Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

02 вересня 2019 року позивач [PERSON] звернулась до Мар`їнського районного суду Донецької області з позовною заявою до ТОВ «Мінова Україна» про стягнення заробітної плати. В обґрунтування зазначених позовних вимог позивач зазначає наступне. З 01 жовтня 2010 року позивач працює в ТОВ «Мінова Україна» на посаді охоронця з оплатою праці згідно штатного розпису. Щомісячно відповідач здійснював нарахування позивачу сум заробітної плати, а за наявності коштів виплачував її. Однак починаючи з 01 квітня 2019 року фактично виплата заробітної плати не здійснювалась. Згідно довідки, наданої позивачу за місцем роботи за період з 01 квітня 2019 року по 31 липня 2019 року відповідачем було нараховано, але не виплачено заробітну плату на суму 19646,13 грн. У зв`язку із значною затримкою заробітної плати позивач відчуває моральні страждання, втратила нормальні життєві зв`язку, змушена економити на харчах, зазначене негативно впливає на відносини всередині її родини. Завдана позивачу моральна шкода обумовлюється моральними та фізичним стражданням внаслідок порушення її законного права на заробітну плату, приниженням честі, гідності, ігноруванням прав позивача, втратою у зв`язку з цим престижу серед знайомих, друзів та родичів. Позивач вважає, що незаконними діями ТОВ «Мінова Україна» нанесло їй моральну шкоду, яку вона оцінює в 50\~000 гривень. 17 лютого 2020 року позивачем було подано доповнення до позовної заяви в якій позивач відносно вимог щодо стягнення моральної шкоди додатково зазначає, що позивач, працюючи у відповідача, декілька разів була травмована та довгий час знаходилась на лікарняному, витрачала великі гроші на лікування, а заробітну плату їй не виплачували. Весь цей час позивач відчуває моральні страждання , оскільки їй за станом здоров`я показане після лікування по травмі ще й оперативне втручання. Окрім цього, позивач є опікуном чотирьох малолітніх дітей та за браком коштів не виплата заробітної плати і несвоєчасна виплата заробітної плати стосується і дітей, бо позивач не може в мовній мірі матеріально забезпечувати дітей, що додатково спричиняє позивачу моральні страждання. Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував частково, а саме визнав позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, однак просив відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди у повному обсязі та подав до суду відзив на позовну заяву у якому виклав свої мотиви незгоди з заявленими позовними вимогами які зводяться до наступного. Представник відповідача зазначає, що у провадженні Управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Донецької області розслідується кримінальне провадження № 12018050390000948 від 02.04.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбачного ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України, внесеного до ЄРДР за заявою представника відповідача щодо незаконної діяльності групи осіб, які використовуючи підроблені документи щодо купівлі-продажу та передавання у найм трьох вилкових автонавантажувачів заволоділи зазначеним майном чим завдали майнову та матеріальну шкоду ТОВ «Мінова Україна». Незаконне вилучення техніки зупинило діяльність виробничого комплексу ТОВ «Мінова Україна» у зв`язку з чим підприємство не може своєчасно виплачувати заробітну плату, розраховуватись за надані послуги та придбати сировину та матеріали для вироблення продукції. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, що наведені в позовній заяві. \~ \~ \~ \~Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Ухвалою суду від 04 вересня 2019 року було відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Як вбачається з копії трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , вона з 01 жовтня 2010 року працює в ТОВ «Мінова Україна» на посаді охоронця. Згідно оригіналу довідки ТОВ «Мінова Україна» [PERSON] займає посаду «охоронець» , дохід за період з 01.12.2018 року по 31.07.2019 року складає 22094,34 грн. Заборгованість по заробітній платі складає 19646,13 грн. Копією довідки Лікарської консультативної комісії № 412 Комунального некомерційного підприємства «Селидівська центральна міська лікарня Селидівської міської ради» від 11 лютого 2020 року [PERSON] за станом здоров`я потребує оперативного та медикаментозного лікування. Згідно копії рішення виконавчого комітету Гірницької міської ради від 27 березня 2018 року № 29 [PERSON] призначено опікуном над малолітнім [PERSON] , [INFO] , позбавленим батьківського піклування. Згідно копії рішення виконавчого комітету Гірницької міської ради від 24 жовтня 2014 року № 72/1 [PERSON] призначено опікуном над малолітніми онуками: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . З копії протоколу № 1/11 загальних зборів учасників ТОВ «Мінова Україна» від 31 жовтня 2017 року вбачається, що [PERSON] призначено директором ТОВ «Мінова Україна» з 01 листопада 2017 року Відповідно копії протоколу № 01/10 від 01 жовтня 2019 року позачергових Загальних зборів учасників ТОВ «Мінова Україна» відбувся продаж частки 90% статутного фонду, яка належала компанії «Minova Holding GMBH» на користь ТОВ «Енерджіметал компані». Як вбачається з копії протоколу 30/10-1 загальних зборів учасників ТОВ «Мінова Україна» від 30 жовтня 2019 року [PERSON] було звільнено з посади директора ТОВ «Мінова Україна» та призначено [PERSON] в/о Генерального директора ТОВ «Мінова Україна». Частиною 1 статті 11\~ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Статтею 43 Конституції України встановлено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Заробітна плата, як зазначено у частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частині першій статті 94 КЗпП України, це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Приписами ч. 5 ст. 97 КЗпП України імперативно визначено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Частиною 6 статті 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Судом встановлено, що у спірний період часу, а саме з 01 квітня 2019 року по 31 липня 2019 року позивач перебувала з відповідачем у трудових правовідносинах, позивачу здійснювалось нарахування заробітної плати, водночас свого обов`язку виплатити заробітну плату, який є першочерговим по відношенню до всіх інших зобов`язань, відповідач ТОВ «Мінова Україна» не виконало у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що відповідачем були порушені права та інтереси за захистом яких позивач звернулася до суду, а тому вони підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі за період з 01 квітня 2019 року по 31 липня 2019 року у сумі 19646,13 грн., розмір якої підтверджується довідкою ТОВ «Мінова Україна». Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача ТОВ «Мінова Україна» на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50000 гривень суд виходить з наступного. Згідно ч. 1, 3, 4 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. За змістом ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У пунктах 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється\~статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. В правовій позицій, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі № 6-54цс1, зазначено, що\~ст. 237-1 КЗпП України\~містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодуван-ня власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі\~ст. 237-1 КЗпП України\~є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Суд, установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, повинен застосовувати відповідальність, що передбачена\~ст. 237-1 КЗпП України. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин\~\~(статті\~3,\~4,\~11,\~31 ЦПК України). Судом встановлено, що відповідач порушив трудові права позивача щодо виплати заробітної плати, а саме відповідачем здійснювалось нарахування, але не виплачувалась заробітна плата за період з 01.04.2019 року по 31.07.2019 року у зв`язку з чим, виходячи із зазначених положень закону та обставин справи, характеру, глибини та тривалості душевних і емоційних страждань, які переніс позивач, враховуючи принцип розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню і вважає, що сума у розмірі 20000 гривень покриває понесені позивачем моральні страждання. Відповідно до ч. 1 ст.141\~ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ч. 1 ст.5 Закону України«Про судовийзбір»\~від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно ч.6\~ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судові витрати зі сплати судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто 1075 гривень 76 копійок (768,40 грн. розмір судового збору за вимогою про стягнення заробітної плати, яка задоволена судом у повному обсязі та 307,36 гривень розмір судового збору за вимогою про стягнення моральної шкоди, яка задоволена судом частково, а саме на 40% відсотків). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial