Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

04 грудня 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути зі [PERSON] 300 доларів США сплаченого авансу та судові витрати. У судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач заперечував проти задоволення позову, мотивуючи це відсутністю у позивача доказів отримання ним 300 саме доларів США, оскільки в договорі про завдаток зазначено умовні одиниці. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 23 вересня 2013 року позивач та відповідач за участю ріелтора агентства нерухомості «Приват Ріелт» домовились про купівлю-продаж квартири [ADDRESS] за 32 000 доларів США, підписавши при цьому договір про завдаток від 23 вересня 2013 року, згідно якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у сумі 300 умовних одиниць в рахунок майбутніх платежів за договором купівлі-продажу квартири. За умовами договору про завдаток відповідальність сторін за не укладання основного договору купівлі-продажу квартири у строк до 01 листопада 2013 року була встановлена відповідно до ст. 571 ЦК України. У визначені строки договір купівлі-продажу укласти не виявилось можливим в силу низки причин та обставин, що виникли у позивача, про що він повідомив відповідача та ріелтора та звернувся до [PERSON] з вимогою щодо повернення сплаченої суми завдатку, проте останній відмовив в її поверненні. Відповідно до умов Договору про завдаток від 23 вересня 2013 року, при невиконанні укладення договору купівлі-продажу «Завдаткодавцем», з будь-яких підстав, в строк до 01 листопада 2013 року відповідальною є сторона, яка дала завдаток, він залишається у другої сторони (а.с. 4). З матеріалів справи вбачається, що сума коштів, яку позивач сплатив, в договорі зазначається як завдаток. Проте, проаналізувавши дану угоду, можна дійти висновку, що платіж, який позивачем був здійснений на користь відповідача є авансом, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Згідно ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Тобто, з положень даної статті чітко випливає, що завдаток може існувати лише у тому випадку, коли сторони уклали договір і ним передбачається матеріальне зобов'язання однієї сторони перед іншою стороною. В даному випадку між позивачем та відповідачами було укладено договір про бажання в майбутньому здійснити купівлю квартири. Самого договору купівлі-продажу квартири, який би позивача матеріально зобов'язував перед відповідачем та який би міг забезпечуватися завдатком, укладено не було. А якщо сторони домовились укласти договір купівлі-продажу нерухомості, але не оформили його нотаріально, платежі, внесені в рахунок виконання договору, визнаються авансовими і повертаються в тому розмірі, у якому надавалися, навіть якщо сторони прямо назвали цей платіж завдатком і передбачили відповідні правові наслідки. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у разі, коли сторони лише домовились укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавались. Отже, сплачені позивачем грошові кошти не можуть бути визнані завдатком. Натомість, 300 доларів США, сплачені [PERSON] в рахунок виконання договору, є авансом і повинні бути повернуті в тому розмірі, в якому вони передавалися. Правові наслідки порушення або припинення зобов'язання, забезпеченого завдатком, передбачені ст. 571 ЦК України, у даному разі не застосовуються. Аванс, на відміну від завдатку є лише способом здійснення платежу, не забезпечує виконання зобов'язання та в кожному випадку підлягає поверненню у розмірі, в якому він надавався, незалежно від вини обох сторін чи її відсутності. Відповідно до ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Згідно ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Виходячи з викладеного, надання позики в іноземній валюті не суперечить вимогам закону. Доводи відповідача щодо відсутності доказів, що саме долари США були предметом зазначеної угоди, спростовуються показаннями допитаної у судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка стверджує що позивач в її присутності передав відповідачеві саме 300 доларів США. Відповідачем не надано суду жодного доказу на підтвердження своїх доводів, а тому є всі підстави вважати позовні вимоги обґрунтованими та правомірними. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивачем понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 229 грн. 40 коп., які підлягають стягненню на користь позивача з відповідача.

Outcome: approved