Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

04.09.2019 року позивач звернувся до суду з позовом до прокуратури Харківської області про стягнення моральної шкоди у розмірі 315782 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в період з 07.06.2005 року по 27.03.2014 рік незаконно перебував під слідством та судом, при цьому за період з 07.06.2005 року по 23.08.2005 рік перебував під вартою. За час незаконного арешту позивач залишився без роботи, майно позивача перебувало під арештом, на момент арешту на утримання позивача, інваліда війни 3 групи, знаходилась його мати інвалід 2-ої групи та неповнолітні діти. За час перебування під слідством стан здоров`я позивача погіршився та йому була встановлена 2-а група інваліднотсті. Під час арешту позивач переніс моральні страждання не отримував належної медичної допомоги. В результаті отриманих стресів його дружина також тяжко захворіла. 01.10.2020 року позивачем уточнено позовні вимоги з проханням стягнути моральну шкоду у розмірі 534722 грн. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу розподілено в провадження судді Дзержинського районного суду м.Харкова Невеніцина Є.В. 27.12.2019 року надійшов відзив на позовну заяву з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено спричинення моральної шкоди, позивачем не вірно розрахована моральна шкода та період. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив задовольнити, представник відповідача заперечував у задоволенні позовних вимоги. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та матеріали витребуваних судом кримінальної справи, прийшов до наступного. 07.06.2005 року старшим слідчим прокуратури Харківської області порушено кримінальну справу відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.368 КК України. Згідно довідки Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м.Харкова [PERSON] з 04.04.2005 року працював на посаді начальника відділу документальних перевірок управління оподаткування фізичних осіб Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м.Харкова. Згідно протоколу затримання [PERSON] затримано 07.06.2005 року. 10.06.2005 року Київським районним судом м.Харкова відносно позивача обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Постановою старшого слідчого прокуратури Харківської області від 20.07.2005 року накладено арешту на квартиру, що належить позивачу. Згідно довідки №102703 [PERSON] мав третю групу інвалідності. Постановою Дзержинського районного суду м.Харкова від 23.08.2005 року позивачу змінено запобіжний захід та звільнено з під-варти в залі суду. Постановою від 02.01.2008 року кримінальну справу направлено на додатково розслідування прокурору Харківської області. Згідно виписки з історії хвороби №775 [PERSON] з 12.02.2008 по 25.02.2008 року перебував на лікуванні в неврологічному відділенні з діагнозом дисциркуляторна енцефалопатія 2 ст. з лікорно-венозною дисциркуляцією. Згідно виписки з історії хвороби №3831 [PERSON] знаходився на лікуванні в неврологічному відділенні Харківського ВМКЦ з 10.04.2008 року по 23.04.2008 рік з діагнозом дисциркуляторна енцефалопатія 2 ст. з лікорно-венозною дисциркуляцією. Постановою Дзержинського районного суду м.Харкова від 02.12.2010 року закрито кримінальну справу відносно [PERSON] у зв`язку зі закінченням строку давності. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26.05.2011 року зазначену постанову скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду. 20.12.2011 року Дзержинським районним судом м.Харкова ухвалено вирок, яким [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26.06.2012 року зазначений вирок скасовано та справу направлено на новий розгляд. Згідно довідки до акту МСЕК [PERSON] з 15.06.2011 року встановлена друга група інвалідності. 26.12.2013 року постановою Дзержинського районного суду м.Харкова кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] направлено прокурору Харківської області для додаткового розслідування. Постановою заступника начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області від 27.03.2014 року кримінальне провадження відносно [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КК України за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Частиною другою статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». Судом встановлено, що позивач перебував під слідством та судом, з 07.06.2005 року (ухвалення постанови про порушення кримінальної справи відносно [PERSON] ) до 27.03.2014 року (ухвалення постанови про закриття кримінальної справи), тобто 105 місяців та 19 днів. При цьому, позивач, який був інвалідом третьої групи, перебував під вартою в умовах ізоляції від суспільства та родини з 10.06.2005 року по 23.08.2005 року. Таким чином, факт закриття кримінального провадження за відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення дає підстави останньому вимагати відшкодування моральної шкоди, оскільки внаслідок неправомірних дій органів досудового слідства, суду позивач був позбавлений можливості продовжувати свій звичайний розклад життя, сильні душевні переживання і душевний біль, депресія, нервові стреси, відчуття тривоги, приниження, розгубленість інші негативні наслідки мали місце протягом всього періоду притягнення його до кримінальної відповідальності. Звільнення позивача з роботи безумовно негативно вплинуло на його відношення як до свого життя в цілому, так і до роботи. Заперечення відповідача щодо відсутності заподіяння позивачу моральної шкоди спростовується дослідженими матеріалами справи, оскільки судом враховано ступінь страждань від безпідставного обвинувачення позивача у вчиненні злочину, тривалість обмеження його конституційних прав, переживаннях через незаконне його притягнення до кримінальної відповідальності, порушення у зв`язку з цим нормальних життєвих зв`язків, вимушених змінах в організації його життя. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», установлено з 01.12.2021 року мінімальну заробітну плату на рівні 6 500 грн. Оскільки, законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний, розмір моральної мінімальний гарантований розмір моральної шкоди за час перебування під слідством та судом становить 682500 грн (105 місяців помножити на 6500 грн). Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Так, рішенням Європейського суду з прав людини від 8 грудня 2011 року (Заява N29912/05, справа «Шульгін проти України»), у відшкодування моральної шкоди стягнуто на користь заявника 16000 євро (400000 грн). Таким чином, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, а також доведеності того факту, що позивач зазнав моральних страждань у зв`язку із незаконним перебуванням під слідством і судом, зокрема, вимушених змін у життєвих стосунках, позбавлення можливості реалізувати свої звички та бажання, порушення нормальних життєвих та соціальних зв`язків, обмежень у вільному пересуванні, зміни способу життя, необхідністю звернення за правовою допомогою до адвоката для здійснення захисту прав та інтересів в ході досудового розслідування та в суді для підтвердження і доведеності добропорядності, перебування в умовах ізоляції від суспільства з 10.06.2005 року по 23.08.2005 року, при цьому будучі особою з інвалідністю 3-ої групи, суд приходить до висновку про обгрунтованість визначеної та заявленої позивачем суми позовних вимог за загальний термін перебування позивача під судом та слідством з 07.06.2005 року до 27.03.2014 року, що є справедливою сатисфакцією з урахуванням всіх обставин справи. Позивач в остаточній редакції позовних вимог просить стягнути загальну суму моральної шкоди у розмірі 534722 грн. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі№ 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21) вказано, що «суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. На суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору». Отже, самостійне здійснення судом правильної правової кваліфікації спірних правовідносини та застосування при прийнятті рішення саме таких норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У частинах першій, третій статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Зміст принципу диспозитивності розкривають через такі положення: хто хоче здійснити свої права, повинен сам потурбуватися про це; особа, якій належить право, може від нього відмовитися; нікого не можна примушувати пред`явити позов проти своєї волі; суд не повинен виходити за межі вимоги сторін, за винятками, встановленими законом. Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Виходячи з наведеного, оскільки позивач визначив розмір спричиненої моральної шкоди у сумі 534722 грн, суд виходячи з засад диспозитивності, приходить до висновку про задоволення позовних у розмірі заявленому позивачем, який є меншим ніж встановлений законом гарантований мінімум та визначений судом з урахуванням всіх обставин справи. Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Таким органом у цій справі є прокуратура Харківської області. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16). Вирішуючи питання про судовий збір, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України та вважає необхідним компенсувати його за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved