Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-13 00:00:00

04.05.2018 року до суду надійшов цивільний позов ПАТ КБ «Приват Банк», згідно з яким останнє просило стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 08.02.2006 року, у сумі 32943,86 грн., а також судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з'явився, разом з позовом останній направив до суду письмову заяву за якою просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пред'явлений до нього позов не визнав, пояснив, що дійсно він уклав кредитний договір з позивачем 08.02.2006 року і отримав кредитні кошти. Однак, востаннє ним в рахунок погашання цього кредиту було внесені кошти в сумі 500 грн. ще 07.12.2011 року. Тоді він був переконаний, що повністю погасив заборгованість за кредитом, вказав, що до пред'явлення цього позову позивач жодних претензій щодо необхідності погашення боргу на його адресу не направляв. Зазначив, що згідно з даними розрахунку заборгованості, наданої позивачем, невідомо ким, без його відома та дозволу двічі 2015 року були внесені кошти на його кредитний рахунок, так 24.07.2015 року у розмірі 298,00 грн. та 21.08.2015 року - 298,00 грн. Наголошуючи на тому, що він будь-яких коштів після 07.12.2011 року для погашення боргу у будь-який спосіб не сплачував, тому у зв'язку з пред'явленням вказаного позову ПАТ КБ «Приват Банк»до суду лише у квітні 2018 року, вважає, що позивач пропустив загальний строк позовної давності, через що просив застосувати наслідки такого пропуску і відмовити у задоволення вказаного позову. Суд, вислухавши доводи відповідача, вивчивши доводи позовної заяви та дослідивши додані до неї письмові документи в їх сукупності, приходить до наступного висновку. 08.02.2006 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № б/н про надання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 8). Відповідно до пунктів 6.5, 6.6 Умов надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - Умови) позичальник зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. У разі невиконання зобов'язання за Договором, на вимогу Банку відповідачка зобов'язалась достроково виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), і оплатити винагороду Банку (а.с. 9-15). При цьому, згідно положень п. 8.6 вказаних Умов, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених Договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. В порушення умов кредитного договору, відповідач свої зобов'язання не виконував в повному обсязі, у зв'язку з чим станом на 31.05.2018 року, за наданим позивачем розрахунком, у нього виникла заборгованість по поверненню кредиту у сумі 32943,86 грн., з яких: 1. заборгованість за тілом кредитом 4993,56 грн.; 2. заборгованість за відсотками за користування кредитом 25905,35 грн.; 3 штрафи відповідно до п. 8.6. Умов: фіксована частина 500,00 грн., процентна складова 1544,95 грн. Відповідно частин 1, 3 ст. 1054 Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. До того ж, ч. 2 ст. 1050 цього ж Кодексу та пунктами 2.1.1.5.5-2.1.1.5.6. Кредитного договору передбачено, що в разі порушення позичальником строків виконання зобов'язань банк має право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту та погашення позичальником заборгованості за кредитом. Виходячи з вимог статей 526 і 527 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Факт порушення відповідачем[PERSON] взятих на себе зобов'язань щодо своєчасної сплати кредитного боргу у строки, передбачені договором № б/н від 08.02.2006 року, в судовому засіданні знайшов своє підтвердження. Між тим, як зазначав відповідач у своєму відзиві на позов та наголошував також і в судовому засіданні, востаннє він вносив кошти в рахунок погашення боргу за наданим кредитом ще 07.12.2011 року, при цьому його доводи, що він не міг вносити в подальшому відповідні кошти, насамперед двічі 2015 року, суд знаходить обґрунтованими виходячи з наступного. Так, як видно з наданого позивачем розрахунку заборгованості, на кредитний рахунок відповідача 2015 року було двічі внесено по 298 грн., зокрема 24.07.2015 року та 21.08.2015 року (а.с. 7). З деталізованої виписки відповідного карткового рахунку [PERSON] видно, що вказані кошти були внесені з банківських терміналів самообслуговування розташованих у м. Бердянську Запорізької області (24.07.2015р. - 298 грн.) та у м. Чернігові (21.08.2015 року). До цього, всі інші платежі, які надходили на такий рахунок в рахунок погашення боргу, перераховувалися з терміналів м. Миколаєва або м. Нового Бугу Миколаївської області, в останньому, власне, і постійно мешкав і проживає наразі відповідач. З пояснень останнього у містах Бердянськ та Чернігів, які знаходяться на значній відстані від його будинку, він ніколи не перебував, його рідні чи близькі люди там та не проживають. Більш того, як свідчить довідка ПАТ КБ «ПриватБанк», термін дії вищезазначеної картки відповідача сплив ще у лютому 2013 року, і будь-яких інших кредитних карток за заявою останнього до цього часу вже не видавалося. Вимогу суду, щодо надання відомостей про осіб, які саме в цей час вносили відповідні кошти через загадані термінали, позивач виконати не зміг. За таких обставин, у суду дійсно викликають сумніви щодо можливості відповідачем в період припинення дії кредитної картки, у містах, які знаходяться на значній відстані від його домівки та значній відстані між самими цими містами (Бердянськ-Чернігів), внести двічі, по 298 грн., на власний картковий рахунок, а тому зважаючи на те, що відповідач сам заперечує проти сплати таких коштів, суд не може їх враховувати при розрахунку заборгованості. Водночас, встановлено, що відповідач з 07.12.2011 року перестав користуватися кредитною карткою отриманою 08.02.2006 року. Інших дій за платіжною карткою відповідач не здійснював. 14.06.2018 року відповідач подав до суду заяву про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, не заперечуючи при цьому факт укладання та користування кредитними коштами. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до вимог статей 257-258 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а щодо окремих видів вимог, зокрема про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність строком в один рік. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, так як за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами до 25 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду Українивід 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини. Частиною 1 статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Зважаючи на те, що відповідач за умовами вказаного договору щодо щомісячного погашення кредитних коштів, повинен був внести черговий платіж до 25.01.2012 року, а тому у зв'язку з невиконанням вказаного зобов'язання, саме з цієї дати почав перебіг строку загальної позовної давності. Сам же позов ПАТ КБ «Приват Банк» пред'явлено до суду лише в квітні 2018 року, тобто за межами строку, встановленого ст. 257 ЦК України. При цьому, при дослідженні в судовому засіданні Умов та правил надання банківських послуг, які долучені позивачем до позову, судом не встановлено у них положень щодо збільшення строку позовної давності. Таким чином, суд приходе до переконання, що в задоволенні позову ПАТ КБ «Приват Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором належить відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати (судовий збір) у розмірі 1762 грн., понесені позивачем у зв'язку з розглядом справи слід віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed