Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

04.11.2016 року позивачі звернулися до Дзержинського районного суду з позовом до виконавчого комітету Харківської міської ради, Державної іпотечної установи при Кабінеті Міністрів України, треті особи Генеральна Прокуратура України, Служба у справах дітей Дзержинського районну Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про припинення права власності на квартиру № [ADDRESS], виключення вказаної квартири з числа службових, визначення права сумісної власності за позивачами на вказану квартиру, зобов'язання провести реєстрацію на вказану квартиру. 24.11.2016 року позивачі уточнили позовні вимоги та виключили всі позовні вимоги, крім позовної вимоги визнання права власності на вказану квартиру. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнив, що саме уточнені позовні вимоги є остаточними, та просив задовольнити їх, визнавши право сумісної власності за ним та [PERSON] на вказану квартиру. Зазначив, що більше 18 років працював в органах прокуратури України. На підставі ордеру на житлове приміщення № 099766 від 07.07.2010 йому з донькою та дружиною надали житлове приміщення за адресою [ADDRESS]. У подальшому позивач звертався неодноразово з листами про передачу вказаної квартири у власність, проте в зв'язку з непогодженістю між Генеральною Прокуратурою, Міською Радою м. Харкова, Державною іпотечною установою право власності на вказану квартиру він не може оформити. Неповнолітня позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та дату судового засідання повідомлялась належним чином. Представник відповідача Виконавчого Комітету Харківської міської ради в судове засідання жодного разу не з'явився, про час та дату судового засідання повідомлявся належним чином. Суд вчиняв всі передбачені чинним законодавством дії щодо повідомлення та виклику в судове засідання представника Харківської Міської Ради, такі, як поштові повідомлення, додатково телефонограми, листи, проте представник відповідача так і не з'явився до суду. Представник Державної іпотечної установи в судове засідання не з'явився, надав письмові заперечення. Вказав, що вказана установа - є неналежним відповідачем, тому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи Генеральної Прокуратури України в судовому засіданні просила суд ухвалити законне рішення, вказала, що Генеральна прокуратура не є учасником спірних правовідносин, розгляд справи не впливає на її інтереси. Представник третьої особи Служби у справах дітей Дзержинського районну Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в судове засідання не з'явився, про час та дату судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Надано до суду заяву, де третя особа зазначає, що просить розглядати справу за відсутності представника та просить ухвалити рішення суду з урахуванням інтересів дитини. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимог є безпідставні та не підлягають задоволенню. Статтями 10,11,60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони посилаються,я к на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч.1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь - які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Згідно зі статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен мас право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Судом встановлено, що спірна квартира була придбана у 2009 році Державною іпотечною установою. Відповідно до постанови № 1037 від 23.09.2009 « Про розподіл квартир, що придбані Державною іпотечною установою» було утворено Координаційну раду з питань розподілу вказаних квартир. Розпорядженням КМУ № 1637-р від 23.12.2009 « Питання надання громадянам квартир, що придбані Державною іпотечною установою у м. Харкові» затверджено погоджені Координаційною радою з питань розподілу квартир, списки працівників прокуратури Харківської області, яким передаються квартири. Серед яких і позивач з членами родини. У подальшому Харківська міська рада почала процедуру передачі вказаних квартир, та відповідно до ордеру на житлове приміщення № 099766, виданого відповідно до Рішення Червонозаводського районного виконавчого комітету від 06.07.2010 року надала квартиру [ADDRESS] сім»ї [PERSON] 14.08.2015 року позивач звернувся з листом до Голови Харківської міської Ради щодо вирішення питання направлення листа до Державної іпотечної установи зі згодою на прийняття спірної квартири у власність територіальної громади м. Харкова з подальшим її виведенням зі складу службового житла та визначенням наймачем позивача. Відповідно до листа від 26.10.2015 року Харківська міська рада повідомили позивача що відсутні документи для здійснення передачі квартири до комунальної власності. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.12.2009 власником вказаної квартири є Державна іпотечна установа, форма власності вказаної квартири - є державна. Сторони в судовому засіданні не спростовували, що власником вказаної квартири - є держава. Та не змогли надати відповідь, що на разі є підставою для припинення права власності Держаною іпотечною установою. Крім того суд звертає увагу, що квартира не втратила статусу « службового». Окремо суд звертає увагу на той факт, що позивач ставить питання щодо визнання права власності ним та неповнолітньою донькою, виключаючи питання набуття права власності дружиною. Що суттєво може вплинути на права та інтереси [PERSON], як особи, що зазначена в ордері як « дружина». Правовий статус службового житла визначений : Главою 3 Житлового кодексу Української РСР, Положенням про порядок надання службових приміщень і користування ними в Українській РСР, затверджене Постановою Ради Міністрів від 04 лютого1988 року № 37 « Про службові приміщення», Положенням про порядок надання службових приміщень і користування ними в органах прокуратури та Положенням про житлово - побутові комісії в органах прокуратури, затверджене Наказом Генеральної прокуратури України від 11.11.2016 № 377. Вказані нормативні акти зазначають, що квартири ( кімнати, будинки) віднесені у встановленому порядку до числа службових не підлягають приватизації, тобто іншими словами встановлення права власності можливе при виведенні вказаного житла з числа службового. Пунктом 6 «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», затвердженого постановою Ради Міністрів РСР «Про службові житлові приміщення» від 4 лютого 1988 р. №37, передбачено, що жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. В ході судового засідання встановлено, що позивач припинив трудові правовідносини з органами прокуратури. Суд зауважує, що сам по собі факт проживання у службових житлових приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення житлового приміщення з числа службових проводиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Першим кроком особи, яка бажає приватизувати службове житло має бути звернення до керівництва підприємства, установи чи організації, яке надавало службове приміщення, з проханням виключити житло із службового житлового фонду, у зв'язку з відсутністю потреби в його використанні в статусі службового. Всі вказані дії позивачем не були проведені, тому підстав для визнання права власності при таких обставинах суд не вбачає. З приводу волевиявлення керівництва підприємств, установ, організацій щодо виключення квартири з числа службового слід звернути увагу на правові позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ: викладену в ухвалі від 18 лютого 2015 року у справі №6-35920св14, відповідно до якої відмовляючи в позові, суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку, що спірна квартира знаходилася на балансі відповідача та саме до його компетенції належить вирішення питання про виключення квартири з числа службових за клопотанням відповідного органу, за яким житло закріплене як службове, а не за клопотанням наймача чи членів його сім'ї. Порушення питання про виключення жилого приміщення із числа службових є правом, а не обов'язком роботодавця; викладену в ухвалі від 16 листопада 2016 року у справі №600/609/15-ц де суд дійшов висновку, що житлове приміщення можна охарактеризувати, як службове і призначене для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу нього. Враховуючи все вищевикладене, суд доходить висновку, про недотримання позивачем процедури щодо отримання права власності на спірну квартиру. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed