 ЦК України, положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку, суд приходить до висновку, що право власності на житловий будинок виникає з моменту завершення будівництва, а прийняття його в експлуатацію та проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно є лише офіційним підтвердженням готовності обєкта та визнанням і підтвердженням державою факту набуття особою речових прав на нерухоме майно, яке збудоване відповідно до вимог чинного законодавства. Згідно ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач, після розяснень їй положень ст.ст. 10-11 ЦПК України, не надала суду доказів будівництва спірного будинку за спільні кошти або спільною працею подружжя, як не надала доказів й участі в внутрішньому облаштуванні дому. Таким чином, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, зокрема, беручи до уваги пояснення відповідача [PERSON] та покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які підтвердили, що будівництво спірного будинку проводилось за кошти відповідача при фінансовій допомозі його батьків та було завершено до одруження сторін по справі, а також письмові докази: технічний паспорт на будинок та декларацію готовності обєкта до експлуатації, суд приходить до висновку, що спірний будинок збудований за кошти відповідача до одруження останнього із позивачем, є особистою приватною власністю [PERSON], а відтак, поділу не підлягає. Також судом встановлено, що сторони зареєстровані як фізичні особи-підприємці. Зокрема, відповідач [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець з 26.07.2004р., здійснює роздрібну торгівлю в неспеціалізованих магазинах, з лотків та на ринках, є платником єдиного податку з 01.01.2012р., що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В00 № 487307 від 26.07.2004р. та свідоцтвом платника єдиного податку серії Б № 583586 від 29.05.2012р. і не заперечується сторонами (а.с. 20-21), а позивач [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець з 15.07.2013р., здійснює роздрібну торгівлю в неспеціалізованих магазинах, є платником єдиного податку з 01.08.2013р., що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААВ № 424739 від 18.07.2013р. та свідоцтвом платника єдиного податку серії Б № 583305 від 24.07.2013р. (а.с. 22-23), однак згідно пояснень сторін її діяльність призупинена з січня 2016р. 08.02.2016р. відповідач [PERSON] як фізична особа-підприємець за згодою позивача уклав договір № 2016/1-2А піднайму нежилого приміщення, згідно п. 1.1. якого отримав в тимчасове платне користування (в найм) для здійснення підприємницької діяльності частку нежитлового приміщення № 1-18, що знаходиться за адресою м. Новодністровськ, квартал 4, будинок № 27, площею 33, 9 кв.м. (а.с. 15-19). Відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України передбачено, що обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно ст. 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. В рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням приватного підприємства „ІКІО щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України від 19.09.2012р. № 17-рп/2012 зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно правового висновку, викладеного в Постанові Верховного Суду України від 13.06.2016р. по справі № 6-1752цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України обовязковий для суду, системний аналіз статей 57, 60 та 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) може бути обєктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя. Майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. При цьому, як зазначалось вище, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Отже, у разі організації фізичною особою підприємницької діяльності за рахунок спільних коштів подружжя або спільною працею подружжя, майно та доходи, отримані ним як підприємцем, вважаються обєктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо набуті за час шлюбу та за спільні кошти. В даному випадку позивач [PERSON] не заперечує, що під час шлюбу отримані відповідачем доходи як фізичною особою-підприємцем використовувались подружжям спільно в інтерсах сімї та ставить питання про поділ доходів фізичної особи-підприємця [PERSON], отриманих останнім після розірвання шлюбу сторін. Відтак, враховуючи ст.ст. 57, 60, 61 СК України, суд приходить до висновку, що доходи фізичної особи-підприємця [PERSON], отримані останнім після розірвання шлюбу, поділу не підлягають. З огляду на вищевикладене, на підставі ст.ст. 60, 61 СК України, ст.ст. 51, 328, 331, 368 ЦК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», враховуючи правові висновки Верховного Суду України від 03.06.2015р. по справі № 6-38цс15, від 01.07.2015р. по справі № 6-612цс15, від 16.12.2015р. по справі № 6-2641цс15, від 13.06.2016р. по справі № 6-1752цс15,

Outcome: dismissed