Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

03.02.2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина - [PERSON], [INFO]. Разом з тим, на даний час сторони спільно не проживають та спільне господарство не ведуть, при цьому відповідач зовсім не цікавиться утриманням дитини, матеріальної допомоги не надає. Посилаючись на викладене, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до його повноліття. В судовому засіданні представник позивача заявлений позов підтримала та просила суд про його задоволення. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав частково, та погодився сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку. Зазначив, що він має на утриманні матір похилого віку. Крім того надав суду докази того, що ним було здійснено перерахунок коштів на утримання неповнолітнього сина. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані докази, приходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що сторони 10 вересня 2011 року пзареєстрували шлюб (а.с.2). Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER]. (а.с. 3) Статтею 141 СК України передбачено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, до досягнення ними повноліття. Відповідно до довідки форми № 3 від 01.02.2017 року, малолітній син [PERSON], зареєстрований та проживає з матір'ю [PERSON]. З копії наказу №17/39 від 27.01.2017 вбачається, що відповідач [PERSON] працює в Публічному акціонерному товаристві «Брокбізнесбанк» на посаді Заступника начальника Управління планування, бюджетування і фінансово-економічного аналізу Фінансово-аналітичного департаменту. Згідно зі ст. 200 СК України аліменти за рішенням суду можуть бути присуджені у частці від доходу платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму дитини відповідного віку. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII ( 789-12 ) від 27.02.91 та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За ч.ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову (ст. 191 СК України). Згідно ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, враховуючи те, що у сторін є спільна дитина, а відповідач ухиляється від обов'язку її утримання, суд вважає за потрібне стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial