Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

04.02.2020 до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Філії «Запорізького регіонального управління» Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про визнання дій незаконними, згідно вимог якої позивач просить: - визнати незаконними дії Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код Банку 305299, код за ЄДРПОУ 14360570, юридична адреса: вул. м Київ індекс 01001) стосовно обліку за [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , заборгованості за рахунком № [NUMBER] в загальному розм.р. - 27377,10 грн. - зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (код Банку 305299, код за ЄДРПОУ 14360570, юридична адреса: вул. Грушевського, буд. 1-Д, м. Київ, індекс 01001) списати заборгованість яка обліковується за [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] та закрити рахунок № [NUMBER] . Обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що відповідачем незаконно обліковується за позивачем заборгованість, що призвело до порушення прав [PERSON] , враховуючи, що 19.09.2019 р., працівник банку відмовив останній у відкритті карткового рахунку з причин існування вказаної заборгованості, у зв`язку з чим, письмово звернулась за роз`ясненнями, про що свідчить заява б/н від 24.09.2019 р. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.02.2020 відкрито провадження у справі та визначено її розглядати за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін. Вказаною ухвалою суду відповідачу надано право не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, у разі неподання у встановлений судом строк яких, відповідач мав право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведення, що пропустив строк з поважних причин, проте вказаним правом відповідач не скористався та відповідно ні заперечень, ні відзиву до суду не подано. 26.02.2020 до суду надійшов відзив АТ КБ «Приватбанк» на позовну заяву, в якому вказано на безпідставність доводів викладених у позові та пропущення строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом, а відтак просив відмовити у задоволенні позову. 27.03.2020 до суду надійшли пояснення позивача [PERSON] на відзив, в якому остання зазначає, що не погоджується з доводами викладеними у відзиві та зазначає, що про порушення свої прав, яке послугувало підставою для звернення до суду з даним позовом вона дізналася у вересні 2019 року, що, на думку позивача, спростовує доводи щодо пропущення строку. В судовому засіданні представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог, з підстав викладених у відзиві на позов. В судове засідання представник позивача не з`явився, направив до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи у його відсутність, вимоги підтримав та просив задовольнити. За вказаних обставин суд визнав за можливе розглянути справу у відсутність нез`явившихся осіб на підставі наявних у матеріалах справи доказах. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення та задоволення позовних вимог. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб . Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] працювала в банку з 18.08.2004 по 02.08.2007, була звільнена з посади провідного економіста/провідного фахівця з обслуговування клієнтів Другого Шевченківського відділення Запорізького РУ на підставі наказу від 02.08.2007 № Э.ZР-УВ-2007-352-п за власним бажанням. Проте, службою безпеки банку були виявлені порушення в роботі позивачки за період її роботи в банку на посаді головного спеціаліста по операційно-касовому обслуговуванню клієнтів Жовтневого відділення ЗРУ «ПриватБанк», а саме, вона була звинувачена в тому, що не санкціоновано знімала грошові кошти з карткових рахунків клієнтів. Зібрані докази служба безпеки банку передала в слідчі органи, і за результатами розслідування, відносно [PERSON] була винесена постанова Жовтневим райсудом м.Запоріжжя від 16.07.2008р., відповідно до якої, кримінальна справа відносно [PERSON] була припинена провадженням на підставі ст.7 КПК України через зміну обставин, а саме, через те, що [PERSON] в добровільному порядку повністю відшкодувала банку спричинену шкоду та звільнилася з роботи. 21.06.2012р. позивач уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк», в особі філії Запорізького регіонального управління, договір про надання банківських послуг, а саме: був відкритий банківський рахунок [NUMBER] /допомога на дитину/, через народження [INFO] у позивача сина [PERSON] сина, та [NUMBER] /пенсійні виплати/, оскільки позивач є інвалідом дитинства 3-ї гр. 23.12.2012 р. позивач уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк», в особі філії Запорізького регіонального управління, депозитний договір №SAMDN80000731687125 /вклад «Стандарт» на 6 міс./, надавши банку 1200 дол. США із % ставкою - 10,5 % річних, з нарахуванням процентів по вкладу на банківську картку [NUMBER] . Наприкінці 2012р. позивач дізналася про те, що банк, не поставивши її до відома, в односторонньому порядку, з карткового рахунку [NUMBER] автоматично списав її грошові кошти: а саме: 12.12.13 р. - 65гр. та 379,59 гр., 13.01.14 р. - 8,51гр., 16.01.14р. - 36,75гр. та 65гр., 17.01.14 р. - 379,59гр. З карткового рахунку [NUMBER] 03.01.2014р. були списані кошти в сумі - 957,85гр. А всього, банком незаконно було списано з її рахунків кошти в гривневому еквіваленті на загальну суму - 1892гр., що підтверджується роздруківкою руху грошових коштів на карткових рахунках позивачки. Вказані обставини були встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.08.2015 p., у справі №334/822/15-ц, залишено без змін ухвалою апеляційної інстанції від 18.11.2015 Рішенням суду визнано незаконними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» /ЄДРПОУ 14360570, адреса: 49094, м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, 50/ відносно списання з банківських рахунків, відкритих 21.06.2012р. на ім`я [PERSON] , грошових коштів в сумі 1892гр., та з депозитного рахунку від 23.12.2012р. - 652,16 дол. США. Одночасно вказаним судовим рішенням стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» /ЄДРПОУ 14360570, адреса: 49094, м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, 50/ на користь [PERSON] протиправно списані грошові кошти з особистих рахунків: [NUMBER] /допомога на дитину/ та [NUMBER] /пенсійні виплати/ в сумі - 1892гр. та протиправно списані грошові кошти з депозитного рахунку у валюті [NUMBER] - 652,16 дол. США. Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно листа від 18.09.2019 p., №20.1.0.0.0/7-190903/1755, який надійшов з банку за раніше направленою заявою від 29.08.2019 p., позивач дізналась, що на її ім`я в односторонньому порядку відкрито рахунок дебіторської заборгованості за завдані [PERSON] матеріальних збитків під час виконання трудових обов`язків. У відповідності до довідки від 20.09.2019 p., №25009809/14882647, на ім`я [PERSON] відкрито рахунок № [NUMBER] де за угодою №SZ 14508447 від 07.10.2011 p., заборгованість складає - 25428,10 грн., а за угодою №SAMDN21000003449548 від 08.06.2010 p., заборгованість складає -1949,00 грн., а всього: 27377,10 грн. В обґрунтування вказаного відповідач у відзиві зазначив, що в результаті проведених службових перевірок були встановлені додаткові епізоди порушень [PERSON] трудових обов`язків, що призвели до матеріальної шкоди банку. Відповідно до висновків службових розслідувань від 23.06.2008 № ZАКL-2008/1 -2795, від 26.02.2009 № ZАКL -2009/1-1241, від 05.08.2009 № ZАКL -2009/1-5249, від 24.03.2011 № ZАКL - 20]1/1-1856 заборгованість по карткам, оформленим [PERSON] з порушенням процедур, була перенесена на рахунок дебіторської заборгованості позивача. Приписи статті 138 КЗпП України передбачають, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган довести наявність умов, передбачених ст. 130 Кодексу. У відповідності до вимог статті 148 згаданого Кодексу, дисциплінарне стягнення застосовується власником або Уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця і дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв язку з тимчасово непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Вимогами частини 4 статті 232 КЗпП України передбачено, що виключно у судах розглядаються трудові спори власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації. Для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність вказаних умов. Норми трудового законодавства не передбачають право роботодавця стягувати заподіяну працівником шкоду, як перевищує розмір середнього місячного заробітку, без звернення до суду з відповідним позовом до суду. Відповідач не надав доказів і не послався на існування жодного рішення суду на обґрунтування своє позиції, стосовно завдання збитків позивачем, як цього вимагають приписи частини 4 статті 232 КЗпП України, а відтак слід вважати, що таких не має. Наряду з вказаним, даним обставинам рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.08.2015 p. та будь-яких нових доводів в обґрунтування вказаного суду не надано. Так, в розрізі вказаного суд вважає за необхідно повторно зазначити, що посилання відповідача на висновки служби безпеки банку, це підстава для проведення слідства слідчими органами, а не підстава для визнання особи винною у скоєнні злочину, оскільки відповідно до положень Конституції України, особа може бути визнана винною тільки за рішенням суду. Крім того, відповідач наполягає на тому, що нібито позивачем спричинена матеріальна шкода банку, посилаючись на ч. 1, 5 ст.130 КЗпПУ, однак, ці підстави не відповідають дійсності та жодним документом не підтверджені. До того ж, ст.138 КЗпПУ, передбачене, що покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду повинно бути доведено власником або уповноваженим органом. Тоді як відповідачем не надано суду таких підтверджень, тобто, суду не надано документів, на підставі яких, банк мав би законні підстави проводити списання коштів з рахунків позивачки за нібито завдану нею матеріальну шкоду, про яку позивачка дізналася тільки з листа банка від 06.12.14 р. № 20.1.0.0.0/7-20141104/2779. Відповідно до ч.4 ст.267 сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «Юкос проти Росії», пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Так, до суду із позовом [PERSON] звернулася 08.10.2019 р., щопідверджується вхідним штампом суду. Нормами цивільного законодавства, а саме 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Так, в розумінні статті 256 Цивільного кодексу позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушеного права. У даному випадку така вимога стосується визнання недійсним договору у зв`язку з його невідповідністю на момент укладення нормам чинного законодавства. Згідно ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Перебіг позовної давності, відповідно до ст.264 ЦК України, переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається спочатку. Правовідносини, які склались між сторонами відповідають вимогам ст. 257, ч. 1 ст.261, ст.266, ч.ч.3 та 4 ст. 267 ЦК України, згідно з якими загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, представник відповідача у відзиві заявив про сплив позовної давності та застосування відповідних правових наслідків. В обґрунтування зазначив, що з позовом про визнання незаконними дій по відкриттю рахунка № [NUMBER] [PERSON] звернулась лише 08.10.2019, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності. Позовна заява та додані до неї матеріали не містять клопотання про поновлення пропущеного строку та жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку, враховуючи, що позивачу достеменно про наявність відкритого рахунку 2909, на якому обліковується заборгованість [PERSON] , позивачеві було відомо з липня 2015 року. Проте дані доводи суд вважає безпідставними, оскільки предметом розгляду справи №334/822/15-ц було визнання дій протиправними саме з метою повернення незаконно списаних депозитних коштів, позов про що повністю був задоволений судом. Після захисту судом своїх прав, позивач не вважала, що відкритими рахунками порушуються її права, і тільки після відмови банку у вересні 2019 року відкрити особистий рахунок, що і являється початком відліку строку з якого позивач дізналася, що її права порушуються. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судового збору у розмірі 768, 40 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved