Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

04.10.2018 року представник позивача - адвокат Романцова Т.В., яка діє в інтересах [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини разом із матір'ю посилаючись на те, що між [PERSON] та відповідачем [PERSON] 25.07.2015 року був укладений шлюб. Офіційним місцем реєстрації місця проживання позивача є [ADDRESS]. В свою чергу, перебуваючи на території міста Донецьк, [INFO] у сторін народилась спільна дочка, [PERSON]. З метою офіційної реєстрації факту народження дитини, [PERSON] зверталась до Солом'янського районного суду міста Києва із заявою про встановлення факту народження дитини, народженої на території зони проведення бойових дій. Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 05 червня 2018 року було вирішено: «Встановити факт народження у м. Донецьк дитини жіночої статі, [PERSON], [INFO] у батьків: мати, [PERSON], [INFO] громадянка України, батько, [PERSON], [INFO] громадянин України». З метою належної реєстрації факту народження дитини заявником було належним чином зареєстровано факт народження дитини при зверненні до компетентного органу та отримано свідоцтво про народження: серія [NUMBER], актовий запис № 2564 від 08 червня 2018 року, місце державної реєстрації: Солом'янський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Після народження дитини [PERSON] та [PERSON] припинили спільне проживання, в свою чергу дитина залишилась проживати разом із матір'ю за адресою її місця реєстрації, а саме в місті Донецьк, Донецької області тобто в зоні проведення бойових дій. Наразі позивач з відповідачем будь-яких відносин не підтримують, місцезнаходження батька дитини стороні позивача не відоме. Мати самостійно піклується про дитину, утримує, приймає безпосередню участь в її розвитку, забезпечує її житлом, харчуванням, а відповідач самоусунувся від виконання вказаних обов'язків. Наразі позивач вирішила реалізувати своє право на отримання та призначення державної допомоги при народженні дитини. Проте, реалізувати отримання зазначеної допомоги в першу чергу в інтересах дитини позивач юридичної та фізичної можливості не має у зв'язку із перебуванням її та малолітньої доньки на території міста Донецьк, Донецької області, тобто в зоні проведення бойових дій, на території міста що згідно із ЗУ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2018, № 10, ст.54) є тимчасово окупованою територією. Таким чином, єдиним можливим варіантом отримання державної допомоги при народженні дитини є виїзд до території України з можливістю звернутися до органів соціального захисту населення, виконуючих належним чином свої функціональні обов'язки. Відповідно до розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року № 27/0/38-14 дана позовна заява підлягає розгляду Дзержинським міським судом Донецької області. Представник позивача [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового засідання був належним чином повідомлений у порядку, визначеному ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. Суд, у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Донецької обласної державної адміністрації в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини не явки суд не інформував. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Батьками малолітньої [PERSON], [INFO], відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.06.2018 року є позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] (а.с.18). Шлюбні стосунки між сторонами по справі припинено. Малолітня [PERSON], [INFO], після припинення шлюбних відносин між сторонами мешкає з разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS], умови для проживання дитини створені належні, мати дитини самостійно піклується про дитину, утримує, приймає безпосередню участь в її розвитку, забезпечує її житлом, харчуванням. Відповідно до ч.1 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати з ким із батьків вона бажає проживати. Також, згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 6 Декларації з прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, що мають виключні обставини, розлучати з матір'ю. У відповідності з ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Таким чином, враховуючи вищезазначене та те, що дитина тривалий час проживає з матір'ю, батько дитини [PERSON] жодних з покладених законом на батьків обов'язків щодо своєї дитини не виконує, не цікавиться станом здоров'я та життям доньки, взагалі не виявляє бажання спілкуватися з нею та приймати участь у її вихованні суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, так як це відповідає інтересам дитини. Позивач не ставить питання про стягнення з відповідача судового збору, сплаченого при зверненні до суду, тому суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Outcome: approved