Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

03 лютого 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулася позивач, голова правління «Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Домнобудівників», - [PERSON] із цивільним позовом до [PERSON] про захист гідності, честі та ділової репутації, стягнення моральної шкоди, котрий на протязі розгляду справи неодноразово було уточнено, та остаточно вмотивовано тим, що приблизно в середині листопада 2015 року, на початку грудня 2015 року, відповідач [PERSON] у своїх усних висловлюваннях, неодноразово говорила про те, що вона, - [PERSON], котра займає посаду голови правління «Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Домнобудівників», за рахунок грошових коштів співвласників квартир «Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Домнобудівників», набуває собі у власність в селі Марянівка Криворізького району, Дніпропетровської області, майно у вигляді нерухомості, а саме, житлового будинку, продовольчого магазину, кафе, та заклала фундамент на березі річки в селі Чкаловка Криворізького району, Дніпропетровської області, а також за рахунок співвласників встановлює вуличне освітлення у селі Марянівка Криворізького району, Дніпропетровської області. Вказувала на те, що викладена вище відповідачем [PERSON] інформація є недостовірною, та спростовується актом ревізійної перевірки від 27 грудня 2015 року по перевірці здійсненої ревізійною комісією «Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Домнобудівників», довідкою із Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, що підтверджує факт виділення грошових коштів із бюджетних грошових коштів на купівлю вуличних ліхтарів. Крім того, вказувала на те, що жодного будинку, продовольчого магазину, кафе чи бару в селі Марянівка Криворізького району, Дніпропетровської області, ані в селі Чкаловка Криворізького району, Дніпропетровської області, вона не має, та жодного фундаменту на березі річки в селі Чкаловка Криворізького району, Дніпропетровської області, не закладала. Зазначала, що поширена відповідачем [PERSON] негативна, недостовірна інформація, порушує її особисті немайнові права, зокрема, ганьбить її честь, гідність, а також завдає шкоди її діловій репутації. Враховуючи, що негативна інформація щодо неї висловлена відповідачем [PERSON], має характер наклепу, тобто поширення завідомо неправдивої інформації публічно на зборах «Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Домнобудівників», що ганьбить її як особу, то така інформація не є оціночним судженням, а отже підлягає спростуванню. Вищевказана інформація порушує її особисті немайнові права, що виражається у негативному, упередженому ставленні до неї з боку осіб, які були присутніми на зібранні «Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Домнобудівників», оскільки відповідачем [PERSON] неодноразово поширювалася неправдива інформація. Посилалася на ті обставини, що подібними діями відповідач [PERSON] охарактеризувала її як злочинця, особу, що з легкістю може порушити закон, як особу, котра не має високих моральних цінностей. Така необґрунтована характеристика пригнічує її честь та гідність. Пригнічення немайнових прав, відносно яких Конституцією України передбачено обовязок ставитись з повагою, обґрунтовується тим, що жодній нормальній цивілізованій людині неприємно чути (дізнаватися) про себе безпідставні звинувачення у вчиненні злочинних діянь та інших ганебних вчинків, з точки зору моралі. У звязку із неправомірним поширенням відповідачем [PERSON] широкому колу осіб недостовірної, негативної інформації відносно неї, вона знаходиться у стані постійного нервового напруження та стресу, в результаті чого, в неї різко знизилась працездатність, що, в свою чергу негативно впливає на виконання її трудових (посадових) обовязків та на повагу робочого колективу до неї, а також стало причиною виклику швидкої медичної допомоги 18 грудня 2015 року, що в свою чергу призвело до порушення функції сну. Вважає, що таким чином, інформація, яку поширила відповідач [PERSON], не відповідає дійсності та є недостовірною, оскільки вона не підтверджена жодним доказом. При цьому, поширена інформація є доведеною до відома багатьох осіб. Порушення її прав внаслідок поширення недостовірної інформації полягає в тому, що такі відомості ганьблять її честь, гідність та ділову репутацію в очах невизначеного кола осіб, які могли читати такий лист, - звернення, з точки зору додержання законів України та загальноприйнятих норм моралі. Поширена інформація формує думку, що вона тісно повязана з корупційною діяльністю, більш того, відповідач [PERSON] такими діями особисто вчиняє кримінально карані діяння. У випадку поширення такої інформації особами, які отримали її від відповідача [PERSON], вважаючи цю інформацію достовірною, невизначеному колу осіб, то такими діями буде остаточно та фактично безповоротно заплямовано її честь, гідність та ділову репутацію в очах таких осіб. На підставі викладеного позивач [PERSON] просила суд задовольнити її уточнені позовні вимоги у повному обсязі. Позивач [PERSON] (а.с.5) та її представник [PERSON] (договір про надання правової допомоги №26/12/2015 від 26 грудня 2015 року (а.с.28), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №2656 від 17 вересня 2012 року (а.с.27), до зали суду не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, надали до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності, підтримали уточнені позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів викладених в уточненій позовній заяві, просили суд задовольнити їх, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач [PERSON] (а.с.6, 7) та її представник [PERSON] (договір про надання правової допомоги №1 від 23 січня 2016 року (а.с.39), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №2784 від 14 січня 2014 року (а.с.40), до зали суду також не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотань про розгляд справи за їх відсутності або про відкладення розгляду справи до суду також не надходило. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Суд, приймаючи до уваги вимоги ч.1 ст.157 ЦПК України, зі згоди позивача та її представника ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, у відповідності до ст.1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено ст.ст.7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст.41 Конституції України, право власності є непорушним. [PERSON] має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено наступне. З наявної в матеріалах справи довідки за підписом виконуючого обовязки сільського голови Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області за вих.№33 від 20 січня 2016 року, - [PERSON], вбачається, що згідно земельно-шнурової книги Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, позивачеві [PERSON] та її чоловіку [PERSON], не виділялися земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на території Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області (а.с.41). З пояснень позивача та її представника, наданих ними у попередньому судовому засіданні, судом встановлено, що позивач [PERSON] значиться зареєстрованою та фактично проживає за адресою: [INFO], корп.№1, кв.№913 (копія паспорту громадянина України (а.с.5) разом зі своїм чоловіком, та котра належить її чоловіку на праві приватної спільної часткової власності, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.9-10). Положеннями ст.34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом із тим, відповідно до ст.68 Конституції України, кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обовязок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У звязку із цим, ст.32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Стаття 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ратифікованою Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів, при цьому з урахуванням практики застосування Конвенції, межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечуватися баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Відповідно до Конституції України та ч.1 ст.270 ЦК України, фізична особа має право на життя, право на охорону здоровя, право на безпечне для життя і здоровя довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Правилами ст.275 ЦК України, передбачено, що захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою третьою цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (ст.277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (ст.278 ЦК України), а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з положеннями ч.1 ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб у який вона була поширена. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Згідно положень п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб (ст.275 ЦК України). Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою третьою цього Кодексу. Крім того, п.4 ч.2 ст.23 ЦК України, передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з положеннями ст.1 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року, інформацією є, - документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Відповідно до ст.5 Закону України «Про інформацію», основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації та свобода її обміну; обєктивність, вірогідність інформації; повнота і точність інформації; законність одержання, використання, поширення та зберігання інформації. Відповідно до положень ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (ч.1 ст.30 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року). Положеннями п.6 ч.2 ст.47 вищевказаного закону передбачено, що за поширення відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи, винна особа, яка поширювала таку інформацію несе цивільно-правову відповідальність. При цьому, п.2 ч.2 ст.47 Закону України «Про інформацію» визначено, що до відповідальності також притягається особа, яка надала інформацію, що не відповідає дійсності (недостовірну інформацію). У пункті 15 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» надано роз'яснення про те, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням. Положеннями п.п.3, 17 вказаної постанови, роз'яснено, що при розгляді справ суди повинні з'ясувати, чи поширені відомості, про спростування яких пред'явлений позов, чи порочать вони честь, гідність і ділову репутацію позивача та чи відповідають дійсності. При цьому, обов'язок довести відповідність розповсюдження відомостей покладається на відповідача, а на позивача, - обов'язок довести лише факт поширення відомостей, які його порочать, саме тією особою, до якої пред'явлено позов. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. В пункті 24 постанови Пленуму розяснено, що задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Виходячи з викладеного вище, враховуючи наявні матеріали справи та те, що відповідач та її представник не скористалися правом участі у справі та наданням відповідних заперечень та доказів проти заявлених вимог, суд вважає за можливе задовольнити уточнені позовні вимоги позивача [PERSON] в частині визнання недостовірною інформації відносно неї, поширену відповідачем [PERSON] у словесній формі в середині листопада 2015 року, на початку грудня 2015 року про те, що [PERSON], котра займає посаду голови правління «Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Домнобудівників», за рахунок грошових коштів співвласників квартир «Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Домнобудівників», набуває собі у власність в селі Марянівка Криворізького району, Дніпропетровської області, майно у вигляді нерухомості, а саме, житлового будинку, продовольчого магазину, кафе, та заклала фундамент на березі річки в селі Чкаловка Криворізького району, Дніпропетровської області, а також за рахунок співвласників встановлює вуличне освітлення у селі Марянівка Криворізького району, Дніпропетровської області, та зобовязати відповідача [PERSON] не пізніше наступного дня від дати набрання рішенням у даній справі законної сили, спростувати вищевказану інформацію шляхом виступу на загальних зборах «Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Домнобудівників». Вирішуючи позов в частині відшкодування завданої моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті, а згідно частини другої, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В уточненому позові позивач [PERSON] просить суд стягнути на її користь з відповідача [PERSON] моральну шкоду у розмірі 12 000,00 гривень, обумовлюючи її моральними стражданнями, порушенням її честі, гідності та ділової репутації, приниження честі, гідності, ігнорування її прав, втратою у зв'язку із цим престижу та ділової репутації, моральними переживаннями. Оцінюючи докази на підтвердження одержання позивачем моральної шкоди, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд, враховуючи конкретні обставини справи, задовольняє позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди у сумі 5 000,00 гривень. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд керується ст.88 ЦПК України та стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] сплачені та документально підтверджені судові витрати по справі (а.с.4, 14, 46). На підставі викладеного та

Outcome: partial