Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

03 грудня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з даною позовною заявою, яку уточнила 09 грудня 2019 року, та у подальшому 28 січня 20120 року, в якій просила стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 37\~000,00 грн., різницю між середнім заробітком з дня звільнення по 29.11.2019 року та заробітною платою, отриманою позивачем у новому місці роботи за період з 11.09.2019 року по 29.11.2019 року, у розмірі 10\~936,00 грн., а також моральну шкоду у розмірі 10\~000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що 15 квітня 2004 року по 02 вересня 2019 року вона працювала на посаді лаборанта по спецпаливу у Державному підприємстві «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова». Під час її знаходження у трудових відносинах з відповідачем позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 37\~000,00 грн. Такі дії відповідача є незаконними. 02 вересня 2019 року вона була звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України згідно наказу № 1000-вк від 02.09.2019 року. Але, в день звільнення позивача відповідач не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. 11 вересня 2019 року позивач була працевлаштована в ТОВ «Хімічна фабрика «Основа» на посаду лаборанта хімічного аналізу, де вона працює до теперішнього часу. Посилаючись на ст. 117 КЗпП України, вважає також, що з відповідача підлягає стягненню різниця між середнім заробітком та заробітною платою, отриманою позивачем у новому місці роботи. Так, згідно з розрахунковими листами, виданими відповідачем, середня заробітна плата позивача складала 7\~645 грн., у зв`язку з чим за розрахунками позивача середній заробіток за час затримки складає 22\~936,00 грн. Середня заробітна плата у новому місці роботи позивача є нижчою, ніж та, яку позивач отримувала у відповідача, а тому компенсація зменшується на суму заробітної плати, отриманої за новим місце роботи, та складає 10\~936,00 грн. (22\~936,00 грн. 12\~000,00 грн. = 10\~936,00 грн.). Також, зазначила, що відповідач своїми неправомірними діями спричинив позивачу моральну шкоду та моральні страждання шляхом порушення права позивача на своєчасне отримання заробітної плати за працю та нездійснення розрахунку про звільненні. Позивач була змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, шукати нову роботу та нове джерело доходів для забезпечення своєї родини. Вона одна виховує малолітнього сина, [INFO] , оскільки рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2019 року шлюб між нею та її чоловіком було розірвано. Факт невиплати відповідачем заробітної плати позивачу тримає позивача в постійній нервовій та психологічній напрузі, оскільки їй необхідно забезпечувати себе і дитину. Вищезазначені події призвели до постійних стресів та душевних страждань. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з даним позовом. 28 січня 2020 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач позовні вимоги [PERSON] не визнає та просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до Довідки № 321 від 24.01.2020 року [PERSON] 24 січня 2020 року було виплачено заробітну плату та остаточний розрахунок у сумі 26\~669,00 грн. Просить не стягувати середній заробіток за час затримки та моральну шкоду. Причиною несвоєчасної виплати є факт наявності обставин, що істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме той факт, що відповідач перебував та перебуває і зараз в тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірванням контрактів з Російською Федерацією, які складали питому вагу в загальній кількості, що стало наслідком, серед іншого, затримки виплати заробітної плати з травня 2019 року. У зв`язку з цим відповідач не мав можливості своєчасно сплатити позивачу суму остаточного розрахунку. У судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяву від 28.01.2020 року згідно якої просив розглядати справу без його участі. Також, позивач [PERSON] зазначила, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 37\~000,00 грн. вона просить залишити без розгляду, а позовні вимоги про стягнення середнього заробітку з дня звільнення за весь час затримки по день фактичного розрахунку та про стягнення моральної шкоди вона підтримує в повному обсязі. Просила не враховувати раніше заявлені позовні вимоги про стягнення різниці між її заробітками за старим та новим місцем роботи, як заявлені помилково, та на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпПУ просила стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного повного розрахунку. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі. Позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, зазначивши, що заборгованість по заробітній платі та остаточний розрахунок відповідачем позивачу повністю сплачені. Просить не стягувати середній заробіток за час затримки розрахунку та врахувати той факт, що з 13 вересня 2019 року позивач працевлаштована та отримує заробітну плату за новим місцем роботи. Також просить не стягувати моральну шкоду у зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, з урахуванням заяв сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.\~ Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено,\~що [PERSON] \~з 15\~квітня 2004\~року працювала\~у Державному підприємстві «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» лаборантом по спеціальному паливу та 01 липня 2019 року вона була переведена в цех № 43 СВ № 100 заводу № 206 лаборантом зі спеціального палива п`ятого розряду, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] (а.с. 10-12). 02 вересня 2019 року позивач була звільнена з вищевказаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України згідно наказу № 1000-вк від 02.09.2019 року. Звернувшись до суду з даним позовом позивач посилалась на те, що під час звільнення відповідач не провів з нею остаточний розрахунок та не виплатив їй нараховану заробітну плату. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Разом з тим, починаючи з травня 2019 року відповідач не виплачував позивачу нараховану їй заробітну плату. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу. Частиною 1 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак, у день звільнення відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив їй нараховану заробітну плату. Відповідач погашав заборгованість по заробітній платі частинами та повністю заборгованість по заробітній платі та остаточний розрахунок відповідачем позивачу [PERSON] було виплачено лише 24 січня 2020 року, що підтверджується довідкою № 321 від 24 січня 2020 року, виданою ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» (а.с. 49). Отже, судом встановлено, що станом на момент розгляду справи, тобто станом на 28 січня 2020 року, відповідач повністю погасив заборгованість по заробітній платі перед позивачем [PERSON] , у зв`язку з чим позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі задоволенню не підлягають. Разом з\~цим,\~позивач [PERSON] \~просила стягнути\~з Державного підприємства «Виробниче об`єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпПУ. Згідно статті\~117\~КЗпП України\~в разі\~невиплати з\~вини власника\~або уповноваженого\~ним органу\~належних звільненому\~працівникові сум\~у строки,\~зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній\~заробіток за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до пункту 8 \~«Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до заробітної плати за останні два відпрацьованих місяці згідно наданої довідки № 295 від 20 січня 2020 року (а.с. 45), становить: липень 2019 року 8\~169,61 грн., серпень 2019 року 13\~395,45 грн., що разом складає (8\~169,61 грн. + 13\~395,45 грн. = 21\~565,06 грн.) поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці (15 + 24 = 39 днів) = 552,95 грн. Судом встановлено, що згідно наказу в.о. генерального директора ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» № 299 від 24.04.2019 року «Про режим роботи на ІІІ квартал 2019 року» на підприємстві було встановлено триденний режим роботи по понеділках (крім 26.08.2019 року), вівторках, середах та у четвер 29.08.2019 року (а.с. 52). Крім того, згідно наказу генерального директора ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» № 491 від 16.07.2019 року «Про режим роботи на 4 квартал 2019 року» на підприємстві було встановлено одноденний режим роботи по понеділках (крім 14.10.2019 року) та вівторок 15.10.2019 року (а.с. 53). Також, згідно наказу генерального директора ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» № 710 від 29.10.2019 року «Про режим роботи на 1 квартал 2020 року» на підприємстві було встановлено одноденний режим роботи по понеділках (крім 06.01.2020 року) також було встановлено робочий день у вівторок - 14.01.2020 року (а.с. 50). Суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 03.09.2019 року і по день повного проведення розрахунку відповідача з позивачем по заробітній платі, тобто по 24 січня 2020 року. Кількість робочих днів згідно встановленого у 3 кварталі 2019 року триденного режиму роботи на підприємстві, встановленого у 4 кварталі 2019 року одноденного режиму роботи на підприємстві та встановленого у 1 кварталі 2020 року одноденного режиму роботи на підприємстві за період з 03.09.2019 року по 24.01.2020 року складає 28 днів (а саме: 03.09.2019, 04.09.2019, 09.09.2019, 10.09.2019, 11.09.2019, 16.09.2019, 17.09.2019, 18.09.2019, 23.09.2019, 24.09.2019, 25.09.2019, 30.09.2019, 07.10.2019, 15.10.2019, 21.10.2019, 28.10.2019, 04.11.2019, 11.11.2019, 18.11.2019, 25.11.2019, 02.12.2019, 09.12.2019, 16.12.2019, 23.12.2019, 30.12.2019, 13.01.2020, 14.01.2020, 20.01.2020). Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 03.09.2019 року по 24.01.2020 року, складає: 28 днів х 552,95 грн. = 15\~482,60 грн. Посилання сторони\~відповідача на\~те,\~що з\~відповідача на\~користь позивача\~не слід\~стягувати середній заробіток за час затримки розрахунку, оскільки з 13 вересня 2019 року позивач працевлаштована та отримує заробітну плату за новим місцем роботи, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, та судом вони до уваги не беруться та відхиляються. Факт працевлаштування позивача з 13 вересня 2019 року на нове місце роботи жодним чином не впливає на право позивача на отримання середнього заробітку за час затримання розрахунку при звільненні, який повинен бути розрахований по день фактичного розрахунку з колишнім працівником, та на обов`язок відповідача здійснити виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку. За таких\~обставин,\~суд приходить\~до висновку,\~що з\~Державного підприємства\~«Виробниче об`єднання\~Південний машинобудівний\~завод ім.\~О.М.\~Макарова» на\~користь [PERSON] слід\~стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 15\~482,60 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10\~000,00 грн. суд виходить з наступного. Відповідно до\~ст. 23 ЦК України,\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема\~у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;\~ 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Крім того, у частині 1 статті 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Стаття 23 ЦК України та стаття 237-1 КЗпП України передбачають можливість відшкодування моральної шкоди завданої працівнику власником або уповноваженим ним органом внаслідок порушення його законних прав, що призвели до моральних страждань. Судом встановлено, що Державним підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» було порушено право позивача [PERSON] на своєчасне отримання заробітної плати за виконану нею роботу. При цьому, суд враховує, що заборгованість по заробітній платі у відповідача перед позивачем виникла ще з травня 2019 року та повністю відповідач погасив заборгованість по заробітній платі перед позивачем лише 24 січня 2020 року, тобто близько восьми місяців відповідач не виплачував позивачу заборгованість по заробітній платі в повному обсязі. Отже, суд вважає, що позивач [PERSON] як працівник має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди, яка виразилася у порушенні її права на своєчасне отримання заробітної плати за виконану нею роботу, що призвело до моральних страждань. Крім того, внаслідок неправомірних дій відповідача позивач вимушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя та життя її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , а саме у зв`язку з тривалою невиплатою заробітної плати шукати додаткове джерело доходів для забезпечення родини. Виходячи з вищезазначених приписів законодавства суд зазначає, що позивач як працівник має право на відшкодування моральної шкоди, завданої їй неправомірними діями відповідача, та саме відповідач є особою, внаслідок дії якого було завдано моральну шкоду позивачу. При визначенні розміру відшкодування заподіяної позивачам моральної шкоди суд виходить з наступного. \~Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Як зазначено у пункті 3\~Постанови Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до пункту 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує те, що внаслідок порушення права позивача на своєчасне отримання заробітної плати за виконану нею роботу, що призвело до моральних страждань, порушився нормальний ритм життя позивача, вона була вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя та життя її неповнолітнього сина, у зв`язку з відсутністю грошових коштів на існування шукати додаткове джерело доходів. За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що неправомірними діями відповідача позивачу також була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях через неправомірну поведінку відповідача та вважає доведеним факт душевних страждань позивача, реальність яких не викликає сумніву, а тому позивач має право на відшкодування заподіяної моральної шкоди. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди суд враховує те, що заборгованість по заробітній платі виникла ще з травня 2019 року та була погашена відповідачем лише 24 січня 2020 року. Разом з цим, виходячи з засад розумності, справедливості та об`єктивності суд вважає, що розмір завданої позивачу моральної шкоди пред`явлений до стягнення є завищеним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню зі стягненням з відповідача на користь позивача 1 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Отже, за таких обставин, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди суд визнає доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, а позивача при подачі позову було звільнено від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 768,40 грн. Крім того, з позивача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 768,40 грн., що був сплачений позивачем за позовними вимогами про стягнення моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: partial