Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

04.11.2014 року позивач [PERSON] звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просила суд: визнати недійсними договір дарування земельної ділянки від 27 серпня 2010 року, та договір дарування житлового будинку від 27 серпня 2010 року, зареєстрований в реєстрі за №2956 та №2959 відповідно, посвідчені приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області [PERSON]; скасувати свідоцтво на нерухоме майно №103 від 23.03.2010 року на підставі рішення виконавчого комітету Щасливської сільської ради №10 від 21 січня 2010 року; визначити ідеальну частку спадкодавця (спадкоємця) у спільній сумісній власності на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], а також визнати за позивачем право власності на частку у спільній сумісній власності на вказане домоволодіння. 16.02.2015 суд прийняв до розгляду заяву про уточнення позовних вимог від 02 лютого 2015 року, відповідно до якої позивач просить: визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на 3/8 частини житлового будинку, загальною площею 87,6 кв.м. з надвірними будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS], після смерті [PERSON], а також визнати частково недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS], [PERSON] від 27 серпня 2010 року за №2956, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] в частині переходу права власності в порядку спадкування за заповітом на 3/8 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], за [PERSON]. Одночасно ухвалою суду від 16.02.2015 решту позовних вимог було залишено без розгляду. Свої уточнені позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним. 09.07.2009 року померла мати позивача, яка заповітом від 27.05.2005 року все своє майно заповіла позивачу. Позивач стверджує, що після смерті її матері відкрилась спадщина на ? частину житлового будинку, загальною площею 87,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS], який є спільною сумісною власністю подружжя її батьків. Позивач зазначає, що 21 січня 2010 року на підставі рішення виконавчого комітету Щасливської сільської ради за №10 було оформлено право власності на вказаний житловий будинок на ім'я батька позивача [PERSON], який в подальшому, порушуючи інтереси позивача, 27.08.2010 року на підставі договору дарування подарував спірний житловий будинок з надвірними спорудами відповідачу [PERSON], не врахувавши, що будинок був побудований в 1971 році та є спільною власністю дружини та чоловіка, та що ? частина будинку належала матері позивача. Позивач стверджує, що отримавши листа від нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування за заповітом, звернулась до суду за захистом свого порушеного права. При цьому позивач зазначає, що відповідач [PERSON] як непрацездатний чоловік спадкодавця має право на половину частки, яка належала йому у разі спадкування за законом, що складає 1/8 частин спірного домоволодіння, а позивач має право на 3/8 частини домоволодіння. Позивач також стверджує, що про порушення права на спадщину їй стало відомо від відповідача [PERSON] в грудні 2013 року. В судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали уточнені позовні вимоги та викладені в позовній заяві обставини. Додатково позивач пояснила, що зверталась до суду з позовом про визнання спірного договору дарування недійсним з інших підстав, передбачених ст.233 ЦК України. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги визнав повністю, підтримав свої письмові пояснення (а.с. 45-47), пояснив, що в них з дочкою не має іншого житла крім спірного будинку, який був побудований за життя його дружини та за їх з дружиною спільні кошти. Він не знав про заповіт та вважав, що діє в інтересах дочки, оскільки між ним та його сином [PERSON] була домовленість, що він подарує йому будинок та земельну ділянку, а син купить позивачу однокімнатну квартиру. Сам він сподівався, що буде жити з сином, який пообіцяв йому довічне утримання. Він стверджує, що його син [PERSON] ввів його в оману своїм гарним відношенням та турботою, а потім, після укладення договору дарування змінив своє ставлення та відмовився купувати сестрі квартиру. Через це він в грудні 2013 року зізнався своїй дочці [PERSON], що без її відома подарував будинок і земельну ділянку її брату [PERSON]. Відповідач [PERSON] та його представник проти задоволення позову заперечували, в тому числі позивач подав письмову заяву про відмову в позові з підстав, передбачених ч.4 ст.267 ЦК України у зв'язку зі спливом позовної давності (а.с.109). Так, відповідач стверджує, що на протязі всього часу після смерті спадкодавця позивач постійно проживала у спірному будинку разом зі батьком [PERSON], з яким перебувала в добрих відносинах, про що свідчать письмові пояснення останнього, і тому на думку відповідача неможливо, щоб [PERSON] підготував усі документи для оформлення права власності на домоволодіння без відома позивача. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, матеріали спадкової справи №10 за 2009 рік, відкритої після смерті [PERSON], даючи оцінку усім дослідженим в судовому засіданні письмовим доказам, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] у віці 72 років, про що в Книзі реєстрації смертей Виконавчого комітету Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області 10 липня 2009 року було зроблено відповідний актовий запис №28 (а.с.9,63). На випадок своєї смерті [PERSON] склала заповіт, посвідчений 27 травня 2005 року Журавльовою Т.М., секретарем Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області, реєстровий №195, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробила розпорядження та все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде їй належати на день її смерті, і на що за законом вона матиме право, заповіла дочці [PERSON], та який на день її смерті не був скасований чи змінений (а.с.68,65). З досліджених матеріалів спадкової справи №10 за 2009 рік, відкритої після смерті [PERSON], встановлено, що позивач [PERSON],[INFO], є дочкою померлої [PERSON], а відповідач [PERSON], [INFO], - чоловіком померлої [PERSON](а.с.69). На момент смерті дружини 09.07.2009 відповідачу [PERSON], [INFO], виповнилось повних 69 років (а.с.71). Відповідно до ч.1 ст.1223 та ст..1241 Цивільного кодексу України і позивач і відповідач [PERSON] мають право на спадщину після смерті [PERSON], а саме: позивач як єдиний спадкоємець за заповітом та відповідач [PERSON] як непрацездатний вдівець має право на обов'язкову частку у спадщині. І позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] прийняли спадщину, яка залишилась після смерті [PERSON], подавши письмові заяви приватному нотаріусу Бориспільського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] 06 листопада 2009 року та 30 грудня 2009 року відповідно (а.с.62,74). В судовому засіданні встановлено, що за життя [PERSON], в 1971 році подружжям [PERSON] та [PERSON], відповідачем у справі, був побудований житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS]. Дана обставина визнана сторонами, а також підтверджується даними, наведеними у рішенні виконавчого комітету Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області №10 від 21 січня 2010 року «Про оформлення права власності на житловий будинок», відповідно до якого [PERSON] вирішив оформити право власності на житловий будинок, завершений будівництвом у 1971 році, з відповідними надвірними будівлями і спорудами. Що знаходяться в [ADDRESS] на приватизованій земельній ділянці площею 0,1401 га, та Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно №103 від 23.02.2010 року, виданим Щасливською сільською радою Бориспільського району Київської області на підставі зазначеного рішення виконкому від 21.01.2010 №10 (а.с.33-зворот, а.с.5). Та обставина, що зазначений будинок був зареєстрований у Щасливській сільській раді Бориспільського району Київської області, підтверджується даними будинкової книги, з відмітками про здійснену технічну інвентаризацію будинку у 1987 році та реєстрацію подружжя [PERSON] та [PERSON] у вказаному будинку з 22.02.1978 року, а також довідкою Щасливської сільської ради №3443 від 23.09.2009 року (а.с.27-29, 63-зворот). З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, що діяв на момент завершення будівництва спірного домоволодіння в [ADDRESS], є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Відповідно до вимог ст..1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] прийняли спадщину в порядку та у строки визначені ст..ст.1269,1270 Цивільного кодексу України. А тому, відповідно до вимог ч.5 ст.1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцям з часу відкриття спадщини. Відповідно до вимог ч.1,2 ст.1296 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Згідно з ч.3 вказаної статті відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом відповідно: [PERSON] на ? та [PERSON] на ? часток грошових вкладів з відповідними відсоткам та компенсаційними виплатами, що знаходяться в ПАТ «Державний Ощадний банк України», та належали спадкодавцю [PERSON] (а.с.88,90). З дослідженої в судовому засіданні спадкової справи [PERSON] встановлено, що свідоцтво про право на спадщину на спірне домоволодіння спадкоємцям не видавалось. Крім того, з листа нотаріуса позивачу [PERSON] від 17.06.2014 року №183/02-14 встановлено, що позивачу було роз'яснено про те, що нотаріус не може видати зазначене свідоцтво, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на домоволодіння на ім'я її матері [PERSON], та роз'яснено необхідність звернутись до суду для виділення частки у спільній сумісній власності матері та визнання за позивачем права власності в порядку спадкування на виділені частки у спільній сумісній власності (.с.79). В судовому засіданні встановлено, що після смерті дружини [PERSON] відповідач [PERSON] звернувся до виконавчого комітету Щасливської сільської ради із заявою про оформлення права власності на спірне домоволодіння в [ADDRESS], та на підставі рішення виконавчого комітету Щасливської сільської ради №10 від 21 січня 2010 року «Про оформлення права власності на житловий будинок», отримав Свідоцтво про право власності на нерухоме майно №103 від 23.02.2010 року, (а.с.33-зворот, а.с.5). На підставі вказаного Свідоцтва про право власності на нерухоме майно №103 від 23.02.2010 року Комунальним підприємством Бориспільської районної ради Бориспільським районним «Бюро технічної інвентаризації» 09.04.2010 року право власності на домоволодіння [ADDRESS] було зареєстровано на праві приватної власності за відповідачем [PERSON] (а.с.6). Як встановлено в судовому засіданні на підставі зазначеного Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, відповідач [PERSON], порушуючи право позивача [PERSON] на спадщину, що залишилась після смерті [PERSON], на саме на спадкування за заповітом 3/8 частин житлового будинку, загальною площею 87,6 кв.м. з надвірними будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS], уклав договір дарування спірного житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами від 27 серпня 2010 року за реєстровим №2956, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області [PERSON](.с.12). Відповідно до вказаного договору дарування відповідач [PERSON] подарував відповідачу [PERSON], а останній прийняв в дар, житловий будинок [ADDRESS]. Договір дарування зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 30 серпня 2010 року (а.с.12-зворот). Частиною 2 ст.328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ст..330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Проте, стаття 388 Цивільного кодексу України передбачає випадки, коли майно може бути витребувано у добросовісного набувача за відплатним договором, проте договір дарування за своїм змістом не є відплатним договором, а вчиняється безоплатно згідно з ч.1 ст.717 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ч.1 с.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За змістом ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч.3 вказаної статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до правових позиції Верховного Суду України, наведених у постанові від 23 січня 2013 року у справі №6-164цс12 в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України (Захист права власності, до якої входить ст.388 ЦК України). Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України, яка на даний час виключена). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Крім того, відповідно до ч.1 ст.396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. За змістом ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З урахуванням вищенаведених обставин справи, суд прийшов до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту відповідає встановленим в судовому засіданні обставинам справи, і заявлені уточнені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки позивач [PERSON] як спадкоємець померлої [PERSON] успадкувала за заповітом належні спадкодавцю 3/8 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], без урахування обов'язкової долі у спадщині непрацездатного чоловіка померлої та відповідача у справі [PERSON], в зв'язку з чим вправі оспорювати дійсність укладеного відповідачами договору дарування в частині належної їй частки спірного домоволодіння. З метою повного захисту прав позивача договір дарування спірного домоволодіння в зазначеній позивачем частині слід визнати недійним, оскільки внаслідок укладення відповідачами оспорюваного договору було позбавлено позивача права на спадщину, яке підлягає захисту в судовому порядку. При цьому суд враховує, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04.11.2014 року позивачу було відмовлено в позові про визнання правочинів недійсними з підстав, зазначених ст..233 ЦК України, що передбачає правові наслідки вчинення правочину під впливом тяжкої обставини, тобто з інших правових підстав (а.с.94). Крім того, суд не знайшов підстав для задоволення заяви відповідача [PERSON] про відмову в позові у зв'язку зі спливом позовної давності на підставі ч.4 ст.267 ЦК України, оскільки, викладені в заяві доводи не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Так, з пояснень позивача, визнаних відповідачем [PERSON] в судовому засіданні, про укладений договір дарування спірного домоволодіння їй стало відомо в грудні 2013 року. Судом встановлено, що позивач не була стороною оспорюваного нею договору дарування, а також виявляла бажання оформити право на спадщину на спірне домоволодіння, що підтверджується наявними в матеріалах спадкової справи заявами позивача та запитами нотаріуса щодо реєстрації права власності на спірне домоволодіння за спадкодавцем (а.с.62,75,76,78). Відповідно до вищенаведених вимог ст.1296 Цивільного кодексу України позивач мала право одержати свідоцтво про право на спадщину в будь-який час. Відсутність у позивача свідоцтва про право на спадщину не позбавляє її права на спадщину. Заперечення відповідача [PERSON] про те, що позивач не могла не бути обізнаною про дії відповідача [PERSON] щодо оформлення права власності на домоволодіння, з яким перебувала в добрих стосунках, а також могла довідатися про порушення її права на спадкування після спливу шести місяців після смерті спадкодавця є припущеннями відповідача, жодним належним і допустимим доказом не підтверджені. Судові витрати по дані справі, понесені позивачем, складає судовий збір 1929 гривень 33 копійки (а.с.1) , які з урахуванням змінених позивачем позовних вимог та відповідно зміни ціни позову з 192932,50 грн. (1/2 вартості домоволодіння) на 77478,75 грн. (3/8 частини вартості домоволодіння), підлягають частковому відшкодуванню в розмірі 1% від вартості відшукуваного майна, що становить 774,78 грн., а саме стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних частках по 387,39 грн. з кожного (77478,75 : 100:2 ). На підставі викладеного,

Outcome: approved