Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-21 00:00:00

03.03.2015 року позивач [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кударенко Віри Миколаївни про визнання договору недійсним. Згідно поданої позовної заяви, позивач просила суд визнати недійсним Договір купівлі-продажу частини жилого будинку від 17.12.1998 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування вимог зазначила, що згідно вищевказаного договору [PERSON] продала, а [PERSON] придбав ? частину жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], яка складається з: гаражу - л.кухні з прибудовою 57,9 кв.м., житлового приміщення під літ. 1-6 15,9 кв.м., кухні під літ. 2-1 5,8 кв.м., жилої під літ. 2-2 12,6 кв.м., жилої під літ. 2-3 11,8 кв.м., ванни під літ. 2-1 5,8 кв.м., коридору під літ. 2-5 3,7 кв.м., сходи під літ. ІІ 2,4 кв.м., котельної під літ. ІІІ 2,6 кв.м., хозблоку ІV 2,6 кв.м. Водначас, станом на дату укладення оспорюваного правочину, поділ в натурі домоволодіння [ADDRESS] проведений не був. Крім того, зважаючи на конфіденційність договору купівлі-продажу належної [PERSON] частини вказаного домоволодіння, позивачу було надано для ознайомлення лише другу сторінку договору, з огляду на, що позивач не могла пересвідчитися у правильності визначення належної [PERSON] ? частини відчужуваної частини жилого будинку. Враховуючи викладене, після звернення до суду [PERSON] з позовною заявою про виділ в натурі ? частини житлового будинку та господарських споруд, позивачем було встановлено, що Договір купівлі-продажу від 17.12.1998 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], грубо порушує права позивача як співвласника домоволодіння [ADDRESS], оскільки загалом вказане домоволодіння має площу нерухомого майна 179,7 кв.м., а укладенням вказаного спірного договору [PERSON] передала у власність [PERSON] 119,9 кв.м. площі спільного нерухомого майна, тим самим позбавила позивача 30,05 кв.м. площ спільного нерухомого майна. Крім цього, укладенням вказаного спірного договору [PERSON] передала у власність [PERSON] житлове приміщення під літ. 1-6 15,9 кв.м., яким ніколи не користувалась. З огляду на викладене, позивач просила визнати недійсним Договір купівлі-продажу частини жилого будинку, укладений 17.12.1998 року, за яким [PERSON] продала, а [PERSON] купив гараж - л.кухню з прибудовою 57,9 кв.м., житлове приміщення під літ. 1-6 15,9 кв.м., кухню під літ. 2-1 5,8 кв.м., жилу під літ. 2-2 12,6 кв.м., жилу під літ. 2-3 11,8 кв.м., ванну під літ. 2-1 5,8 кв.м., коридор під літ. 2-5 3,7 кв.м., сходи під літ. ІІ 2,4 кв.м., котельню під літ. ІІІ 2,6 кв.м., хозблок ІV 2,6 кв.м, як ? частину будинку [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Зазначив, що Договір купівлі-продажу частини жилого будинку від 17.12.1998 року має бути визнано недійсним зважаючи на те, що [PERSON] на момент продажу належала в цілому ? частина домоволодіння [ADDRESS] без виділення в натурі конкретних приміщень, внаслідок чого вона не мала права розпоряджатися конкретними приміщеннями домоволодіння, а саме гаражем - л.кухнею з прибудовою 57,9 кв.м., житловим приміщенням під літ. 1-6 15,9 кв.м., кухнею під літ. 2-1 5,8 кв.м., жилою під літ. 2-2 12,6 кв.м., жилою під літ. 2-3 11,8 кв.м., ванною під літ. 2-1 5,8 кв.м., коридором під літ. 2-5 3-7 кв.м., сходами під літ. ІІ 2,4 кв.м., котельнею під літ. ІІІ 2,6 кв.м., хозблоком ІV 2,6 кв.м. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] в судовому засіданні просила у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні до суду, а також необґрунтованості позовних вимог. Зазначила, що твердження сторони позивача про належність [PERSON] ? частини гаражу-літньої кухні з прибудовою, а також інших споруд, що були введені в експлуатацію (крім однієї кімнати на масандрі), не відповідають дійсності, адже зазначені приміщення та будівля були збудовані другим із співвласників будинку - [PERSON] спільно з її чоловіком, за власні кошти, а тому при відчуженні частини жилого будинку, вони перейшли до нового власника - [PERSON] разом з частиною будинку. Крім того, просила врахувати, що довідка-характеристика, видана БТІ м. Києва при купівлі-продажу частини домоволодіння, складена у відповідності до п. 2.8. Інструкції про порядок видачі довідок-характеристик на об'єкти нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб та зареєстровані в Бюро технічної інвентаризації, затвердженої Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 30.04.1996 року № 35, а саме в частині щодо вказання в довідці-характеристиці розміру жилої (загальної) площі, що знаходиться у власності одного із співвласників об'єкта нерухомого майна, який відчужує належну йому частку, з розшифруванням приміщень, будівель тощо. Також зазначила, що [PERSON] є добросовісним набувачем за оспорюваним договором купівлі-продажу. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] в судовому засіданні просила у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав їх незаконності та необґрунтованості, невідповідності положенням чинного законодавства. Зазначила, що приватний нотаріус КМНО Кударенко В.М. при посвідченні оспорюваного договору правильно керувалася вимогами Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мін'юсту від 14.06.1994 року № 18/5, Інструкцією про порядок видачі довідок характеристик на об'єкти нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб та зареєстровані в бюро технічної інвентаризації, затвердженої наказом Держжитлокомунгосп від 30.04.1996 № 35. Відповідач [PERSON] з дотриманням норм чинного на той час законодавства відчужила за договором купівлі-продажу відповідачу [PERSON] належну їй на праві власності ? частину жилого будинку, оскільки, по-перше, нею не було порушене право привілейованої купівлі частки, і, по-друге, вищевказані об'єкти були особистою власністю саме відповідача [PERSON], що підтверджується розпорядженням Харківської районної державної адміністрації м. Києва № 528 від 21.10.1996 року, № 655 від 04.02.1997 року, дозволом Управління Державного архітектурно-будівельного контролю КМДА № 376 від 14.11.1997 року та довідкою-характеристикою БТІ м. Києва № 223072-32 від 30.11.1998 року. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні при розгляді справи поклався на розсуд суду. Зазначив, що його довіритель отримала належні їй кошти за Договором купівлі-продажу частини жилого будинку від 17.12.1998 року та не має жодних претензій до покупця [PERSON] Додатково зауважив, що його довіритель підтверджує, що нею фактично не було надано дозвіл представнику [PERSON] на відчуження споруди у вигляді гаражу - л.кухні з прибудовою 57,9 кв.м., житлового приміщення під літ. 1-6 15,9 кв.м., кухні під літ. 2-1 5,8 кв.м., жилої під літ. 2-2 12,6 кв.м., жилої під літ. 2-3 11,8 кв.м., ванної під літ. 2-1 5,8 кв.м., коридору під літ. 2-5 3,7 кв.м., сходів під літ. ІІ 2,4 кв.м., котельні під літ. ІІІ 2,6 кв.м., хозблоку ІV 2,6 кв.м., а було надано дозвіл виключно на відчуження ? частини домоволодіння. Також зауважив, що його довіритель ніколи не користувалася приміщенням 1-6 площею 15,9 кв.м. Відповідач приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. в судове засіданні не з'явилася, свого представника не направила, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином. Згідно письмових заперечень, долучених до матеріалів справи, представник відповідача приватного нотаріуса КМНО Кударенко В.М. - [PERSON] просила у задоволенні позову відмовити, з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом достовірно встановлено, відповідно до Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 05 червня 1965 року виданого Виконкомом Московської районної ради [PERSON] на праві особистої власності належало домоволодіння, яке складалося з двох житлових кімнат та розташоване у [ADDRESS] (а.с.5). Згідно реєстраційного посвідчення, вказане Свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 05 червня 1965 року зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації 12 червня 1965 року (а.с.6). В подальшому [PERSON] відчужив частку від належного йому домоволодіння [PERSON], на підставі укладеного 21 листопада 1972 року договору, за яким [PERSON] продав, а [PERSON] купив ? частину будинку, жила площа якого в цілому складала 33,5 кв.м. з прилеглою частиною надвірної будівлі, за адресою [ADDRESS] (а.с.7-10). Відповідно до умов вказаного договору [PERSON], як покупцю, перейшло право на одну другу частину будинку, жилою площею в цілому 33,5 кв.м. з прилеглою частиною надвірної будівлі. (а.с.8). Згідно договором купівлі-продажу нерухомості від 25 жовтня 1994 року [PERSON] продав, відповідач [PERSON] купила ? частину будинку [ADDRESS] яка відповідно до п.2 зазначеного договору складалася з кімнати 1-6 площею 13,2 кв.м., кухні 1-7, половини коридору 1-4, половини веранди 1-1, половина котельні 1-2. (а.с. 43-44). В той же час, матеріали справи не містять будь-яких доказів розподілу чи виділу в натурі із спільної часткової власності вказаних приміщень у будинку [ADDRESS]. Згідно реєстраційного посвідченням Бюро технічної інвентаризації м. Києва останнє зареєструвало за [PERSON] ? частину домоволодіння на підставі договору купівлі продажу нерухомості від 25 жовтня 1994 року (а.с.44) Також судом встановлено, що первинний власник домоволодіння [PERSON] продав іншу ? частину будинку [ADDRESS] на підставі договору від 19 січня 1994 року [PERSON] (а.с.11-12) За вказаним договором від 19 січня 1994 року [PERSON] набув права власності на ? частину жилого будинку [ADDRESS]. З положень вказаного договору вбачалося, що вказаний будинок є одноповерховим, жилою площею 62,4 кв.м. позначений літерою А, разом з сараєм під літерою Б, вбиральнею під літерою В, вбиральнею під літерою Г, котельнею під літерою Д та спорудження. Також суд звертає увагу, на відсутність даних про реєстрацію в Київському міському бюро технічної інвентаризації, в той же час інформація про реєстрацію вказаного договору випливає з Договору дарування жилого будинку від 01 серпня 1996 року, де в п.2 вказаного договору дарування жилого будинку, міститься посилання на договір купівлі продажу від 19 січня 1994 року, який зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 28 березня 1996 року (а.с.13). Судом встановлено, що 01 серпня 1996р. [PERSON] подарував, а позивач по справі [PERSON] прийняла у дар ? частину жилого будинку [ADDRESS] (а.с.13-14). Серед іншого, згідно вищевказаного договору від 01 серпня 1996 року було визначено, що на земельній ділянці за адресою вказаного будинку розташований одноповерховий будинок площею 62,4 кв.м., позначений літерою А та сарай під літерою Б (а.с.13). Відповідно до реєстраційного посвідчення Київського бюро технічної інвентаризації 08 серпня 1996 року за позивачем [PERSON] зареєстровано право на вказану ? частину будинку (а.с.14). Таким чином, станом на 25 жовтня 1996 року відповідачу [PERSON] на праві власності належала ? частина будинку [ADDRESS] яка відповідно до п.2 договору купівлі продажу від 25 жовтня 1996 року складалася з кімнати 1-6 площею 13,2 кв.м., кухні 1-7, половини коридору 1-4, половини веранди 1-1, половина котельні 1-2. Позивач [PERSON] в свою чергу, станом на 01 серпня 1996 року була власником ? частини жилого будинку [ADDRESS] Судом встановлено, що Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю 14 листопада 1997 року забудовникам відповідачу [PERSON] та позивачу [PERSON] видано Дозвіл №376 на введення в експлуатацію закінченого будівництвом приватного житлового будинку (а.с.15). На підставі вказаного Дозволу №376 від 14 листопада 1997 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю м.Києва прийнято в експлуатацію будівлі і споруди, що належали ? частина [PERSON] та ? частина [PERSON] і складалися з прибудови «а2» площею - 7,2 кв.м.; прибудови «а4» площею - 6,1 кв.м.; прибудови «а5» площею - 11,0 кв.м.; мансарди площею - 22,0 кв.м.; гараж-літньої кухні «В» - 53,8 кв.м.; прибудови «в» - 4,1 кв.м.; реконструйованої кімнати житл. «2-2» - 12,5 кв.м.; реконструйованої кімнати житл. «2-3» - 11,8 кв.м. до будинку [ADDRESS]. Суд звертає увагу, що вказаний дозвіл підписаний забудовниками (замовниками) - позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] Таким чином, заперечення представника відповідача [PERSON] щодо здійснення будівництва приміщень вказаних у зазначеному Дозволі №376 від 14 листопада 1997 року виключно [PERSON] спростовуються підписами обома співвласників як забудовниками. Твердження представника відповідача [PERSON] щодо здійснення будівництва власними силами та за власні кошти [PERSON] прибудови «а2» площею - 7,2 кв.м.; прибудови «а4» площею - 6,1 кв.м.; прибудови «а5» площею - 11,0 кв.м.; мансарди площею - 22,0 кв.м.; гараж-літньої кухні «В» - 53,8 кв.м.; прибудови «в» - 4,1 кв.м.; реконструйованої кімнати житл. «2-2» - 12,5 кв.м.; реконструйованої кімнати житл. «2-3» - 11,8 кв.м. до будинку [ADDRESS] спростовуються Технічним висновком про стан несучих конструкцій та відповідність забудови архітектурно-будівельним нормам затвердженого Начальником Управління Держархбудконтролю 14 листопада 1997 року, де у п.6 зазначено, що будівельні роботи виконані власниками будинку в 1993 р. та 1995 р. господарським способом. Суд звертає увагу, що вказаний Технічний висновок підписаний як [PERSON] так і [PERSON] (а.с.172). Так, станом на 1993 рік відповідач [PERSON] не була власником будь-якої частини домоволодіння [ADDRESS], інших доказів участі [PERSON] у будівництві вказаних приміщень та споруд суду не надано. За таких обставин суд приходить до висновку, що прибудова «а2» площею - 7,2 кв.м.; прибудова «а4» площею - 6,1 кв.м.; прибудова «а5» площею - 11,0 кв.м.; мансарда площею - 22,0 кв.м.; гараж-літня кухня «В» - 53,8 кв.м.; прибудова «в» - 4,1 кв.м.; реконструйована кімната житл. «2-2» - 12,5 кв.м.; реконструйована кімната житл. «2-3» - 11,8 кв.м. до будинку [ADDRESS] були введенні в експлуатацію, але не були зареєстровані у відповідності п.1.8. та п.4.1. вказаного Наказу №121 від 09.06.98р. Судом встановлено, що 12 грудня 1998 року [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу посвідчено довіреність видану відповідачем [PERSON] на ім'я [PERSON] (а.с.47). Відповідно до вказаної довіреності відповідач [PERSON] уповноважила [PERSON] продати належну відповідачу [PERSON] ? частину жилого будинку [ADDRESS] Так, 17 грудня 1998 року Кударенко В.М. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу посвідчено оспорюваний договір купівлі продажу за яким [PERSON] діючи від імені та в інтересах відповідача [PERSON] продав, а відповідач [PERSON] купив ? частину жилого будинку [ADDRESS] яка складалася з гаражу-л.кухні з прибудовою 57,9 кв.м., житлового приміщення під літ. 1-6 15,9 кв.м., кухні під літ. 2-1 5,8 кв.м., жилої під літ. 2-2 12,6 кв.м., жилої під літ. 2-3 11,8 кв.м., ванни під літ. 2-1 5,8 кв.м., коридору під літ 2-5 3,7 кв.м., сход під літ ІІ 2,4 кв.м., котельної під літ ІІІ 2,6 кв.м., хозблоку ІV 2,6 кв.м. (а.с.41-42). Відповідно до ст. 112 ЦК УРСР (в редакції станом на дату укладення оспорюваного правочину) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до ч. 1, 4 ст. 113 ЦК УРСР (в редакції станом на дату укладення оспорюваного правочину) володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом. Кожний учасник спільної часткової власності має право на оплатне або безоплатне відчуження іншій особі своєї частки в спільному майні. Відповідно до ст. 119 ЦК УРСР (в редакції станом на дату укладення оспорюваного правочину) коли учасник спільної часткової власності на жилий будинок збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної за згодою решти учасників і в установленому порядку, частки учасників у спільній власності на будинок і порядок користування приміщеннями в ньому підлягають відповідній зміні. Відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16.01.2013 року (в редакції станом на дату звернення до суду з позовом) до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР (в редакції станом на дату укладення оспорюваного правочину) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР (в редакції станом на дату укладення оспорюваного правочину) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Відповідно до п. 27 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. N 18/5 (в редакції станом на дату укладення оспорюваного правочину) нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму. Відповідно до чинного законодавства обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягають, зокрема договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку, іншого нерухомого майна (статті 227, 242, 244, 426 Цивільного кодексу). Відповідно до п. 41 зазначеної Інструкції, якщо решта учасників спільної часткової власності відмовиться від здійснення права привілеєвої купівлі або не здійснить цього права протягом одного місяця з дня одержання повідомлення про намір і умови продажу, нотаріус після одержання заяви про відмову або після спливу місячного терміну може посвідчити договір купівлі-продажу частки спільного майна сторонній особі. Відповідно до п. 49 зазначеної Інструкції при нотаріальному посвідченні договорів про відчуження жилого будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності на вказане майно у осіб, які його відчужують. Документи щодо майна, що підлягає реєстрації, приймається нотаріусом за наявності відмітки реєструючого органу, або реєстраційного посвідчення, яке є невід'ємною частиною правовстановлюючого документа. Відповідно до п. 50 зазначеної Інструкції, крім правовстановлюючого документа на жилий будинок та інше нерухоме майно (за винятком земельної ділянки), якщо воно підлягає реєстрації, нотаріус вимагає довідку-характеристику бюро технічної інвентаризації, а в населених пунктах, де інвентаризація не проведена, - довідку виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів, в якій викладена характеристика відчужуваної будівлі. Коли з довідки-характеристики видно, що власник, наприклад, жилого будинку здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову, в тому числі перепланування жилого будинку, переобладнання нежилого приміщення в жиле і навпаки, або звів чи зводить господарські, побутові будівлі та споруди без встановленого дозволу або без належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями під проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, нотаріус вимагає подання рішення виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів або відповідної місцевої адміністрації про дозвіл здійснити перебудову, прибудову, перепланування чи звести господарські, побутові будівлі та споруди. При відсутності такого рішення нотаріус відмовляє в посвідченні договору відчуження жилого будинку, власником якого здійснено таку перебудову, прибудову, переобладнання чи зведено господарські побутові будівлі та споруди. Як вбачається зі змісту позовних вимог, та пояснень сторін в судовому засіданні, сторонами не заперечується той факт, що при укладені Договору купівлі-продажу частини жилого будинку від 17 грудня 1998 року було дотримано встановленої Законом форми його укладення та посвідчення. Крім того, як встановлено з нотаріально посвідченої заяви [PERSON], остання відмовилась від права першочергового придбання ? частини жилого будинку, що знаходиться в [ADDRESS], співвласником якого вона є. (а.с. 48) Водночас, позовні вимоги ґрунтуються саме на тому, що позивачу було невідомо про продаж [PERSON] не 1/2 домоволодіння в цілому, а конкретно визначених приміщень, а саме гаражу - л.кухні з прибудовою 57,9 кв.м., житлового приміщення під літ. 1-6 15,9 кв.м., кухні під літ. 2-1 5,8 кв.м., жилої під літ. 2-2 12,6 кв.м., жилої під літ. 2-3 11,8 кв.м., ванни під літ. 2-1 5,8 кв.м., коридору під літ. 2-5 3,7 кв.м., сходи під літ. ІІ 2,4 кв.м., котельної під літ. ІІІ 2,6 кв.м., хозблоку ІV 2,6 кв.м. Як встановлено судом, відповідно до нотаріально посвідченої довіреності від 12.12.1998 року, [PERSON] уповноважила [PERSON] продати за ціну і на умовах за його розсудом належну їй 1/2 частину жилого будинку [ADDRESS], отримати в Київському БТІ довідку-характеристику, довідку про відсутність заборони в нотаріальних органах (а.с 47). Згідно довідки-характеристики № 223072-32 від 30.11.1998 року, виданої Бюро технічної інвентаризації м. Київ, та короткої технічної характеристики до неї,встановлено, що «відчужується ціла частина домоволодіння, що належить [PERSON], вартістю 21 982 грн., які згідно виробничого розрахунку складають 1/2 ідеальну долю. Примітка: Рішенням Харківської райдержадміністрації № 655 від 04.02.97 р., № 528 від 21.10.96 р. Узаконено: гараж -л.кухня з прибудовою 57,9 кв.м. приміщення 1-6/15,9 житлове, 2-1/5,8 кухня, 2-2/12,6 жила , 2-3/11,8 жила, 2-1/5,8 ванна, 2-5/3,7 коридор, ІІ/2,4 сходи, ІІІ/2,6 котельна, ІV/2,6 хозблок». Таким чином, згідно вищезазначеної довідки-характеристики, було зазначено саме приміщення, які в цілому узаконено у домоволодінні [ADDRESS] приміщенні закріплені безпосередньо за співвласником [PERSON] не визначалися. Зазначене також підтверджується листом Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна № 265 від 13.01.2016 року (а.с. 169). Також, з вказаного листа КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» від 13.01.16р. серед іншого вбачається, що на підставі розпорядження Представника Президента України від 01.02.93 року в матеріали інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] був внесений запис про затвердження у складі будинку підсобного приміщення мансарди площею 15,9 кв.м. Водночас, суд критично відноситься до внесених неправдивих відомостей про введення в експлуатацію вказаного приміщення площею 15,9 на підставі Дозволу №375 від 14 листопада 1997 року та внесення такої інформації до Короткої технічної характеристики, оскільки вказане приміщення площею 15,9 кв.м. не було введено в експлуатацію на підставі Дозволу №376 від 14 листопада 1997 року, що підтверджується і самим листом КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» від 13.01.16р. Суд звертає увагу на відсутність даних про введення в експлуатацію приміщення 2-6 площею 14,1 кв.м. не зважаючи на те, що вимога щодо надання вказаної інформації містилася в ухвалі суду від 25 листопада 2015 року, у зв'язку з чим суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність факту не введення в експлуатацію вказаного приміщення 2-6 площею 14,1 кв.м., яким згідно із заявою від 20 листопада 1998 року (а.с.173) користувалася відповідач [PERSON], станом на день укладення оспорюваного правочину. Суд, не приймає до уваги посилання представника відповідача [PERSON] на наявність дозволів на добудову до житлового будинку та будівництво споруди наражу відповідачем [PERSON], з тих підстав, що розпорядженням Харківської районної державної адміністрації м.Києва №528 від 21 жовтня 1996 року не стосувалося надання дозволу [PERSON] по побудові гаражу саме за місцем розташування спірного майна. Такі ж висновки суду і по відношенню до витягу з розпорядження Харківської районної державної адміністрації м.Києва №055 від 04 лютого 1997 року «Про розгляду заяв», яким надано дозвіл на здійснення проектних робі по добудові будинку гр.[PERSON], яка проживає по [ADDRESS]. Так, вказаним розпорядженням Харківської районної державної адміністрації м.Києва №055 від 04 лютого 1997 року не зазначено на добудову якого саме будинку надано дозвіл на здійснення проектних робіт (а.с.93). За викладених обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо того, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. не пересвідчилася у наявності права на відчуження окремо визначених приміщень в межах ? частини жилого будинку до складу якого [PERSON], як уповноважений [PERSON], включив прибудову «а2» площею - 7,2 кв.м.; прибудову «а4» площею - 6,1 кв.м.; прибудову «а5» площею - 11,0 кв.м.; мансарду площею - 22,0 кв.м.; гараж-літню кухню «В» - 53,8 кв.м.; прибудову «в» - 4,1 кв.м.; реконструйовану кімнату житл. «2-2» - 12,5 кв.м.; реконструйовану кімнату житл. «2-3» - 11,8 кв.м. до будинку [ADDRESS], не пересвідчилася у відсутності в довідці-характеристиці від 30 листопада 1998 року та короткій технічній характеристиці переліку житлових та інших приміщень, а також господарських будівель і споруд, що відносилися до ? частини домоволодіння, а відповідно посвідчила договір на відчуження майна, яке не було виділено в натурі та на відчуження якого у [PERSON] не було відповідних повноважень. Таким чином, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. не отримавши відповідних рішень виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів або відповідної місцевої адміністрації про дозвіл здійснити перебудову, прибудову, перепланування чи звести господарські, побутові будівлі та споруди, провела посвідчення договору відчуження замість відмови у вчиненні такої нотаріальної дії. Разом з тим, на обґрунтування заперечень проти заявлених позовних вимог, представник відповідача [PERSON] - [PERSON] та представник відповідача приватного нотаріуса КМНО Кударенко В.М. - [PERSON] просили суд застосувати строк позовної давності до позовних вимог. У відповідності до законодавства, що діяло на момент укладення оспорюваного правочину, а саме ст. 71 ЦК Української РСР (в редакції 27.12.1996 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ст. 75 ЦК Української РСР (в редакції 27.12.1996 року) позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до ст. 76 ЦК Української РСР (в редакції 27.12.1996 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. В обґрунтування відсутності пропуску строку позовної давності щодо заявлених вимог, позивач в позовній заяві посилалася на те, що вона була позбавлена можливості пересвідчитися у правильності визначення належної [PERSON] ? частини відчужуваної частини жилого будинку, у зв'язку з конфіденційністю договору купівлі-продажу частини жилого будинку від 17.12.1998 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], а тому дізналася про порушення її прав лише після отримання позовної заяви [PERSON] про виділ в натурі ? частини житлового будинку та господарських споруд, яка датована 14.10.2014 року. Водночас, суд не приймає вказані посилання позивача на відсутність пропуску позовної давності, оскільки оспорюваний правочин був укладений 17.12.1998 року, позивачу було достовірно відомо про його укладення, з огляду на, що надаючи відмову від першочергового придбання належної [PERSON] ? частини жилого будинку, позивач не була позбавлена права встановити предмет запропонованого їй правочину. Відповідно до ст. 80 ЦК Української РСР (в редакції 27.12.1996 року) закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Враховуючи вищевикладене, зважаючи, що позивачем був пропущений строк позовної давності при звернення до суду, суд приходить до висновку,що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed